Лий Чайлд

Едно на милион

Джак Ричър #24

На Джейн и Рут.

Моето племе.

1

Градът изглеждаше съвсем малък на картата на Америка. Миниатюрна точица с ясно очертани граници, разположена в непосредствена близост до тънката червена нишка на път, който пресичаше този иначе пуст участък от картата. В действителност обаче в града живееха половин милион души. Той се простираше на площ от над двеста и шейсет квадратни километра. В него имаше над сто и петдесет хиляди домакинства. И близо осемстотин хектара паркове и градини. Годишният му бюджет надхвърляше половин милиард долара, набирани предимно от данъци и такси. Беше достатъчно голям, за да има полицейско управление с хиляда и двеста души.

И беше достатъчно голям да се раздели организираната му престъпност на два ясно обособени лагера. Западната част на града се намираше под контрола на украинци. Източната бе подчинена на албанци. Демаркационната линия между тях бе определена точно и ясно като границите на избирателен окръг преди надпреварата за Конгреса. Официално тя следваше Сентър Стрийт, централната улица, която прекосяваше града от север на юг и го разделяше на две. В същото време обаче границата лъкатушеше ту в едната, ту в другата посока, за да обхване или да заобиколи конкретен квартал или дори само една улица, които по стечение на историческите обстоятелства принадлежаха към едната или другата половина. Преговорите за очертаване на границата бяха протекли изключително напрегнато. На места бяха избухнали дребни конфликти. Двете страни си бяха разменили удари под кръста. Но в крайна сметка бяха постигнали споразумение. И по всичко изглеждаше, че то работи. Никой не навлизаше в чужда територия. Нещо повече, в продължение на много, много време двете страни не бяха поддържали никакъв контакт помежду си.

Но една майска сутрин това се промени. Шефът на украинците остави колата си в паркинг на Сентър Стрийт и тръгна пеша на изток, към територията на албанците. Сам. Беше петдесетинагодишен, с фигура, която наподобяваше бронзовата статуя на античен герой — висок, здрав, мускулест. Представяше се като Грегъри, тъй като това бе най-близкият аналог на рожденото му име, който американците бяха в състояние да произнесат. Беше невъоръжен и бе облякъл тясна тениска и тесен панталон, за да го докаже. Джобовете му бяха празни. Не бе скрил нищо в тях. Грегъри зави наляво, после надясно и навлезе дълбоко в територията на албанците. Беше се насочил към една задна уличка, тъй като знаеше, че там се намира голям склад за дървен материал, от който албанците въртяха своя бизнес.

А те го следяха от самото начало, от първата стъпка, която бе направил от тази страна на границата. Наблюдателите бяха предупредили за появата му и когато пристигна, Грегъри бе посрещнат от шест безмълвни фигури, застанали в полукръг между тротоара и входа на склада. Приличаха на пешки, наредени в защитна формация. Грегъри спря и разпери встрани ръце. Завъртя се бавно и описа пълен кръг. Тясна тениска, тесен панталон. Никакви издатини. Никакви ножове. Никакви пистолети. Стоеше с празни ръце пред шестима, които несъмнено бяха въоръжени. Грегъри обаче не се притесняваше. Албанците не биха посмели да го нападнат, без да ги е предизвикал. И той го знаеше отлично. Двете страни спазваха определен етикет. Правилата са си правила.

Една от шестте безмълвни фигури пристъпи напред. За да препречи пътя му, но и за да го изслуша.

— Трябва да говоря с Дино — заяви Грегъри.

Дино беше босът на албанците.

— Защо? — попита човекът срещу него.

— Имам информация.

— За какво?

— Нещо, което той трябва да научи на всяка цена.

— Мога да ти дам телефонния му номер.

— Това трябва да бъде обсъдено на четири очи.

— Точно сега ли?

— Да.

Албанецът не каза нищо, обърна гръб на Грегъри и изчезна през малката врата в големия метален портал. Останалите петима застанаха по-близо един до друг. Грегъри чакаше. Петимата не откъсваха погледи от него, едновременно притеснени и заинтригувани. Бяха свидетели на нещо уникално. Нещо, което се случваше само веднъж в живота. Все едно бяха видели еднорог. Шефът на другите. Тук, пред очите им. Преговорите винаги се бяха водили на неутрална територия — голф клуб близо до града, от другата страна на магистралата.

Грегъри чакаше. След пет безкрайно дълги минути същият албанец, който бе влязъл вътре, излезе и задържа вратата отворена. Подкани с жест Грегъри да го последва. Украинецът пристъпи напред, наведе се, прекрачи прага и се озова в двора на склада. Долови мириса на чамови дъски и дочу воя на електрически трион.

— Трябва да те проверим за бръмбари — каза албанецът.

Грегъри кимна и съблече тениската си. Гърдите му бяха широки, мускулести, обрасли с косми. Нямаше записващо устройство. Албанецът опипа шевовете на тениската и му я върна. Грегъри я облече и прокара пръсти през косата си.

— Насам — посочи с ръка албанецът и го поведе към барака от гофрирана ламарина.

Петимата ги последваха. Минаха през най-обикновена на вид метална врата. Зад нея се простираше помещение без прозорци, което напомняше заседателна зала. Четирите ламинирани маси бяха долепени една до друга, образувайки своеобразна бариера. По средата на срещуположната страна се бе настанил Дино. Беше по-млад от Грегъри с година-две и по-нисък с пет-шест сантиметра, но по-широкоплещест. Имаше черна коса и белег от нож на лявата половина от лицето — по-късата му част бе разположена над веждата, а по-дългата се простираше от скулата до брадичката. Белегът приличаше на обърнат наопаки удивителен знак.

Мъжът, който бе разговарял с Грегъри отвън, издърпа един стол за украинеца точно срещу Дино, след което заобиколи масата и се настани отдясно на шефа си, както се полага на верен лейтенант. Неговата дясна ръка, първи помощник. Петимата се разделиха — трима седнаха от едната страна на Дино, двама от другата. Грегъри остана сам срещу седем безизразни лица. Всички мълчаха. Накрая Дино попита:

— На какво дължа тази висока чест?

Добрите маниери бяха задължителни.

— Кметството ще назначи нов полицейски комисар.

— Знаем — отвърна Дино.

— Той е избран измежду сегашните служители на управлението.

— И това знаем — каза Дино.

— И се заканва да прочисти града от организираната престъпност. От нас и от вас.

— Знаем — потрети Дино.

— Имаме човек в кабинета му.

Дино не каза нищо. Защото новината го изненада.

Грегъри продължи:

— Нашият човек е открил харддиск, скрит в някакво чекмедже. Отворил го и попаднал на секретен файл.

— Какъв файл?

— Оперативен план на разследването срещу нас.

— И какво предвижда той?

— Не е особено подробен — отвърна Грегъри. — На места дори е прекалено общ. Но това не е проблем. Новият комисар допълва файла всеки ден… прибавя нови и нови парченца от пъзела. Защото непрекъснато получава вътрешна информация.

— Откъде?

— Нашият човек потърсил по-упорито и открил друг файл. Съвсем различен.

— Какъв файл?

— По-точно, списък.

— Какъв списък?

— На най-доверените информатори на полицейското управление — каза Грегъри.

— И?

— В него имаше четири имена.

— И?

— Двама от тях бяха мои хора — продължи Грегъри.

Никой не каза нито дума. Накрая Дино попита:

— Какво направи с тях?

— Не се съмнявам, че можеш да си представиш.

Отново никой не каза нито дума.

Тогава Дино попита:

— Защо ми казваш всичко това? Какво ме засяга?

— Другите две имена в списъка бяха на твои хора.

Тишина.

— И двамата сме в едно и също положение — продължи Грегъри.

— Кои са? — попита Дино.

Украинецът му съобщи имената.

— Защо ми казваш всичко това?

— Защото имаме споразумение — отвърна Грегъри. — А аз държа на думата си.

— Но ти ще извлечеш огромна печалба, ако с мен се случи нещо. Ще поемеш целия град.

— Ще спечеля само на теория — заяви Грегъри. — Смятам, че статуквото ме устройва напълно. Къде ще намеря честни хора, които да поемат и твоя бизнес? Очевидно не разполагам с достатъчно доверени лица, които да въртят собствените ми дела.

— Явно това се отнася и за мен.

— Може да се хванем за гушите още утре. Но днес ще уважим споразумението. Съжалявам, че ти донесох тази неприятна новина. Но тя злепоставя и мен. И то пред теб. Надявам се, че го разбираш. Ситуацията е една и съща и за двама ни.

Дино кимна, но не каза нищо.

— Имам един въпрос — продължи Грегъри.

— Питай! — подкани го албанецът.

— Щеше ли да ми кажеш, както аз направих, ако шпионинът в полицията беше твой, а не мой?

Дино се замисли продължително. Накрая заяви:

— Да, и то поради същите причини. Имаме споразумение. И ако в списъка на ченгетата има имена и на мои, и на твои хора, не бива да прибързваме и да правим глупости.

Грегъри кимна и се изправи.

Първият помощник на Дино се надигна от мястото си, за да го изпрати.

— Всичко наред ли е сега? — попита Дино.

— От моя страна, да — отвърна Грегъри. — Мога да ви го гарантирам. От шест часа сутринта насам вече сме в безопасност. Имаме човек в градския крематориум. Дължи ни пари. Не възрази срещу предложението ни да запали огъня малко по-рано.

Дино кимна мълчаливо.

— Всичко наред ли е от ваша страна? — попита Грегъри.

— Ще бъде — отвърна Дино. — До вечерта. Имаме човек в автоморгата. Той също ни дължи пари.

Първият помощник и верен лейтенант на албанския бос поведе Грегъри навън. Двамата прекосиха бараката, преминаха през ниската вратичка в портала и се озоваха под ярките лъчи на майското слънце.

В този момент Джак Ричър се намираше на стотина километра от тях, в автобус на „Грейхаунд“, и пътуваше по междущатската магистрала. Седеше в лявата половина на автобуса на седалката до прозореца, кацнала точно над задната ос. До него нямаше никой. Макар в превозното средство да имаше още двайсет и девет пътници. Обичайната смесица. Нищо особено. Освен една ситуация, която предизвикваше умерен интерес.

От другата страна на пътеката бе задрямал мъж. Главата му бе клюмнала на гърдите. Посивялата му коса плачеше за подстригване, а изтънялата кожа на лицето му изглеждаше отпусната, сякаш бе изгубил значителна част от теглото си. Вероятно бе около седемдесетте. Носеше късо синьо яке с цип. От плътна памучна материя. Водонепроницаема може би. От джоба му стърчеше крайчецът на дебел плик.

Ричър добре познаваше точно този вид пликове. Беше ги виждал и преди. Понякога, ако банкоматът не работеше, той влизаше в банката и подаваше картата си на касиера. Касиерът го питаше каква сума желае да изтегли, а Ричър решаваше — при положение че не може да разчита на банкоматите — да изтегли по-голяма сума за всеки случай. Тогава си тръгваше с два-три пъти повече пари от обичайното. Което си бе значителна сума. Касиерите често го питаха не желае ли да поставят банкнотите в плик. И тогава Ричър получаваше парите си в същия плик, какъвто стърчеше от джоба на задремалия мъж. Същата дебела плътна хартия, същият размер, същите пропорции, същата издутина, същата тежест… Няколкостотин долара или няколко хиляди в зависимост от банкнотите.

Ричър не бе единственият пътник, забелязал плика с парите. Младежът пред него също го бе видял. Нямаше съмнение. И проявяваше неприкрит интерес. Оглеждаше се наляво-надясно, напред-назад. Беше слаб, с мазна коса и козя брадичка. На двайсет и няколко, не повече, с джинсово яке. Още хлапе. Но се оглеждаше, обмисляше, планираше. От време на време облизваше устни.

Автобусът се носеше по магистралата. Ричър поглеждаше ту през прозореца, ту към плика, ту към младежа, който поглеждаше към плика.

Грегъри излезе от паркинга на Сентър Стрийт и потегли към своята територия, където щеше да бъде в безопасност. Офисите му се намираха точно зад тези на една таксиметрова компания, до заложна къща, срещу фирма за съдебни гаранции, всичките — негова собственост. Грегъри паркира автомобила си и влезе вътре. Очакваха го най-високопоставените хора в организацията му. Четирима, които много си приличаха помежду си. И които много приличаха на него. Не бяха роднини, но идваха от едни и същи градчета, селца и затвори в своята родина, а това вероятно създаваше връзки, по-здрави от кръвните.

Грегъри ги изгледа. Четири лица, осем широко отворени очи, но само един въпрос.

На който той отговори.

— Пълен успех — обяви Грегъри. — Дино се върза на нашата история. Ама че тъпак! Честно ви казвам! Можех да му продам дори Бруклинския мост. Двамата, чиито имена споменах, вече са мъртви. Ще му трябва цял ден, докато анализира ситуацията и вземе съответните мерки. Късметът чука на вратата ни, приятели. Разполагаме с двайсет и четири часа. Фланговете им са оголени.

— Такива са албанците — каза неговият пръв помощник.

— Къде изпрати двамата наши?

— На Бахамите. Шефът на едно казино там ни дължи пари. Хотелът му е много хубав.

Зелените табели край магистралата показваха, че наближава град. Първата спирка за деня. Ричър наблюдаваше младежа с козята брадичка, който продължаваше да крои своите планове. Неизвестните бяха две. Дали мъжът с парите щеше да слезе тук? Ако ли не, щяха ли завоите и подрусванията да го събудят?

Ричър наблюдаваше. Автобусът се насочи към изхода. Четирилентовото шосе плавно извиваше на юг, а асфалтът бе мокър от дъжда. Автобусът не се раздруса. Само гумите изсъскаха. Възрастният мъж с парите не помръдна. А младежът с козята брадичка не откъсваше поглед от него. Ричър предполагаше, че вече е взел решение какво да прави. Не знаеше обаче доколко добър е планът му. Най-умният му ход бе да влезе в ролята на джебчия, да измъкне плика от джоба на спящия мъж, да го скрие и да слезе при първа възможност. Дори възрастният мъж да се събудеше на автогарата, отначало щеше да бъде объркан. Може би дори нямаше да забележи липсата на плика. Във всеки случай, не веднага. А когато откриеше, че парите са изчезнали, едва ли щеше да реши, че някой ги е откраднал. Щеше да предположи, че са изпаднали. Щеше да изгуби цяла минута да оглежда седалката, да наднича под нея, да провери дори под предната седалка, защото като нищо би могъл да изрита там падналия на земята плик. Едва тогава щеше да започне да се оглежда и да задава въпроси. Но автобусът щеше вече да е спрял, едни пътници щяха да са слезли, други щяха да се качат. Пътечката между седалките щеше да е пълна с хора. И крадецът щеше да се измъкне без никакъв проблем. Това беше най-подходящият план.

Но дали младежът го знаеше?

Ричър така и не разбра.

Мъжът с парите се събуди прекалено рано.

Автобусът намали скоростта, а после спря на един светофар със свирене на спирачки. Главата на възрастния мъж подскочи, той премигна, потупа джоба си и напъха плика още по-дълбоко, където никой да не може да го види.

Ричър се облегна на седалката.

Младежът с козята брадичка също се облегна на седалката.

Автобусът потегли. От двете страни на пътя се нижеха сиви прашни поля, изпъстрени с бледозелени островчета току-що покълнали насаждения. После се появиха магазини и сервизи, първо за селскостопанско оборудване, после и за автомобили. Разпростираха се на огромни площи, със стотици лъскави машини, строени в редици под развети знамена и транспаранти. Последваха ги бизнес парковете с безброй офиси и един гигантски супермаркет. Накрая се появи самият град. Четирилентовият път се сви до двулентов. В далечината отпред се виждаха първите по-високи сгради. Автобусът обаче зави наляво и остана на солидно разстояние от небостъргачите в центъра. След около пет-шестстотин метра спря на автогарата. Първата спирка за деня. Ричър остана на мястото си. Беше си купил билет за крайната спирка по тази линия.

Мъжът с парите се изправи. Кимна сякаш на себе си, оправи панталона и приглади якето. Както правят повечето възрастни мъже, преди да слязат от автобус.

Излезе на пътечката и затътри крака към предната врата. Не носеше куфар. Не носеше никакъв багаж. Сива коса, синьо яке, един пълен джоб и един празен.

Младежът с брадичката състави нов план.

Който му хрумна май изведнъж. Ричър усещаше как колелцата в главата му се завъртат. Сякаш тя бе слот машина, чиято ръчка някой е дръпнал и на екрана се подреждат три черешки. Поредица от заключения, основани на цял куп предположения. Автогарите обикновено се намираха в по-лошите квартали. Човек лесно можеше да изчезне в разположения около тях лабиринт от мръсни улички, задни дворове, празни парцели и неохраняеми паркинги. С достатъчно пусти тротоари и слепи завои. И тогава двайсетгодишният младеж щеше да се озове необезпокояван срещу седемдесетгодишния мъж. И да му нанесе удар отзад. И да го обере. Подобни неща се случваха непрекъснато. Едва ли щеше да е особено трудно.

Младежът с брадичката скочи от седалката и забърза след мъжа с парите, който се тътреше на два метра пред него.

Ричър се надигна и ги последва.

2

Мъжът с парите знаеше къде отива. Това беше очевидно. Не се озърна нито веднъж, за да се ориентира къде се намира. Просто излезе от автогарата, зави на изток и закрачи уверено. Без никакво колебание. Но и без да бърза. Вървеше бавно, в ритъм, който наподобяваше тръс. Раменете му бяха приведени. Изглеждаше уморен, дори съсипан. Не излъчваше капка ентусиазъм. Сякаш се придвижваше между две точки, които му се струват еднакво непривлекателни.

Младежът с брадичката вървеше на два метра след него. Личеше си, че трудно поддържа тази дистанция и едва се сдържа да не ускори ход. Не му беше лесно. Все пак той беше висок, дългокрак и кипеше от възбуда. Нямаше търпение да изпълни плана си. Но мястото не бе подходящо. Прекалено равно и открито. Тротоарите бяха широки, улицата бе с четири платна, на светофара отпред три коли чакаха да светне зелено. А това означаваше трима отегчени шофьори, които вероятно се оглеждат насам-натам. Плюс някой и друг пътник. Все потенциални свидетели. Не, за младежа с брадичката бе по-добре да изчака.

Мъжът с парите спря на ъгъла в очакване да пресече. Гледаше право пред себе си. А там започваха по-тесни улици, от двете страни на които се издигаха по-стари сгради и които бяха притиснати от високи тухлени огради.

Мястото определено бе подходящо.

Светна зелено. Мъжът с парите затътри крака по асфалта. Походката му бе унила, примирена. Младежът с брадичката го следваше на по-малко от два метра. Ричър съкрати леко разстоянието. Усети, че моментът наближава. Хлапето нямаше да чака още дълго. Нямаше да пропусне добрия шанс в очакване на идеалния, който можеше да не настъпи изобщо. Щеше да се впусне в действие в рамките на следващите две преки.

Двамата вървяха в индианска нишка, един зад друг, на приблизително еднакво разстояние, без да обръщат внимание на околните. Участъкът до първата пряка изглеждаше особено подходящ — отпред и отстрани по-специално, но отзад си оставаше прекалено открит. Затова младежът с брадичката се държеше на дистанция, докато мъжът с парите не пресече втората пряка. Която изглеждаше доста изолирана. Потънала в сянка и в двата края. Виждаха се няколко изоставени сгради, чиито врати и прозорци бяха заковани с дъски, отдавна затворена закусвалня и счетоводна къща с мръсни прозорци.

Идеално.

Време за действие.

Ричър предположи, че хлапакът ще направи своя ход точно тук. Предположи също така, че той първо ще се огледа нервно във всички посоки, включително назад, затова се скри зад един ъгъл и изчака секунда, две, три… Което би трябвало да е достатъчно и за най-зоркия поглед. После излезе иззад ъгъла и видя, че младежът с брадичката съкращава разстоянието, което го дели от мъжа с парите. Няколко бързи нетърпеливи крачки с дългите си крака и хлапакът бързо настигна мъжа с парите. Ричър не обичаше да тича, но в случая нямаше избор.

Закъсня. Хлапакът с брадичката блъсна мъжа с парите, който полетя напред и се просна тежко на улицата, при което удари ръцете, коленете и главата си. Хлапакът посегна към джоба на мъжа още докато той падаше, и измъкна плика. В този момент пристигна Ричър, който може да тичаше тромаво, но с ръста си от сто деветдесет и три сантиметра и теглото си от над сто и десет килограма бе същинска планина от мускули и кости. Която се стовари върху кльощавото хлапе, надвесено над мъжа. И то тъкмо когато се изправяше. Ричър заби рамото си в него и младежът полетя във въздуха като някое от онези чучела, които производителите на автомобили използват при тестовете за здравина. Миг по-късно хлапакът се приземи върху бордюра, разперил дългите си крайници. Горната половина от тялото му се бе проснала на тротоара, долната лежеше в канавката. Изобщо не помръдна.

Ричър отиде при него и взе плика. Не беше запечатан. Касиерите в банките никога не ги запечатваха. Най-горната банкнота бе стодоларова. Най-долната — също.

Ричър прокара пръст по пачката. Всички банкноти бяха стотачки. А това означаваше хиляди долари. Може би петнайсет бона. Дори двайсет.

Погледна назад. Възрастният мъж надигаше глава. Изглеждаше замаян и уплашен. На лицето му имаше рана. От падането. А може би от носа му течеше кръв.

Ричър вдигна плика в ръката си. Възрастният мъж впери поглед в него. Опита се да се изправи, но не успя.

Ричър се върна при него.

— Нещо счупено? — попита той.

— Какво се случи? — отвърна му с въпрос мъжът.

— Можете ли да се движите?

— Мисля, че да…

— Добре, обърнете се.

— Тук ли?

— Да, по гръб — настоя Ричър. — Тогава ще ви помогна да седнете.

— Какво се случи?

— Първо трябва да проверя дали сте добре. Може да се наложи да повикам линейка. Имате ли телефон?

— Без линейка — отвърна мъжът. — Без лекари.

Той пое дълбоко дъх, стисна зъби и се завъртя бавно-бавно, докато най-накрая легна по гръб. Приличаше на човек, който току-що е сънувал кошмар.

После издиша.

— Къде ви боли? — попита Ричър.

— Навсякъде.

— Както обикновено или по-зле?

— Мисля, че както обикновено.

— Добре тогава.

Ричър постави длан на гърба му, високо, между лопатките, и го изправи в седнало положение, след което го издърпа до бордюра с крака на улицата. Прецени, че така ще му бъде много по-удобно.

— Майка ми все ми повтаряше да не си играя в канавките — направи опит да се усмихне възрастният мъж.

— И моята — каза Ричър. — Но това тук не е игра.

С тези думи той подаде плика на възрастния мъж. Той го пое и го стисна здраво, след което го опипа с върховете на пръстите си, сякаш за да се увери, че е истински. Ричър седна до него. Мъжът надзърна в плика.

— Какво се случи? — попита отново той. После посочи. — Да не би това хлапе да ме нападна?

Младежът с брадичката продължаваше да лежи неподвижно на земята на пет-шест метра вдясно от тях.

— Следеше ви още от автобуса — обясни Ричър. — Забеляза плика в джоба ви.

— И вие ли бяхте в автобуса?

Ричър кимна.

— Слязох на автогарата веднага след вас.

Възрастният мъж прибра плика в джоба си.

— Благодаря ви от дъното на душата си — каза той. — Нямате представа колко съм ви задължен. Просто не мога да го изрека с думи.

— Няма нищо.

— Спасихте ми живота.

— За мен е удоволствие.

— Май съм длъжен да ви предложа награда.

— Не е необходимо.

— И бездруго не мога да го направя — каза мъжът и докосна джоба си. — Парите са за едно плащане, което трябва да направя. Много е важно. Трябват ми до последния цент. Много съжалявам. Извинявам се… Толкова ми е неудобно…

— Няма защо — отвърна Ричър.

Хлапакът, който лежеше на земята на пет-шест метра от тях, се надигна бавно и застана на четири крака.

Мъжът с парите каза:

— Без полиция, моля!

Младежът погледна към тях. Беше замаян, целият трепереше, но реши, че е достатъчно далече. Дали да не побегне?

— Защо не искате да извикаме полиция? — попита Ричър.

— Видят ли толкова пари в брой, ще започнат да задават въпроси.

— Въпроси, на които не искате да отговорите?

— На които не мога да отговоря.

Хлапакът се изправи. Олюля се, но побягна с последни сили, целият охлузен и раздърпан, със зле координирани движения. Въпреки това тичаше достатъчно бързо. Ричър не му обърна внимание. Стигаше му толкова тичане за днес.

Мъжът с парите заяви:

— Трябва да тръгвам.

Лицето му бе ожулено, горната му устна бе изцапана с кръв от носа му, който бе ударил здраво при падането.

— Сигурен ли сте, че сте добре? — попита Ричър.

— Добре-зле, трябва да тръгвам.

— Искам да видя, че можете да се изправите сам.

Възрастният мъж не успя. Или бе останал без сили, или краката не го държаха, или и двете. Ричър трудно можеше да прецени. Помогна му да се изправи. Мъжът стоеше в канавката с наведена глава и свити рамене и се взираше в отсрещния тротоар. Завъртя се настрани с усилие и запристъпва на място.

Не можа да вдигне крак и да стъпи на тротоара. Всъщност вдигна крак, но не успя да го придвижи десетина сантиметра напред, явно коляното му не бе в състояние да понесе товара. Нищо чудно да го бе ударил и да бе отекло. Панталонът му бе скъсан точно на мястото, където би трябвало да се намира капачката. Раната явно бе сериозна.

Ричър застана зад него, постави длани под лактите му и го повдигна във въздуха. Възрастният мъж се озова в нещо като безтегловност и се почувства като астронавт, стъпил на Луната.

— Можете ли да вървите? — попита Ричър.

Мъжът се опита. Направи няколко малки крачки, немощни и предпазливи, но всеки път, когато десният му крак поемеше тежестта на тялото, той трепваше от болка и изохкваше.

— Къде трябва да отидете? — попита Ричър.

Мъжът се огледа, сякаш за да се увери къде се намира.

— Още три преки — каза той. — От другата страна на улицата.

— Това са доста бордюри — отбеляза Ричър. — Доста стъпки нагоре и надолу.

— Ще ги заобиколя.

— Покажете ми как — подкани го Ричър.

Мъжът тръгна на изток. Влачеше бавно крака, разперил леко ръце, сякаш за да запази равновесие. Потрепването стана по-видимо, а охкането по-силно. Може би болката се усилваше.

— Трябва ви бастун — каза Ричър.

— Трябват ми много неща.

Ричър заобиколи, застана от дясната му страна, хвана го под лакътя и пое част от тежестта. От гледна точка на механиката пое ролята на бастун или патерица. Сила, насочена нагоре, към рамото на мъжа. Нютонова физика.

— Опитайте сега — каза Ричър.

— Не можете да дойдете с мен.

— Защо?

— И бездруго направихте достатъчно.

— Това не е истинската причина. Ако беше, щяхте да кажете, че нямате право да ме молите за нещо подобно. Щяхте да използвате по-общи и по-любезни думи. Но вие бяхте съвсем конкретен. Заявихте, че не мога да дойда с вас. Защо? Къде отивате?

— Не мога да ви кажа.

— Не можете да стигнете там без мен.

Мъжът пое дъх и издиша, а устните му помръднаха, сякаш репетираше отговора си. Вдигна ръка и докосна ожуленото си чело, после скулата и накрая носа. Отново трепна.

— Помогнете ми да пресека улицата и да стигна до онази пряка. А после си тръгнете, приберете се у дома. Това е най-голямата услуга, която можете да ми направите. Говоря сериозно. Ще ви бъда благодарен. Вече съм ви благодарен. Надявам се разбирате.

— Не, не разбирам — отвърна Ричър.

— Не бива да водя никого.

— Кой казва?

— Не мога да ви отговоря.

— Представете си, че отивам в същата посока. Вие ще се озовете там, накъдето сте се запътили, а аз ще продължа по пътя си.

— Но така ще разберете къде съм отишъл.

— И бездруго знам.

— Но как е възможно?

Ричър бе виждал всякакви градове из цяла Америка — на изток, на запад, на север и на юг — с какво ли не население, възраст, икономически условия. Добре познаваше ритъма им на живот, основните принципи, които ги движеха. Познаваше историята, запечатана в тухлите им. Улицата, на която се намираше, приличаше на стотици хиляди други, източно от Мисисипи. Офиси и складове на търговци на едро на платове и храни, тук-там някой продавач на дребно на по-специализирани стоки, производители на дрехи, обувки и килими, някой и друг адвокат, спедитор, брокер на недвижими имоти, туристически агент… Плюс стаи под наем в задните дворове.

Всички тези места са кипели от живот в края на XIX и началото на XX в., но сега пустееха и се рушаха. Това обясняваше затворената закусвалня и дъските по витрините на останалите сгради. Все пак някои места се оказваха по-издръжливи от други. Оцеляваха по-дълго. Проявяваха повече инат.

— Три преки източно от тук, от другата страна на улицата — каза Ричър. — Отивате в онзи бар.

Мъжът не каза нищо.

— За да извършите плащане — продължи Ричър. — В бара преди обед. Следователно става въпрос за някой местен лихвар. На това залагам. Петнайсет или двайсет бона. Което означава, че сте загазили. Вероятно сте продали колата си. Получили сте по-добра цена в съседен град. Вероятно сте се свързали с колекционер. И тъй като сте обикновен човек, вероятно колата ви е била стара. Отишли сте с нея, но сте се върнали с автобуса. Използвали сте банката на купувача. Касиерът е сложил парите в плик.

— Кой сте вие?

— Барът е обществено място. И аз ожаднявам като всички останали. Може да има кафе. Ще седна на друга маса. А вие ще се престорите, че не ме познавате. Ще ви трябва помощ, за да стигнете до там. Коляното ви ще се подуе.

— Кой сте вие? — повтори възрастният мъж.

— Казвам се Джак Ричър. Бях военен полицай. Обучен съм да забелязвам всичко необичайно.

— Беше шевролет. „Каприс“. От старите. Напълно оригинален. В идеално състояние. Много малък пробег.

— Не разбирам нищо от коли.

— Днес хората си падат по старите шевролети.

— Колко получихте?

— Двайсет и две хиляди и петстотин.

Ричър кимна. Сумата се оказа по-голяма, отколкото очакваше. В чисто нови банкноти, натъпкани плътно една до друга в плика.

— И дължите цялата сума? — попита той.

— Трябва да се разплатя до дванайсет часа — отвърна възрастният мъж. — След това тя се увеличава.

— По-добре да тръгваме тогава. Едва ли ще стигнем бързо.

— Благодаря ви — каза възрастният мъж. — Аз съм Арън Шевик. Задължен съм ви до гроб.

— Проява на доброта между непознати — отвърна Ричър. — Едно от нещата, които движат света. Някой дори бе написал пиеса на тази тема.

— Тенеси Уилямс — уточни Шевик. — Трамвай „Желание“.

— С удоволствие бих се качил на трамвай, ако имаше такъв. Три преки срещу билетче от двайсет и пет цента? В момента това ми се струва изгодна сделка.

Двамата тръгнаха към бара. Ричър пристъпваше с къси бавни крачки, а Шевик подскачаше и куцукаше, извърнат на една страна благодарение на Нютоновата физика.

3

Барът се намираше на партера на най-обикновена стара тухлена сграда, разположена горе-долу по средата между две преки. Имаше олющена дървена врата и мръсни прозорци от двете ѝ страни. Зеленият неонов надпис над вратата бе някакво ирландско име, а по прозорците бяха монтирани неонови табели, изпъстрени с арфи и детелини, които рекламираха бири. Ричър познаваше някои от тях, а други виждаше за пръв път. Той помогна на Шевик да слезе от тротоара, да пресече улицата, да стъпи на отсрещния бордюр и да стигне до вратата. Часовникът в главата му подсказваше, че е дванайсет без двайсет.

— Аз ще вляза пръв — каза той. — Вие ще ме последвате след малко. Така е по-добре. Все едно не се познаваме. Става ли?

— След колко време? — попита Шевик.

— Две минути — отвърна Ричър. — Колкото да си поемете дъх.

— Добре.

Ричър отвори вратата и влезе. Вътре цареше сумрак и миришеше на разлята бира и дезинфектант. Помещението бе с прилични размери. Не беше огромно като хангар, но не беше и малко. От двете страни на протритата дъсчена пътека, която водеше до бара, бяха разположени дълги редици маси за четирима. Самият бар бе квадратен и се намираше в далечния ляв ъгъл на помещението. Зад него стоеше дебелак, който не се бе бръснал поне от три-четири дни. Бе метнал кърпа през рамо. Клиентите бяха само четирима. Всеки от тях се бе настанил на отделна маса, навел глава и свил рамене. Всичките изглеждаха стари, уморени, измъчени като самия Шевик. Двама стискаха бутилки, другите двама държаха в дланите си полупразни халби, сякаш се опасяваха някой да не им ги отмъкне.

Никой от тях не приличаше на лихвар. Дали пък барманът не въртеше подобен бизнес? Или пък действаше като посредник? Ричър отиде при него и попита дали има кафе. Оказа се, че изобщо не предлагат кафе, което разочарова, но не изненада Ричър. Тонът на бармана бе любезен, но Ричър имаше чувството, че едва ли щеше да бъде такъв, ако пред него не стоеше непознат с внушителни размери и мрачно изражение. Друг клиент би получил само иронично подмятане.

Вместо кафе Ричър си взе бутилка местна бира, студена, хлъзгава, покрита с капчици вода. Когато я отвори, от гърлото ѝ изригна вулкан от пяна. Ричър остави на барплота един долар от рестото си и се запъти към най-близката свободна маса. Тя се намираше в далечния ъгъл вдясно от бара. Мястото му допадна, защото можеше да седне с гръб към стената и да наблюдава цялото помещение.

— Там не! — извика барманът.

— Защо? — отвърна Ричър.

— Запазено е.

Останалите четирима клиенти вдигнаха поглед, но бързо извърнаха очи.

Ричър се върна на бара и прибра долара. Няма „моля“, няма „благодаря“, няма и бакшиш. Прекоси помещението по диагонал и се настани на предната маса от другата страна, точно до един мръсен прозорец. Същата геометрия, но завъртяна на сто и осемдесет градуса. Зад гърба му имаше ъгъл и можеше да наблюдава целия бар. Отпи глътка бира, която се оказа предимно пяна, и точно в този момент на вратата се появи накуцващият Шевик. Погледна право към празната маса в далечния десен ъгъл и спря изненадан. Огледа цялото помещение. Първо бармана, после четиримата самотни клиенти, Ричър и накрая отново празната маса в ъгъла. А тя бе все така пуста.

Шевик закуцука към нея, но в един момент спря и смени посоката. Запъти се към бара. Размени няколко думи с дебелака. Ричър седеше прекалено далече, за да чуе разговора им, но предположи, че Шевик е задал въпрос. „Къде е Еди-кой си?“ Несъмнено съпроводен с поглед към празната маса отзад. Явно получи ироничен отговор. Нещо от рода на: „Аз да не съм врачка?“. Шевик се завъртя с гръб към бара и пристъпи в ничията земя между масите. Където можеше да обмисли следващия си ход.

Часовникът в главата на Ричър показваше дванайсет без петнайсет.

Шевик се запъти към една празна маса, но спря нерешително за миг. После седна с лице към ъгъла, сякаш това бе стол за посетители пред бюро, а не удобното кожено кресло на човека зад него. Седеше на самия ръб на стола, с изправен гръб, полуизвърнат настрани, вперил поглед към вратата, готов да скочи любезно, дори сервилно веднага щом се появи онзи, с когото имаше среща.

Но никой не се появи. В бара продължаваше да цари тишина. От време на време някой отпиваше блажено от бирата си, друг въздишаше тежко или пък някоя чаша проскърцваше в ръцете на бармана, който я бършеше усърдно с кърпата си. Шевик заби очи във вратата. Времето течеше.

Ричър стана и се запъти към бара. Опря лакти на плота и впери в бармана поглед, изпълнен с очакване, като клиент, който очаква нова бира. Барманът му обърна гръб и изведнъж си намери спешна работа в далечния край. Сякаш искаше да каже: няма бакшиш, няма обслужване. Ричър очакваше подобна реакция. Всъщност търсеше я целенасочено. Защото тя щеше да му осигури известна дискретност.

— Какво става? — прошепна той.

— Няма го — отвърна Шевик също шепнешком.

— По това време обикновено тук ли стои?

— Винаги — прошепна Шевик. — Прекарва целия си ден на онази маса.

— Колко пъти си правил това?

— Три.

Барманът продължаваше да стои в далечния ъгъл и да се преструва на много зает.

— След петнайсет минути ще дължа вече двайсет и три и петстотин, а не двайсет и две и петстотин — продължи Шевик.

— Таксата за просрочване е хиляда долара?

— На ден.

— Вината не е твоя — прошепна Ричър. — Не и ако този тип не се появи.

— Тези хора не разсъждават логично.

Шевик впери поглед във вратата. Барманът довърши въображаемата си работа и прекоси по диагонал разстоянието от задната част на бара до предната. Крачеше с високо вдигната брадичка и излъчваше неприязън, сякаш намерението му бе само да чуе поръчката на Ричър, но не и да я изпълни.

Той спря на метър от него и зачака.

— Какво има? — попита го Ричър.

— Искаш ли нещо? — изръмжа барманът.

— Вече не. Исках само да се разходиш напред-назад. Като те гледам, май имаш нужда от малко движение. Но сега съм доволен, тъй като се пораздвижи. Благодаря.

Барманът впери поглед в Ричър. Явно обмисляше ситуацията. Която не бе никак приятна. Вероятно криеше пистолет или бухалка под бара, но нямаше никакъв шанс да стигне пръв до тях. Ричър бе на една ръка разстояние. Затова единствената възможна реакция бе вербалната. В това нямаше никакво съмнение. В крайна сметка го спаси телефонът на стената. Който иззвъня зад гърба му. Издаде едно от онези старомодни, леко приглушени, протяжни и дори печални иззвънявания, после още едно.

Барманът се обърна и вдигна. Телефонът бе класически модел, с голяма пластмасова слушалка и дълъг кабел, който се влачеше по пода. Барманът изслуша мълчаливо човека, който се обаждаше, след което затвори. После вирна брадичка към Шевик, който седеше в далечния ъгъл.

— Върни се в шест вечерта — извика той.

— Какво? — отвърна Шевик.

— Чу ме.

Барманът му обърна гръб и се зае с поредната си въображаема задача.

Ричър седна на масата на Шевик.

— Какво означава това? Да се върна в шест?

— Предполагам, че онзи, когото очакваш, ще закъснее. Затова се обади. За да знаеш какво става.

— Не съм сигурен — отвърна Шевик. — Нали крайният срок беше в дванайсет?

— Вината не е твоя — повтори Ричър. — Твоят човек го пропусна, не ти.

— Но той ще каже, че му дължа още хиляда долара!

— Не и след като не е дошъл на срещата. А това го знаят всички. Барманът прие обаждането му. Той е свидетел. Ти беше тук, а той — не.

— Не мога да намеря още хиляда долара — каза Шевик. — Просто няма откъде да ги взема.

— Смятам, че закъснението му те освобождава от задължението да платиш още един бон. Това е очевидно. Като клауза в договор. Ти си бил на уреченото място в уречения час. Той е пропуснал срещата. Това е основен принцип в правото. Всеки адвокат може да ти го обясни.

— Тук няма място за адвокати — настоя Шевик.

— И от тях ли се страхуваш?

— Не мога да си позволя адвокат. Особено ако ще трябва да търся още хиляда долара.

— Няма. Ти дойде навреме. Твоят човек пропусна срещата.

— Както казах, тези хора не се интересуват от логиката.

Барманът ги наблюдаваше отдалече. Часовникът в главата на Ричър удари дванайсет.

— Не можем да чакаме тук цели шест часа — каза той.

— Жена ми ще се притесни — отвърна Шевик. — Трябва да се прибера у дома и да говоря с нея. После ще се върна.

— Къде живееш?

— На километър и половина, два от тук.

— Ще дойда с теб, ако нямаш нищо против.

Шевик се замисли за миг, после отговори:

— Не, не мога да те помоля за подобно нещо. И бездруго направи достатъчно за мен.

— Това определено беше достатъчно общо и любезно.

— Искам да кажа, че не бива да си губиш времето с мен. Сигурен съм, че си имаш друга работа.

— По принцип избягвам каквато и да било работа. Предполагам, че е реакция срещу реда, дисциплината и ограниченията по-рано в живота. В резултат на което пътувам без определена цел и разполагам с неограничено време, за да стигна до там. С удоволствие ще се поразходя километър и половина, два.

— Не, не мога да те моля за подобно нещо.

— Редът, дисциплината и ограниченията, за които споменах, ми бяха наложени във Военната полиция, където освен всичко останало ме научиха да забелязвам едно-друго. Не само веществени доказателства, но и особености в поведението на хората. Нали разбираш? Кой как се държи, в какво вярва и прочие. Неща, свързани с човешката природа. Учиха ни на много глупости, но и на полезни неща. В момента ти се каниш да извървиш два километра през един от най-опасните квартали в града с двайсет бона в джоба. В същото време обаче се чувстваш неловко, защото парите са още в теб, а не би трябвало. На всичко отгоре загубата им ще съсипе живота ти, а днес вече те нападнаха веднъж. Истината е, че се страхуваш да изминеш разстоянието до дома си, но знаеш, че мога да ти помогна. Освен това цялото тяло те боли от падането, следователно движенията ти са сковани, но знаеш, че мога да ти помогна и в това отношение, затова би трябвало да ме помолиш да те изпратя до вкъщи.

Шевик не каза нито дума.

— Ти обаче си джентълмен — продължи Ричър. — Искаше да ми дадеш награда. Ако те изпратя и ме запознаеш с жена си, най-малкото, което можеш да направиш, е да ме поканиш на обяд. Така поне смяташ. Но тя не е сготвила обяд. И ти се притесняваш. А не би трябвало. Влизам ти в положението. Забъркал си се с лихвари и си загазил. Вероятно не сте обядвали като хората от два-три месеца. Изглеждаш отслабнал. Според мен с поне десетина килограма. Кожата ти виси. Ще вземем сандвичи по пътя. Аз черпя. С парите, които получавам от Чичо Сам. От там идват те, от твоите данъци. Ще си поговорим, а после ще те изпратя до тук. Ще платиш на твоя човек и аз ще продължа по пътя си.

— Благодаря — каза Шевик. — Искрено ти благодаря.

— Няма нищо — отвърна Ричър. — Искрено те уверявам.

— Къде отиваш?

— На някое друго място. Обикновено зависи от времето. Обичам топлите щати. Това ми спестява разходите за палто.

Барманът погледна отново към тях, но от разстояние.

— Да вървим — каза Ричър. — Тук човек може да умре от жажда.

4

Човекът, който трябваше да се срещне с Арън Шевик на масата в далечния ъгъл на бара, бе четирийсетгодишен албанец на име Фисник. Той бе един от двамата, които Грегъри, босът на украинците, бе споменал по-рано сутринта. В резултат на което Дино звънна на Фисник и му каза да се отбие в офиса в дъскорезницата, преди да отиде в бара. Тонът на Дино не разкри нищо нередно. Нещо повече, гласът му прозвуча весел и жизнерадостен, изпълнен с ентусиазъм, сякаш се канеше да го похвали или възнагради. Може би щеше да му възложи нови задачи или да му отпусне премия. Дори и двете. Или пък щеше да му даде нов, по-висок пост в организацията.

Надеждите на Фисник останаха излъгани. Той мина през тясната вратичка в портала, долови миризмата на борови трупи, чу воя на триона и се отправи към офиса в добро настроение. Минута по-късно се озова здраво завързан за дървен стол, боровите трупи му замирисаха на ковчези, а воят на триона му се стори непоносимо злокобен. Първо пробиха коленете му с акумулаторна бормашина, на която бяха поставили дебела бургия за бетон. После продължиха нагоре. Фисник не им каза нищо, защото нямаше какво да им каже. Останалите приеха мълчанието му като стоическо самопризнание. Такава беше тяхната култура. Възхитиха се на издръжливостта му, но не достатъчно, за да спрат бормашината. Фисник умря почти по същото време, по което Ричър и Шевик напуснаха бара.

Първата половина от разстоянието двамата изминаха сред занемарени улички като тази, на която се намираше барът, след което излязоха на широко открито пространство, заемано някога от ливади и пасища. Но само до края на Втората световна война, когато войниците се върнали от фронта, ливадите и пасищата били разорани и разкопани и на тяхно място се появили спретнати редици от малки едноетажни къщи, част от които на две нива в зависимост от наклона на терена. Седемдесет години по-късно нямаше две еднакви къщи — покривите на всички бяха поправяни многократно, някои имаха пристройки и нова облицовка на стените, дворовете на едни бяха идеално поддържани и окосени, а на други — потънали в бурени. Въпреки това духът на еднотипната следвоенна архитектура продължаваше да витае над това място благодарение на малките парцели, тесните тротоари и острите десни завои, съобразени с маневреността на фордовете, шевролетите, студебейкърите и плимутите от 1948 г.

Ричър и Шевик се отбиха в една бензиностанция и купиха три сандвича с пиле и салата, три пликчета пържени картофи и три кутийки кола. Ричър взе плика в дясната си ръка, а с лявата продължи да подпира Шевик при всяка негова крачка. Така с накуцване и чести почивки успяха да прекосят квартала. Къщата на Шевик се оказа доста навътре в него, в дъното на една улица без изход, която завършваше с малко описващо непълен кръг пространство, не по-широко от самата улица. Като резервоарчето за живак в единия край на стъклената тръбичка на стар термометър. Къщата се намираше вляво, зад бяла дъсчена ограда, през която надничаха първите рози. Бе едноетажна, същата като съседните. Покривът бе покрит с битум, облицовката бе боядисана в бяло. Явно добре се бяха грижили за дома си… но само до неотдавна. Прозорците бяха мръсни, а тревата стоеше неокосена.

Ричър и Шевик закуцукаха по бетонната пътека, която се оказа толкова тясна, че едва побра и двамата, застанали един до друг. Шевик извади ключ, но още преди да го пъхне в ключалката, вратата се отвори. На прага застана жена. Госпожа Шевик несъмнено. Между двамата очевидно съществуваше силна връзка. Жената бе около седемдесетте, белокоса, леко прегърбена. Напоследък бе загубила доста тегло, но главата ѝ бе високо вдигната, а погледът ѝ спокоен, уверен, дори непоколебим. В него още горяха пламъчета. Тя се вторачи в лицето на съпруга си. В раната на челото, охлузването на скулата, съсирената кръв на горната устна.

— Паднах — каза Шевик. — Спънах се в един бордюр. Ударих си коляното. Нищо сериозно. Този господин бе толкова любезен, че ми помогна да се прибера.

Жената изглеждаше объркана. Погледът ѝ се насочи към Ричър, но само за секунда, след това се върна към лицето на Шевик.

— По-добре да те почистя — каза тя, направи крачка назад и Шевик пристъпи в коридора.

Съпругата му понечи да го попита: „А ти…“, но се сепна, вероятно притеснена от присъствието на непознат. Несъмнено искаше да каже: „А ти плати ли на човека?“. Но някои проблеми трябва да се обсъждат единствено на четири очи.

— Сложно е — въздъхна Шевик.

Настъпи тишина.

Ричър вдигна плика, който носеше от бензиностанцията.

— Взехме обяд — каза той. — Предположихме, че предвид обстоятелствата трудно ще отидете до магазина.

Госпожа Шевик го погледна отново. Продължаваше да не разбира какво става. Изглеждаше леко обидена. Смутена. Засрамена.

— Той знае, Мария — обади се Шевик. — Бил е военен следовател и веднага разбра какво се случва.

— Ти ли му каза?

— Той сам се досети. За това е обучен.

— Кое е сложното? — попита тя. — Какво се случи? Кой те удари? Този човек ли?

— Кой човек?

Госпожа Шевик не откъсваше поглед от Ричър.

— Този човек с обяда — уточни тя. — Той от тях ли е?

— Не — отвърна Шевик. — В никакъв случай. Няма нищо общо с тях.

— Защо тогава те следва? Или съпровожда? Прилича на надзирател в затвор.

— Когато ме… — започна Шевик, но се сепна и го промени на: — Когато се спънах и паднах, той минаваше случайно и ми помогна. Оказа се, че не мога да ходя, и той ме изпрати до тук. Не ме е преследвал или ескортирал. Той е тук, защото и аз съм тук. Двете неща са свързани. Защото си ударих коляното. Много е просто.

— Ти каза, че е сложно, а не просто.

— По-добре да влезем вътре — предложи Шевик.

Жена му не помръдна секунда-две, после се обърна и тръгна по коридора. И отвътре къщата изглеждаше така, както отвън. За нея бяха полагани доста грижи, но до неотдавна. Стаите бяха малки, а коридорът тесен. Влязоха в дневната, в която имаше канапе, два фотьойла, много контакти и кабели, но не и телевизор.

— Кое е сложното? — настоя Мария Шевик.

— Фисник не се появи — отвърна съпругът ѝ. — Обикновено стои в бара по цял ден, но не и днес. Получихме единствено съобщение по телефона да се върнем в шест.

— И къде са парите сега?

— Още са в мен.

— Къде?

— В джоба ми.

— Фисник ще заяви, че му дължим още хиляда долара.

— Този господин смята, че няма да го направи.

Жената погледна отново Ричър, след което се обърна към съпруга си и каза:

— Трябва да те почистим. — После посочи кухнята на Ричър и добави: — Моля, сложете обяда в хладилника.

Който се оказа почти празен. Когато отвори вратата, Ричър видя добре измити рафтове с няколко бутилки, отворени — ако се съдеше по вида им — преди шест месеца. Той сложи плика с храната на средния рафт и се върна в дневната. По стените бяха окачени семейни фотографии, подредени като по страниците на списание. Трите най-стари сред тях бяха черно-бели, с лек меден оттенък от годините, а рамките им бяха с много орнаменти. Първата показваше млад войник и съпругата му, с която — предположи Ричър — неотдавна бе сключил брак. Войникът бе в безупречно изгладена униформа в цвят каки. Редник. Вероятно твърде млад, за да се е сражавал във Втората световна, но нищо чудно след края ѝ да е изкарал три години в Германия. И впоследствие да е бил мобилизиран след началото на Корейската война. Жената бе с рокля на цветя, която стигаше до прасците ѝ. И двамата се усмихваха. Дъсчената облицовка зад тях искреше ярко на слънцето. Земята в краката им бе гола и черна, без нито едно стръкче трева.

На втората снимка се виждаше морава с поникнала трева, а жената държеше бебе в ръцете си. Същите усмивки, същата грейнала от слънцето фасада. Мъжът бе заменил униформата с панталон от някаква изкуствена материя и бяла риза с къси ръкави. Жената бе заменила роклята на цветя с тънък пуловер и панталон с дължина седем осми. Бебето бе увито в пелени чак до лицето, което изглеждаше бледо и размазано.

Третата снимка показваше семейството приблизително осем години по-късно. Декоративните растения зад тях скриваха половината фасада. Тревата в краката им бе гъста и тучна. Мъжът бе напълнял в талията и наедрял в раменете. Косата му бе сресана назад. Личеше си, че е започнала да оредява. Жената изгледаше по-красива от преди, но уморена по начина, характерен за всички жени по снимките от петдесетте години.

Осемгодишното момиченце, застанало отпред, несъмнено бе Мария Шевик. Нещо в овала на лицето ѝ и в открития ѝ поглед издаваше, че е тя. Тя беше пораснала, а родителите ѝ първо бяха остарели, после починали и накрая тя бе наследила къщата. Така предположи Ричър. Догадката му бе потвърдена от следващата редица снимки. Вече в избелели цветове, но направени на същото място. На същата морава. Пред същата стена. Явно това се бе превърнало в нещо като традиция. Първата показваше двайсетинагодишната Мария Шевик, застанала до далеч по-слабия и строен господин Шевик, който също бе на двайсет и няколко. Лицата им бяха млади, с леко изострени от светлосенките черти, но усмивките им бяха широки и щастливи.

Втората снимка в новата редица показваше същата двойка, но с бебе на ръце. Снимките отляво надясно в следващата редица показваха как расте то — отначало едва проходило, после като момиченце на четири годинки, на шест, на осем… а двамата Шевик се извисяваха над него с бухнали прически в стила на седемдесетте, тесни тениски или блузи с широки ръкави.

Следващата редица фотографии показваше същото момиче като тийнейджърка, абитуриентка и накрая като млада жена. Колкото по-нови бяха снимките, толкова по-възрастна ставаше жената. Сега тя наближаваше петдесетте, прецени Ричър. Как ли се наричаше това поколение? Децата на бейбибумърите? Сигурно си имаше някакво название. Нали всяко поколение се отличаваше със собствено име.

— Ето ви и вас — произнесе госпожа Шевик зад гърба му.

— Възхищавах се на фотографиите — обясни Ричър.

— Да… — кимна тя.

— Имате дъщеря.

— Да — повтори Мария Шевик.

В този момент се появи съпругът ѝ. Бе изчистил кръвта от устните си, а охлузванията му лъщяха от жълтеникав мехлем. Косата му бе сресана.

— Време е да хапнем — каза той.

Масата в кухнята бе малка, с алуминиев контур по края и ламиниран плот, вече избелял и протрит от използване, макар някога несъмнено да е бил ярък и лъскав. Имаше и три винилови стола в същия цвят. Вероятно купени по времето, когато Мария Шевик е била малко момиченце. За първата ѝ вечеря с възрастните. Когато са започнали да я учат да използва нож и вилица, да казва „моля“ и „благодаря“. А сега, много години по-късно, тя помоли Ричър и съпруга си да седнат, след което извади сандвичите от плика, постави ги в порцеланови чинии и наля колата в ниски тумбести чаши. После донесе ленени салфетки. Седна и се обърна към Ричър.

— Сигурно ни смятате за големи глупаци — каза тя. — След като сме допуснали да се забъркаме в подобна история.

— Не съвсем — отвърна той. — По-скоро за хора, които не са имали късмет. Или са били отчаяни. Убеден съм, че не сте имали друг избор. Продали сте дори телевизора. Плюс още куп неща. Предполагам, че сте теглили кредит и сте заложили къщата. Но това не е било достатъчно. Трябвало е да намерите още пари.

— Така е — потвърди тя.

— Не се съмнявам, че сте имали сериозна причина.

— Така е — повтори Мария Шевик.

Не каза нито дума повече. Двамата със съпруга ѝ се хранеха бавно, залък след залък, глътка след глътка. Сякаш се наслаждаваха на нов, непознат вкус. Или се притесняваха за храносмилането. В кухнята цареше тишина. Не се чуваха шумове от преминаващи автомобили, пешеходци или каквото и да било. Стените бяха покрити със стари бели правоъгълни плочки, а на местата, където те липсваха, имаше тапети на цветя, като роклята на майката на Мария Шевик на първата снимка, но по-бледи и по-размазани. Подът бе застлан с линолеум, набразден много отдавна от дамски обувки с високи токчета, а после почти загладен от безброй стъпки. Кухненските уреди бяха сменяни може би по времето, когато президент е бил Никсън. Плотовете обаче бяха оригиналните, предположи Ричър. Те бяха от бледожълт ламинат, изпъстрен с тънки вълнисти линии, наподобяващи екрана на онези машини, с които в болниците мерят сърдечния ритъм.

Госпожа Шевик изяде сандвича си. Изпи колата си. Събра последните пържени картофки с върха на влажните си пръсти. Допря салфетка до устните си. Погледна Ричър и се усмихна.

— Благодаря.

— За нищо — отвърна той.

— Смятате, че Фисник няма да поиска още хиляда долара, така ли?

— Мисля, че няма основания да ги поиска. Това е различно от „няма да ги поиска“.

— Май ще се наложи да ги платим.

— С удоволствие бих обсъдил въпроса с него. От ваше име. Ако желаете. Мога да му изтъкна няколко довода.

— Не се съмнявам, че можете да бъдете изключително убедителен. Но съпругът ми каза, че само минавате оттук. И утре ще си заминете. А ние ще останем. Ще се чувстваме в по-голяма безопасност, ако си платим всичко.

— Но нямаме пари — обади се Арън Шевик.

Съпругата му не отговори. Вместо това започна да върти пръстените на едната си ръка. Може би подсъзнателно. Имаше тънка златна венчална халка и годежен пръстен с малък диамант до нея. Явно обмисля възможността да ги остави в заложна къща, реши Ричър. Вероятно близо до автогарата, на някоя долнопробна уличка. Но тези два пръстена няма да ѝ донесат хилядарка. Нищо чудно в някое чекмедже на горния етаж да пази бижута, останали от майка ѝ. Или пък наследство от някоя възрастна леля или чичо — колиета, игли за вратовръзки, златни часовници от онези, които подаряват по случай пенсиониране.

— Ще го мислим, когато му дойде времето. Може пък да прояви разум — каза тя. — Може би няма да поиска още хиляда долара.

— Тези хора не са от най-разумните — въздъхна съпругът ѝ.

— Разполагате ли с категорични доказателства за това? — попита Ричър.

— Само с косвени — каза Шевик. — Още в началото Фисник ми обясни най-подробно какви глоби и наказания налагат. Имаше снимки на телефона си, а също и кратък видеоклип. Накара ме да го изгледам. В резултат на тази демонстрация не пропуснахме нито едно плащане. До днес.

— Не ви ли хрумна да се обърнете към полицията?

— Обсъдихме и тази възможност. Но в края на краищата бяхме подписали договора напълно доброволно. Бяхме взели парите им. Бяхме приели условията им. Едно от които гласеше, че не бива да се обръщаме към полицията. Фисник ми показа на телефона си какво наказание ме очаква, ако го направя. Затова преценихме, че не си струва риска.

— Най-вероятно сте постъпили разумно — отвърна Ричър, макар да не смяташе така.

Всъщност не се съмняваше, че Фисник заслужава юмрук в гърлото, а не уважение към клаузите в договора. А след като стовареше юмрука си, щеше да забие лицето му в плота на онази маса в далечния ъгъл на бара. Но от друга страна, Ричър не беше нито на седемдесет, нито прегърбен или прегладнял. Вероятно двамата Шевик бяха постъпили разумно.

— Ще разберем, когато стане шест часът — каза Мария Шевик.

През останалата част от следобеда просто избягваха тази тема. Сякаш бяха сключили негласно споразумение. Разказваха интересни истории от своето минало, водеха най-любезен светски разговор. Мария Шевик наистина бе наследила къщата от родителите си, които я бяха купили на сляпо, без изобщо да я видят, с помощите, отпуснати им по закона за ветераните от Втората световна. Бяха част от лудата следвоенна надпревара на милиони американци, устремили се към средната класа. Самата Мария се бе родила година по-късно, едновременно с моравата, която се виждаше на снимката, и бе израснала тук. В една и съща година бе погребала родителите си и бе срещнала съпруга си. Той бил отличен стругар и тъй като професията му била ценна, не го изпратили във Виетнам. Година по-късно им се родила дъщеря, която — подобно на родителите си — израснала тук. Тя била второто поколение, родено в тази къща. Справяла се добре в училище, после лесно си намерила работа. Така и не се омъжила, затова двамата Шевик нямаха внуци. Ричър забеляза, че когато разказваха за случилото се в по-ново време, гласовете им се промениха. Станаха по-унили, по-сподавени, сякаш имаше неща, за които не можеха да говорят.

Часовникът в главата на Ричър удари пет. Двата километра до бара отнемаха петнайсет минути за него и двайсет за повечето хора, а с темпото, с което се придвижваше Шевик, щяха да стигнат след цял час.

— Време е — надигна се от стола той. — Да тръгваме.

5

За пореден път Ричър помогна на Шевик да слезе от тротоара, да пресече улицата, да се качи на отсрещния тротоар и да стигне до вратата. И отново той влезе пръв. Поради същата причина. Вероятността непознат, пристигнал непосредствено преди човека, когото очакват, да бъде свързан подсъзнателно със случващото се, бе десет пъти по-малка, отколкото ако въпросният непознат се появеше непосредствено след него. Такава е човешката природа. Обикновено подобни съвпадения не правят впечатление никому, но все някой може да забележи нещо.

Зад бара стоеше същият възпълен барман. Сега клиентите бяха деветима. Две двойки и петима самотници, седнали на отделни маси. Един от тях не бе помръднал от мястото си през последните шест часа. Друг от клиентите бе осемдесетгодишна жена, обвила длани около чаша с прозрачна течност. Която определено не беше вода.

На масата за четирима в далечния ъгъл се бе настанил мъж.

Едър, четирийсетгодишен, толкова блед, че кожата му сякаш луминесцираше на оскъдното осветление в бара. Имаше светли очи, светли мигли и светли вежди. Косата му с цвят на царевична свила бе подстригана толкова късо, че направо блестеше. Дебелите му бели китки бяха опрени на ръба на масата, а масивните му бели длани лежаха върху голям черен бележник. Носеше черен костюм, бяла риза и черна копринена вратовръзка. Изпод яката на ризата му се подаваше татуировка. Не беше рисунка, а някакви букви. От чужда азбука. Не беше руска.

Ричър седна, без да си поръча нищо. Минута по-късно се появи Шевик и закуцука из бара. Отново погледна към масата в далечния ъгъл. И отново спря изненадан. Свърна от пътеката между масите и затътри крака към една празна маса, близо до Ричър.

— Това не е Фисник — прошепна той.

— Сигурен ли си?

— Фисник е мургав и чернокос.

— А виждал ли си някога този тип?

— Не, никога. Винаги идва Фисник.

— Може да е възпрепятстван. И това да е причината за онова телефонно обаждане. Наложило се е да потърси заместник, който не е успял да пристигне преди шест.

— Възможно е.

Ричър замълча.

— Какво? — прошепна Шевик.

— Сигурен ли си, че никога не си виждал този тип?

— Защо?

— Защото това означава, че и той не те е виждал. Единственото, с което разполага, е запис в онзи бележник.

— Какво искаш да кажеш?

— Мога да се представя за теб. Да платя вместо теб и да уточня всички подробности.

— Имаш предвид… ако поиска още пари?

— Ще се опитам да го убедя. В крайна сметка повечето хора постъпват правилно. Това показва личният ми опит.

Сега бе ред на Шевик да замълчи.

— Трябва да бъда напълно сигурен в нещо — каза Ричър. — В противен случай ще изпадна в неловко положение.

— В какво?

— Това ли е всичко? Плащаш тези двайсет и два бона и приключваш?

— То е всичко, което им дължим.

— Дай ми плика — каза Ричър.

— Пълна лудост.

— Имаше тежък ден. Почини си малко.

— Мария беше права. Ти ще си заминеш утре, а ние ще останем.

— Няма да оставя проблема нерешен. Този човек или ще се съгласи, или не. Откаже ли, ти ще си останеш в същото положение. Няма да стане по-лошо. Но всичко зависи от теб. Ще приема каквото ти решиш. Не си търся неприятности. Обичам мирния и спокоен живот. А и ти можеше да си спестиш разходката до вкъщи и обратно. Коляното ти изглежда доста зле.

Шевик не помръдна. Замисли се дълбоко и накрая връчи плика на Ричър. Извади го от джоба си и го плъзна крадешком по масата. Ричър го взе. Беше дебел. И тежък. Той го прибра в джоба си и се изправи.

— Не мърдай от тук.

Ричър се запъти към далечния ъгъл на помещението. Той се смяташе за модерен човек, който е роден през XX в. и живее през XXI, но отлично съзнаваше, че в главата му има широко отворен портал, нещо като червеева дупка, която води милиони години назад във времето, към първобитното минало на човечеството, когато всяко живо същество можело да бъде хищник или съперник и следователно трябвало да бъде претеглено и оценено, при това мигновено и прецизно. Кой е върховният хищник тук? И кой трябва да отстъпи?

Човекът, седнал на масата в ъгъла, можеше да се окаже сериозно предизвикателство. Ако се стигнеше до конфликт, разбира се. Ако размяната на реплики прераснеше в размяна на удари. Не беше непреодолимо препятствие. По-скоро някъде между дребно и средно. По всяка вероятност той не притежаваше бойните умения на Ричър, освен ако не бе служил в американската армия, която преподаваше на своите питомци възможно най-мръсните прийоми в ръкопашния бой, но никога нямаше да си го признае публично. Все пак мъжът бе едър, с няколко години по-млад и ако се съдеше по вида му, бе участвал в улични боеве. Не беше човек, който се плаши лесно. А по-скоро човек, който е свикнал да печели. Онази примитивна част от мозъка на Ричър мигом анализира цялата тази информация и в главата му светна жълта светлина, но това не го отклони от пътя му. Мъжът, седнал на масата в ъгъла, го наблюдаваше на свой ред. Очевидно извършваше свой собствен атавистичен анализ. Кое животно е по-силно? Мъжът изглеждаше твърде самоуверен. Май не се съмняваше, че ще излезе победител.

Ричър седна на същия стол, на който шест часа по-рано бе седнал Шевик. Столът за посетители. Отблизо човекът на другия стол, шефския, изглеждаше по-възрастен. Не на четирийсет, а на четирийсет и нещо. По-близо до петдесетте. А това си беше зряла възраст. Мъжът изглеждаше солиден, авторитетен, влиятелен, макар твърде бледата му кожа да подкопаваше това впечатление. Най-характерната черта бе именно призрачният му вид. Плюс татуировката. Неравна, разкривена, направена несъмнено от непрофесионалист. С мастило, което някой бе направил собственоръчно в затвора. Вероятно не в американски затвор.

Мъжът взе тефтера, отвори го и го опря в ръба на масата. Впери поглед в него, но с известно затруднение, тъй като приличаше на играч на покер, който държи картите прекалено близо до гърдите си.

— Как се казваш? — попита той.

— А ти? — отвърна Ричър.

— Името ми е без значение.

— Къде е Фисник?

— Аз заемам мястото на Фисник. Каквато и работа да си имал с него, вече ще работиш с мен.

— Ще ми трябва нещо повече — каза Ричър. — Става въпрос за важна сделка. За сериозна сума. Фисник ми даде пари назаем, трябва да му ги върна.

— Вече ти казах, отсега нататък ще работиш с мен. Клиентите на Фисник вече са мои клиенти. Ако дължиш пари на Фисник, вече ги дължиш на мен. Няма нищо сложно. Как се казваш?

— Арън Шевик — отвърна Ричър.

Мъжът присви очи и се вторачи в бележника. Кимна.

— Това последната вноска ли е? — попита той.

— Ще получа ли разписка? — поинтересува се на свой ред Ричър.

— Фисник даваше ли ти разписки?

— Ти не си Фисник. Дори не знам как се казваш.

— Името ми е без значение.

— Не и за мен. Трябва да знам на кого плащам.

Мъжът почука с пръст, бял като кост, слепоочието си.

— Разписката ти е тук — заяви той. — Което е достатъчно. Не ти трябва да знаеш повече.

— Фисник може да ме потърси утре.

— Вече ти казах, при това два пъти, вчера си работил с Фисник, днес работиш с мен. Утре пак ще бъдеш с мен. Фисник е минало. Фисник го няма. Нещата се промениха. Каква сума му дължиш?

— Не знам — отвърна Ричър. — Фисник ми казваше сумата. Той имаше формула.

— Каква формула?

— За вноските, за лихвите, просрочията и всичко останало. Закръгляваше ги до сто, после добавяше още петстотин. За административни такси. Така се изразяваше. Изобщо не разбирах формулата му. Не исках да каже, че нося по-малко от дължимото, затова предпочитах да платя колкото ми поиска. Така ми се струваше по-сигурно.

— И колко смяташ, че му дължиш?

— Този път?

— Като последна вноска.

— Не бих искал и ти да решиш, че се опитвам да платя по-малко от необходимото. Нали си наследил бизнеса на Фисник? Предполагам, че ще следваш досегашните условия.

— И двете суми ме устройват — каза мъжът. — И тази, която ти си изчислил, и онази, която ще получа по формулата на Фисник. Може да ти направя отстъпка. Или да си поделим разликата. Ще получиш един вид бонус.

— Според мен дължа осемстотин долара — отвърна Ричър. — Но Фисник щеше да каже, че са хиляда и четиристотин. Нали ти обясних, закръгляваше до сто и прибавяше петстотин.

Мъжът впери поглед в бележника. После кимна бавно и замислено.

— Така е — каза той. — Но няма да получиш бонус. Ще ми платиш пълната сума. Хиляда и четиристотин.

Той затвори бележника и го остави на масата.

Ричър пъхна ръка в джоба си, плъзна палец в плика и отброи четиринайсет банкноти от пачката на Шевик и ги подаде. Бледият мъж ги преброи с опитни пръсти, сгъна ги и ги прибра в своя джоб.

— Сметките ни уредени ли са? — попита Ричър.

— Напълно — потвърди събирачът на дългове.

— А разписка?

Мъжът отново почука с пръст по челото си.

— А сега изчезвай — нареди той. — До следващия път.

— До какъв следващ път? — попита Ричър.

— До следващия път, когато поискаш заем.

— Надявам се да не стигам дотам.

— Загубеняци като теб закъсват за пари рано или късно. Знаеш къде да ме намериш.

Ричър се замисли за миг.

— Да, знам — кимна той. — Можеш да разчиташ на мен.

Постоя още секунда-две, надигна се от стола си и си тръгна бавно, вперил поглед пред себе си. Излезе от бара и тръгна по тротоара.

Минути по-късно към него се присъедини накуцващият Шевик.

— Трябва да поговорим — каза му Ричър.

6

Шевик все още имаше мобилен телефон. Сподели, че не го е продал, защото бил толкова стар, че не струвал почти нищо, а и прекратяването на договора щяло да му струва повече, отколкото щял да получи за апарата. Освен това на моменти много му трябвал телефон. Ричър отвърна, че точно сега е настъпил един от тези моменти. И помоли Шевик да повика такси. Възрастният мъж отвърна, че не може да си позволи такси. Ричър го увери в обратното. Поне този път можеха да го направят.

Таксито, което се отзова, бе стар очукан форд, модел „Краун Виктория“, тъмнооранжев на цвят, с полицейски прожектор на лявата колонка и таксиметрова табелка на покрива. Определено не изглеждаше добре. Но пък се движеше без проблеми. Измина двата километра до дома на Шевик с известно подрусване и поскърцване и спря отпред. Ричър помогна на Шевик да прекоси тясната бетонна пътека до входната врата. А тя отново се отвори, без да се налага Шевик да използва ключа си. Съпругата му впери поглед в тях. На лицето ѝ бе изписан безмълвен въпрос: „Такси? Заради коляното? Защо тогава се връщаш с този големия?“. Но най-вече: „Дължим ли още хиляда долара?“.

— Сложно е — отново каза Шевик.

Влязоха в кухнята. Печката беше студена. Нямаше вечеря. Днес вече се бяха хранили. Седнаха около масата. Шевик разказа своята част от историята. Обясни, че Фисник не се появил. Вместо него дошъл друг. Заместник. Призрачно блед непознат с голям черен бележник. Стигна до момента, в който Ричър предложил да го замести.

Погледът на Мария Шевик се насочи към Ричър. Който каза:

— Сигурен съм, че беше украинец. На врата си имаше затворническа татуировка. Несъмнено на кирилица.

— Не мисля, че Фисник беше украинец — отбеляза госпожа Шевик. — Фисник е албанско име. Проверих в библиотеката.

— Заяви, че Фисник е бил сменен. Каквато и работа да съм имал с Фисник, вече ще я имам с него. Клиентите на Фисник вече са негови клиенти. Който дължи пари на Фисник, вече ги дължи на него. Повтори го няколко пъти. Настоя, че било съвсем елементарно.

— Поиска ли още хиляда долара?

— Отвори бележника си, но го държеше толкова близо до гърдите си, че трудно можеше да види каквото и да било. Попита за името ми. Отвърнах му, че съм Арън Шевик. Погледна в бележника и кимна. А това ми се стори странно.

— Защо?

— Каква е вероятността бележникът да е отворен точно на страницата за буква „Ш“ от цялата азбука? Възможно е, но е малко вероятно. Тогава си помислих, че го крие не за да не видя какво пише в него, а за да не видя какво не пише в него. Защото в него няма нищо. Празен е.

— Какво означава това?

— Че не става въпрос за рутинна вътрешна реорганизация. Не са пратили Фисник на резервната скамейка и не са го сменили с друг. Става въпрос за външна атака. Бизнесът е поет от нови хора. Обмислих внимателно думите му. Езика, който използва. Беше съвсем ясен. Някой друг се е намърдал. При това със сила.

— Чакай малко! — възкликна Мария Шевик. — Чух го по радиото. Май че беше миналата седмица. Назначават нов началник на полицията. Според него в града ни има две враждуващи банди — украинска и албанска.

Ричър кимна.

— Ето какво се е случило — заяви той. — Украинците са превзели част от бизнеса на албанците. И вие вече си имате работа с други хора.

— Поискаха ли още хиляда долара?

— Те гледат в бъдещето, не в миналото. Готови са да отпишат старите заеми, раздадени от Фисник. Ако не всички, то поне част от тях. Защото са принудени да го направят. Нямат друг избор. Нямат представа кой какви суми дължи. Не разполагат с тази информация. А и защо да не ги отпишат? Парите не са техни. Целта им са клиентите. Това е. Прицелили са се в бъдещето. Искат да останат в бизнеса още дълги години.

— Плати ли на онзи човек?

— Той попита колко дължа и аз се възползвах от възможността и му отвърнах, че става въпрос за хиляда и четиристотин долара. Той погледна празните страници и кимна тържествено. Затова му дадох хиляда и четиристотин долара. Той каза, че всичко е наред, и потвърди, че сметките ни са уредени. Дългът е изплатен.

— А къде е останалата част от парите?

— Тук — отвърна Ричър и извади плика от джоба си.

Беше малко по-тънък от преди. В него имаше двеста и единайсет банкноти. Двайсет и една хиляди и сто долара. Ричър го сложи на масата, точно по средата, на равно разстояние от всички. Шевик и съпругата му впериха поглед в парите, но не казаха нищо.

— Теория на вероятностите — продължи Ричър. — Шансът нещата да се подредят както трябва е едно на милион. Но точно това се случва в момента. Някой е започнал война и вие се превръщате не в случайни жертви, а в случайни печеливши.

— Не и ако Фисник се появи след седмица и заяви, че си иска цялата сума, плюс седем бона отгоре — възрази Шевик.

— Няма да го направи — отвърна Ричър. — Фисник е извън играта. Мястото му е заето от украински гангстер със затворническа татуировка на врата, а това почти сигурно означава, че Фисник е мъртъв. Или в невъзможност да реагира. Той няма да се появи нито след седмица, нито след две. Никога няма да се появи. А вие уредихте сметките си с новите хора. Те сами го казаха. Отървахте кожите.

Настъпи продължително мълчание. Мария Шевик погледна Ричър.

— Благодаря ви — каза тя.

В този момент звънна мобилният телефон на мъжа ѝ. Той закуцука към коридора и прие обаждането. Ричър дочу слабото пращене, долетяло от телефона. Мъжки глас, каза си той. Не успя да различи отделните думи, които се изляха в дълъг поток от информация. Чу обаче отговора на Шевик, висок, силен и ясен, прозвучал едва на три метра от него. Приглушено съгласие, изпълнено с умора и разочарование, макар и без следа от изненада. Тогава Шевик изрече една дума, която определено прозвуча като въпрос:

— Колко?

Отговори му слабо пращене.

Шевик затвори телефона. Остана неподвижно известно време, след което се върна, накуцвайки, в кухнята и седна на масата. Опря ръце пред себе си. Погледна плика. Не бе обикновен поглед, а поглед, изпълнен с горчивина. Отнесен, дистанциран… далече от всичко и всички.

— Искат още четирийсет хиляди долара — обяви Арън Шевик.

Съпругата му затвори очи и зарови лице в дланите си.

— Кой ги иска? — попита Ричър.

— Не е Фисник — отвърна Шевик. — Нито украинците. Става въпрос за съвсем друго нещо. Което е причината да вземем заем от Фисник.

— Да не би да сте жертва на изнудване?

— Не, нищо подобно. Де да беше толкова просто. Мога само да кажа, че трябва да платим някои сметки. Току-що получихме една от тях. И трябва да намерим четирийсет хиляди долара. — Той погледна плика и добави: — Благодарение на теб разполагаме с част от парите. — Пресметна наум и обяви: — Трябват ни още осемнайсет хиляди и деветстотин долара.

— Докога?

— До утре сутринта.

— А можете ли да ги намерите?

— Не можем да намерим дори осемнайсет цента.

— Защо толкова скоро?

— Някои неща не могат да чакат.

— Какво ще правите?

Мария Шевик свали длани от лицето си.

— Ще ги вземем назаем. Какво друго ни остава?

— От кого?

— От човека със затворническата татуировка — отвърна тя. — Нямаме друг избор. Продадохме всичко, взехме пари откъде ли не.

— Можете ли да ги върнете?

— Ще мислим за това, когато му дойде времето.

Никой не каза нищо.

— Съжалявам, че не мога да ви помогна — каза Ричър.

Мария Шевик го погледна.

— Можете — каза тя.

— Така ли?

— Всъщност длъжен сте.

— Така ли?

— Човекът със затворническата татуировка смята, че вие сте Арън Шевик. Трябва да вземете заем от наше име.

7

Обсъждаха ситуацията в продължение на трийсет минути. Ричър и семейство Шевик. Анализираха я от всеки възможен ъгъл. Част от условията бяха зададени предварително. И не подлежаха на коментар. Семейство Шевик се нуждаеха от парите. Това беше безспорно. Нуждаеха се от парите до утре сутринта. Утре, не вдругиден. Точка.

Но не казваха защо.

Бяха изгубили спестяванията, трупани цял живот. Бяха изгубили и къщата, ипотекирана отново. Бяха сключили договор, съгласно който щяха да останат в нея до края на дните си, но нотариалният акт вече беше в банката. И вече бяха похарчили получените пари. Нямаше откъде да намерят още. Кредитните им карти — излезли отдавна на червено — бяха анулирани. Бяха взели заеми, гарантирани с пенсиите им. Бяха осребрили застраховките си „Живот“, бяха се отказали дори от домашния телефон. Бяха продали колата и всичко останало, което имаше някаква стойност. Бяха останали единствено с дрехите на гърба си и личните си вещи. В допълнение към тях притежаваха пет брачни халки от деветкаратово злато, три пръстена с малки диаманти и позлатен часовник с пукнато стъкло. Ричър предположи, че дори в най-щастливия ден от живота си най-милозливият собственик на заложна къща в света едва ли ще ги оцени на повече от двеста долара. Не повече. И най-много на сто в някой не толкова щастлив ден. Капка в морето. Дори по-малко.

Двамата Шевик споделиха, че са се обърнали към Фисник за пръв път преди пет седмици. Научили името му от някаква съседка. Като клюка, не като препоръка. Ставало въпрос за скандал. За трагичната история на братовчеда на съпругата на племенника на друга съседка, която взела пари от някакъв гангстер в бар. Който — можете ли да си представите? — се казвал Фисник. С помощта на слухове, които дочул тук-там, Шевик стеснил радиуса на търсене и започнал да проверява всеки бар в очертания периметър. Чувствал се неловко, изчервявал се дори, когато разпитвал барманите дали познават човек на име Фисник. В четвъртото заведение, в което се отбил, един дебелак му посочил иронично масата в ъгъла.

— Как процедирахте? — попита Ричър.

— Всичко мина много лесно — отвърна Шевик. — Пристъпих към него и останах прав, докато ме огледа хубаво. После той ме подкани с жест да седна. Отначало увъртах, но накрая си признах направо, че ми трябват пари, а доколкото знам, той отпуска заеми. Попита за каква сума става въпрос. Казах му, а той ми обясни условията на договора. И ми показа снимките. После ме накара да изгледам онова видео. Накрая му дадох номера на банковата ни сметка. Двайсет минути по-късно получих парите. Преводът бе направен от някаква офшорна компания в Делауеър.

— Мислех, че са ви дали цяла торба с пари в брой — отбеляза Ричър.

— Не, но сме длъжни да се разплащаме в брой.

Ричър кимна.

— Става въпрос за две неща — каза той. — Които се случват едновременно. Лихварство и пране на пари. Превеждат мръсните пари, а в замяна получават кеш от улицата. Плюс тлъста лихва. Прането на пари обикновено е свързано с определен процент загуба, а не печалба. Тези типове определено са умни.

— Нямам представа.

— Смяташ ли, че украинците са по-добри или по-лоши?

— Предполагам, че са по-лоши. Законът на джунглата вече го доказва.

— И как ще им платите?

— Ще го мисля, когато му дойде времето.

— Нямаш какво да продадеш.

— Може да изскочи нещо.

— Мечтай си.

— Не, наистина. Очакваме нещо. Имаме всички основания да се надяваме, че ще се случи съвсем скоро. Просто трябва да издържим дотогава.

Двамата Шевик така и не казаха какво очакват.

Двайсет минути по-късно Ричър слезе невъзмутимо от бордюра, прекоси улицата с четири бързи крачки, стъпи на отсрещния тротоар и отвори вратата на бара. Вътре изглеждаше по-светло, но само защото навън бе започнало да се смрачава. Беше станало и по-шумно, тъй като клиентелата се бе увеличила. Ричър забеляза петима мъже, седнали плътно един до друг на маса за четирима, да си разказват оживено някакви весели истории.

Бледият мъж не бе помръднал от мястото си в далечния ъгъл.

Ричър се запъти към него. Мъжът отново не откъсна поглед от него, докато приближаваше. Ричър забави крачка — трябваше да следва правилата на играта между кредитор и длъжник. Походката му бе дружелюбна, или така поне смяташе той, излъчваше дружелюбна общителност, а не заплаха. Седна на същия стол.

— Арън Шевик, нали? — попита украинецът.

— Да — отвърна Ричър.

— Какво те води насам толкова скоро?

— Трябва ми заем.

— Вече? Току-що изплати предишния.

— Изникна нещо.

— Казах ти. Смотаняци като теб винаги се връщат.

— Спомням си.

— Колко искаш?

— Осемнайсет хиляди и деветстотин долара — каза Ричър.

— Не мога да го направя.

— Защо?

— Това е голям скок от осемстотинте долара, които си заел миналия път.

— Хиляда и четиристотин.

— Шестстотин от които са лихви и такси. Сумата на главницата е била едва осемстотин долара.

— Онова беше тогава. А това е сега. Трябват ми осемнайсет хиляди и деветстотин долара.

— Можеш ли да върнеш заема?

— Винаги съм го правил. Питай Фисник.

— Фисник е минало — отвърна мъжът с бледата кожа.

И нито дума повече. Ричър зачака. Накрая украинецът каза:

— Може би ще намеря начин да ти помогна. Но и ти трябва да ми влезеш в положението. Поемам риск, който ще се отрази на цената. Имаш ли нещо против подобен сценарий?

— Не — отвърна Ричър.

— Трябва да знаеш, че и аз си падам по кръглите числа. Не мога да ти дам осемнайсет хиляди и деветстотин. Ще ти дам двайсет, но ще удържа хиляда и сто като такса за административни разходи. Така ще получиш точно толкова, колкото искаш. Да ти кажа ли каква е лихвата?

— Да — каза Ричър.

— Нещата се промениха, откакто Фисник не е в този бизнес. Навлязохме в ерата на иновациите. Работим с така нареченото динамично ценообразуване. Лихвата се движи нагоре или надолу в зависимост от обективни фактори като търсене и предлагане, но също и от субективната ни оценка на длъжника. Надежден ли е? Можем ли да му имаме доверие? Такива въпроси.

— Къде съм аз? — попита Ричър. — В коя част на таблицата? При високите лихви или при ниските?

— Ще те поставя на самия връх. Където отбелязвам най-големите рискове. Истината, Арън Шевик, е, че не си ми особено симпатичен. Имам лошо предчувствие. Вземеш ли двайсет бона днес, ще трябва да ми върнеш двайсет и пет, и то след седмица. Не спазиш ли срока, ще ти начисля лихва от двайсет и пет процента за всяка седмица или част от седмицата, плюс наказателна такса от хиляда долара за всеки ден или част от деня. След деня на падежа сумата става изискуема изцяло и незабавно. Отказът или невъзможността да я платиш може да ти донесе най-различни неприятности. Трябва предварително да си наясно с това. Искам да чуя, че разбираш какво ти казвам. Искам да го чуя от твоята уста, с твоите думи. Не можем да го запишем черно на бяло, не можем да си сложим подписите върху лист хартия. Трябва да ти покажа едни снимки…

— Чудесно — отвърна Ричър.

Украинецът порови из телефона си, прехвърли различни менюта и албуми, сетне му показа снимките, които бяха във формат „пейзаж“, а не „портрет“. И това се оказа логично, тъй като хората на тях лежаха, завързани за метално легло, в стая с варосани стени, потъмнели от годините и влагата. На някои очните им ябълки бяха извадени с лъжица, други бяха рязани с електрически трион, трети бяха горени с ютия, четвърти бяха дупчени с бормашина. Нещо повече, бормашините също бяха снимани като доказателство, както и бургиите, забити в окървавена плът.

Лоша работа. Но Ричър бе виждал далеч по-лоши неща. Макар че това може би бе най-лошата подобна колекция, събрана на един-единствен телефон.

Върна го на украинеца. Който отново порови в менюто, докато открие онова, което търсеше. Време бе за сериозна работа.

— Разбра ли условията на договора? — попита призрачно бледият мъж.

— Да — потвърди Ричър.

— Приемаш ли ги?

— Да — повтори Ричър.

— Банкова сметка?

Ричър продиктува номера, който Шевик му бе дал. Украинецът го записа в телефона си и натисна голям зелен правоъгълник в долния край на екрана. Така въведе съответната команда за изпълнение.

— До двайсет минути парите ще бъдат в банковата ти сметка — обяви той.

После въведе друга команда и изведнъж вдигна телефона и засне лицето на Ричър.

— Благодаря ти, Шевик. Беше ми приятно да работя с теб. Ще се видим точно след една седмица.

Призрачно бледият мъж докосна късо подстриганата си глава с бял като кост пръст. Същият жест, който бе използвал и преди. Нещо свързано със запаметяването. И едновременно с това внушаващо заплаха.

Все тая, помисли си Ричър.

Стана от мястото си и тръгна към вратата. Навън го посрещна мрак. До тротоара бе спряла кола. Черен линкълн с работещ двигател, със задрямал зад волана шофьор, облегнал се на седалката, навел глава настрани, разтворил широко колене и лакти. Приличаше на всеки друг шофьор на лимузина по света, който си почива от натовареното ежедневие.

До колата стоеше втори мъж, подпрял се на задната броня. Беше облечен по същия начин, както и шофьорът. И мъжът в бара. Черен костюм, бяла риза, черна копринена вратовръзка. Нещо като униформа. Беше кръстосал и ръце, и глезени. Стоеше и чакаше. Приличаше на мъжа от бара, но след като е прекарал месец на слънце. Бял, но не чак луминесциращ. Имаше късо подстригана руса коса, чупен и накриво зараснал нос, белези над веждите. Лош боец, помисли си Ричър. Очевидно е получавал доста удари.

— Ти ли си Шевик? — попита мъжът.

— Кой се интересува? — отвърна Ричър.

— Хората, от които взе пари назаем.

— Говориш, все едно вече знаеш кой съм.

— Ще те изпратим до вас.

— Ами ако не искам? — попита Ричър.

— Това е част от сделката.

— Каква сделка?

— Трябва да знаем къде живееш.

— Защо?

— За застраховка?

— Проверете името ми.

— Вече го направихме.

— И?

— Няма те в телефонния указател. Не притежаваш собственост.

Ричър кимна. Семейство Шевик се бе отказало от домашния телефон. И бе прехвърлило на банката собствеността върху къщата.

— Затова трябва да ти дойдем на гости. Лично — обясни мъжът.

Ричър замълча.

— Има ли госпожа Шевик? — попита онзи.

— Защо?

— Може би трябва да я посетим. Да се запознаем и с нея, докато оглеждаме жилището ти. Поддържаме близки отношения с нашите клиенти. Ставаме семейни приятели. Намираме го за особено полезно. А сега се качвай в колата.

Ричър поклати глава.

— Не ме разбираш правилно — продължи непознатият. — Нямаш избор. Това е част от сделката. Ти взе нашите пари.

— Вашият приятел с млечнобялата кожа вътре ми обясни договора. Изложи всички условия, и то най-подробно. Разказа ми за административните такси, динамичното ценообразуване, наказанията при просрочване. В един момент дори ми показа снимки. След което ме попита дали приемам условията на договора, а аз ги приех. Така сключихме сделката. И след като веднъж сме я сключили, не може да променя условията — да ми праща кола, да иска да водя някого у дома, да го запознавам със семейството. Би трябвало да поиска съгласието ми предварително. Договорът прилича на двупосочна улица. Нужни са преговори и взаимно съгласие. Не може да се променя едностранно. Това е основен принцип.

— Голям си умник.

— Мога само да се надявам — отвърна Ричър. — Понякога се притеснявам да не би да подхождам твърде педантично.

— Какво?

— Можеш да ме поканиш в колата, но не можеш да ме задължиш да се кача.

— Какво?

— Чу ме.

— Добре, предлагам ти да се повозиш. Последен шанс. Качвай се в колата.

— Кажи „моля“.

Непознатият се замисли. Накрая каза:

— Качи се в колата, моля.

— Добре — съгласи се Ричър. — След като ме молиш така любезно.

8

Най-безопасният начин да превозиш заложник, който не проявява особено желание да следва инструкциите, е да го накараш да седне зад волана и да не му позволиш да си сложи предпазния колан. Мъжете с линкълна не направиха това. Те се спряха на втората най-добра възможност. Настаниха Ричър на задната седалка, точно зад празното място, предназначено за пътника до шофьора. Така пред него нямаше мишена, която евентуално да атакува. Човекът, с когото Ричър бе разговарял на улицата, седна до него, зад шофьора, и се извърна леко настрани, за да не изпуска Ричър от поглед.

— Накъде? — попита той.

— Завий обратно — каза Ричър.

Шофьорът направи обратен завой, при което предното дясно колело се качи на бордюра.

— Карай направо още пет преки — каза Ричър.

Шофьорът потегли. Той беше умалена версия на първия тип. Не беше толкова светъл. Определено беше европеец, но не чак ослепително бял като онзи в бара. Имаше същата коса — късо подстригана, златиста и лъскава. На опакото на лявата му длан имаше белег от нож. Вероятно бе получил раната, докато се бе защитавал. Изпод левия ръкав на ризата му се подаваше поизбеляла татуировка на паяжина. Имаше големи розови уши, щръкнали от двете страни на главата му.

Колелата се търкаляха по напукан асфалт и неравен паваж. След пет преки стигнаха до четирилентовото кръстовище със светофара, където Шевик бе изчакал, за да пресече. Тук напускаха стария свят и навлизаха в новия. А там ги очакваше равен и открит терен. Плюс бетон и чакъл. Широки тротоари. Всичко това изглеждаше по различен начин в сумрака. В далечината пред тях се намираше автогарата.

— Направо — каза Ричър.

Шофьорът потегли на зелено. Подминаха автогарата. Озоваха се на солидно разстояние от високите сгради в центъра. След седем-осемстотин метра стигнаха разклона, на който автобусът бе завил на излизане от магистралата.

— Завий надясно — каза Ричър.

Вече бе видял двете ленти на Сентръл Стрийт, която не след дълго се разширяваше до четири ленти и започваше да носи съответния номер от щатската пътна мрежа. Появи се и огромният супермаркет, следван от офис центровете.

— Къде отиваме, по дяволите? — попита мъжът на задната седалка. — Никой не живее тук.

— Затова ми харесва — отвърна Ричър.

Асфалтът бе гладък. Гумите съскаха тихо по него. Пред тях нямаше трафик.

Дали пък след тях не се движеше друг автомобил? Ричър нямаше представа. Не можеше да поеме риска да се обърне и да погледне назад.

— Кажете ми пак защо искате да се срещнете с жена ми — попита той.

— Намираме го за особено полезно — каза мъжът до него.

— Как по-точно?

— Човек изплаща редовно банковия си кредит, защото се притеснява за доброто си име, за кредитния си рейтинг, за общественото си положение. Тези неща не се отнасят за теб. Ти и бездруго си на дъното. Какво може да те притесни? Какво може да те накара да ни се издължиш?

Подминаха бизнес центровете. Отново никакъв трафик. Далече пред тях се появи автосалонът. Телена ограда, редици от тъмни силуети, предимно сиви на лунната светлина.

— Звучи ми като заплаха — отбеляза Ричър.

— Дъщерите също вършат работа.

Никакъв трафик.

Ричър удари в лицето мъжа до себе си. Ей така, изневиделица. Рязка и мощна мускулна експлозия. Без предупреждение. Удар, насочен от долу нагоре, нанесен с цялата сила и бързина, които тясното пространство на автомобила позволяваше. Главата на мъжа се заби в рамката на прозореца зад гърба му. Кръв от разбития му нос опръска стъклото.

Ричър замахна отново и удари шофьора. Със същата сила. И същия резултат. Наведе се напред и стовари дясно кроше в ухото му. Цялото тяло на шофьора отлетя рязко встрани, а главата му се удари в стъклото и отскочи, за да посрещне втори десен удар, отново в ухото, последван от трети. Сега вече шофьорът изгуби съзнание и тялото му се сгромоляса върху волана.

Ричър се сви на топка.

Само след секунда линкълнът се заби в оградата на автосалона със скорост от близо седемдесет километра в час. Ричър чу силния удар, скърцането на ламарини, експлозията на въздушните възглавници, една от които опря в облегалката на предната седалка. В същия миг линкълнът преодоля оградата и се блъсна в първия автомобил, паркиран в дългата редица, над която се вееха цветни флагчета. Той се заби странично в лъснатите до блясък врати на колата, предното му стъкло се пръсна, задницата му подскочи във въздуха и тупна силно на земята. Двигателят угасна и линкълнът потъна в тишина, нарушавана единствено от ядното съскане, което долиташе откъм смачкания преден капак.

Ричър се изправи на задната седалка. Гърбът му бе поел всички удари. Чувстваше се така, както Шевик се бе чувствал след онова падане. Здравата разтърсен. Болки навсякъде. Както обикновено или по-зле? Както обикновено, предположи Ричър. Размърда първо главата, после врата, раменете и накрая краката си. Нямаше нищо счупено. Нищо разкъсано. Нищо кой знае колко болезнено.

Това не можеше да се каже за двамата украинци. Лицето на шофьора бе размазано от въздушната възглавница, а тилът му бе ударен от неговия колега, който не бе сложил предпазен колан. В резултат на което бе полетял напред като копие и се бе забил в предното стъкло. И в момента стоеше там, превит в кръста над предния капак, с лице върху ламарината. Най-близо до Ричър бяха краката му. Те не помръдваха. Шофьорът също не помръдваше.

Ричър отвори с усилие вратата. Разнесе се скърцане на разкривен метал. Изпълзя навън, след което едва успя да я затвори. Нямаше трафик. Нито в едната, нито в другата посока освен чифт мъждукащи фарове в далечината, може би на километър и половина, два. Те обаче приближаваха. Ако колата се движеше с деветдесет километра в час, Ричър разполагаше най-много с минута. Колата, която линкълнът бе ударил, се оказа микробус. Форд. Едната му страна бе здравата вдлъбната. Извита като банан. На предното му стъкло имаше табелка, която гласеше, че автомобилът не е катастрофирал. Самият линкълн ставаше само за скрап. Цялата му предница, чак до предното стъкло, бе нагъната като акордеон. Досущ като в онези реклами, които доказваха нагледно безопасността на колите. Ако не се броеше мъжът, проснат върху предния капак, разбира се.

Фаровете приближаваха. Откъм града се появиха други. Оградата на автосалона бе разбита, буквално разкъсана като в анимационно филмче. Парчетата тел бяха извити настрани, сякаш изкривени от мощен въздушен поток. Дупката в оградата бе широка към два метра и половина. На практика цяла секция от нея бе разрушена. Ричър се зачуди дали в нея не са монтирани сензори за движение. Които са свързани с тиха аларма. Която на свой ред е свързана с полицейското управление. Нищо чудно застрахователите на автосалона да са поставили такова изискване. Защото тук определено имаше какво да се открадне.

Време беше да изчезва.

Ричър се промуши през дупката в оградата, целият натъртен и схванат, ожулен и охлузен, но все пак в състояние да се движи. Не тръгна към пътя. Вместо това закрачи из полята и празните парцели на петнайсетина метра встрани от него, там, където фаровете на преминаващите автомобили да не могат да го осветят. Някои караха по-бързо, други по-бавно. Нищо чудно сред тях да имаше и полицейски патрул. Ричър заобиколи първия бизнес център откъм задната му страна, после втория и третия. Накрая се насочи към паркинга на огромния супермаркет. Възнамеряваше да го прекоси и да продължи по главното шосе.

Грегъри научи новината почти незабавно от санитар, който почистваше в спешното отделение. Малко винтче от огромната машина на украинците. Мъжът излязъл навън да изпуши една цигара, видял какво става и веднага позвънил. Двама от хората на Грегъри току-що пристигнали на носилки. Докарали ги линейки. С включени светлини и сирени. Единият бил много зле, другият — още по-зле. Вероятно и двамата нямало да оцелеят. Парамедиците говорели за някаква катастрофа край автосалон на „Форд“.

Грегъри повика най-близките си помощници. Десет минути по-късно всички се събраха край кръглата маса в офиса на таксиметровата компания. Първият му помощник каза:

— Знаем със сигурност, че по-рано тази вечер двама от хората ни са отишли в бара, за да проверят адреса на бивш клиент на албанската лихварска мрежа.

— Колко време отнема проверката на един адрес? — попита Грегъри. — Трябвало е да приключат много отдавна. Това може да е нещо съвсем друго. Очевидно е нещо съвсем друго. Не може да е свързано със самата проверка на адреса. Защото кой живее извън града? И то близо до автосалона на „Форд“? Там е работата, че никой! И така, двамата са отишли до дома на клиента, записали са си адреса, вероятно са снимали къщата и след това са тръгнали към „Форд“. Защо? Трябва да има причина. И защо са катастрофирали?

— Може някой да ги е преследвал. Да ги е принудил да завият в тази посока. Да ги е подмамил. След което да ги е изблъскал от пътя. Районът е доста пуст нощем.

— Смяташ ли, че е Дино?

— Трябва да си зададем въпроса защо нападението е било насочено именно срещу тях двамата. Може някой да ги е проследил на излизане от бара. Което ми се струва логично. Нищо чудно Дино да ни изпраща послание. Ние откраднахме бизнеса му. Очаквахме някаква реакция, нали?

— След като загрее какво става.

— Може вече да е загрял.

— И какво послание ни изпраща?

— Може би казва: двама от неговите хора за двама от нашите. И задържаме лихварския бизнес. Това е отстъпление с чест. Дино е реалист. Няма много опции. Не може да започне война, тъй като ченгетата са нащрек.

Грегъри само се намръщи. В стаята настана тишина. Не се чуваше нито звук освен тихото пращене и приглушените разговори, които долитаха от диспечерите в съседното помещение. Вратата бе затворена. А това бе най-обикновен фонов шум. Никой не му обръщаше внимание. Ако можеха да чуят разговорите, щяха да разберат и за обаждането на един таксиметров шофьор, който току-що бе оставил възрастна жена пред супермаркета и щеше да използва времето, докато тя пазарува, за да спечели още някой долар. Щеше да откара някакъв мъж до дома му, в един от старите следвоенни квартали, източно от центъра. Мъжът се появил пеша, но изглеждал прилично, държал се любезно и предложил да плати в брой. Нищо чудно колата му да се е развалила. Шест километра в едната посока и още шест в другата. Шофьорът се надяваше, че ще приключи, преди възрастната дама да е стигнала до касите.

В този момент Дино получаваше много по-ранна и по-непълна информация за случващото се. Новините пътуваха по веригата в продължение на цял час. И не споменаваха нищо за катастрофата. По-голяма част от деня бе изминала в разпити на Фисник и съучастника му и в отърваване от телата им. Реорганизацията бе оставена за по-късно. Сякаш между другото. Разбира се, албанците изпратиха човек, който да смени Фисник в бара. Той бе пристигнал малко след осем вечерта. И веднага бе забелязал двете украински горили на улицата. Явно охраняваха заведението. Черен линкълн и двама мъже. Албанецът се бе промъкнал в бара през задния вход, за да огледа помещението. И бе видял на масата на Фисник в далечния ъгъл да седи украинец и да разговаря с едър мъж, беден и раздърпан на вид. Очевидно клиент.

Заместникът на Фисник бе преценил, че е най-добре да се оттегли. Бе позвънил по телефона. Човекът, на когото се бе обадил, се бе свързал с друг. Който на свой ред се бе свързал с друг, по-високо в йерархията. Защото лошите новини пътуват бавно. Дино научи за случилото се час по-късно. И събра най-близките си хора в дъскорезницата.

— Възможните сценарии са два — заяви той. — Или онази история за списъка с информатори на новия шеф на полицията е вярна и украинците са се възползвали най-подло от случая, за да сложат ръка върху лихварския ни бизнес, или не е вярна и те са планирали всичко това от самото начало. Изиграли са ни, за да им разчистим сами пътя.

— Да се надяваме, че е първото — каза неговият пръв помощник и дясна ръка.

Дино потъна в продължително мълчание.

— Опасявам се, че трябва да се престорим, че е първото — каза той накрая. — Защото нямаме избор. Не можем да започнем война. Не и в този момент. Ще им позволим да задържат лихварския бизнес. Няма как да си го върнем. Но ще отстъпим с чест. Ще изравним резултата. Два на два. Това е най-малкото, което можем да направим. Убийте двама от техните и ще приемем, че сме квит.

— Кои двама? — попита дясната му ръка.

— Няма значение — отвърна Дино.

После промени решението си.

— Не, ще ги изберем внимателно — каза той. — Ще се опитаме да извлечем предимство.

9

Ричър слезе от таксито и тръгна по тясната бетонна пътека. Вратата се отвори, преди да посегне към звънеца. Лампата в коридора освети фигурата на прага. Беше Шевик. В ръката си държеше телефон.

— Парите дойдоха преди час — каза той. — Благодаря ти.

— За нищо — отвърна Ричър.

— Закъсня. Решихме, че няма да се върнеш.

— Наложи се да свърша нещо.

— Какво?

— Да влезем вътре — предложи Ричър. — Трябва да поговорим.

Този път използваха дневната. Със снимките на стената и липсващия телевизор. Мария и Арън Шевик се настаниха на двата фотьойла, Ричър седна на малкото канапе.

— Случи се почти същото, което се е случило между теб и Фисник — започна той. — С тази разлика, че онзи тип снима лицето ми. Което може да ни бъде от полза. Твоето име, моето лице. Малко объркване в редиците им няма да ни навреди. Но ако бях истински клиент, това нямаше да ми хареса. Ни най-малко. Щях да се почувствам, сякаш някой е сложил костеливия си пръст на рамото ми. Щях да се почувствам уязвим. Излязох навън и там се случи още нещо. Посрещнаха ме двама души, които искаха да ме изпратят до дома ми, за да видят къде живея. Да се запознаят със съпругата ми, ако имам такава. А това беше още един костелив пръст. Може би цяла костелива длан.

— Какво се случи?

— Тримата сключихме ново споразумение. В което не фигурират нито имената, нито адресът ви. Всъщност крайният резултат е доста объркващ. Исках да внеса елемент на загадъчност. Шефовете им ще заподозрат, че някой им изпраща послание, но няма да знаят кой. Най-вероятно ще решат, че това са албанците. В никакъв случай вие.

— Какво се случи с онези хора?

— Те са част от посланието. Това е Америка. Не изпращай някой задник, който е играл треторазредни боксови мачове в някое мазе в Киев. Отнеси се сериозно. Покажи уважение.

— Те са видели лицето ти.

— Няма да го запомнят. Претърпяха злополука. Ще изгубят част от паметта си. Най-вече последните един-два часа. Лекарите го наричат ретроградна амнезия. Често срещано явление след физическа травма. Ако не умрат, разбира се.

— С други думи, всичко е наред, така ли?

— Не съвсем — призна Ричър.

— Какво друго?

— Тези хора определено не са разумни.

— Знаем.

— Как ще се разплатите с тях?

Двамата Шевик не отговориха.

— След една седмица трябва да върнете двайсет и пет бона. Не можете да закъснеете. Те също ми показаха снимки. Започвам да смятам, че Фисник е бил по-малкото зло. Имате нужда от план.

— Една седмица е много време — отвърна Артър Шевик.

— Не чак толкова — възрази Ричър.

— Може да ни се случи нещо хубаво — каза Мария Шевик.

И нито дума повече.

— Трябва да ми кажете какво чакате — настоя Ричър.

Оказа се, че става въпрос за дъщеря им. Погледът на Мария Шевик пробяга по снимките на стената, докато разказваше историята. Дъщеря им се казвала Маргарет, но още от малка я наричали Мег. Била умно, весело, очарователно дете, изпълнено с енергия. Обичала другите деца. Обичала детската градина. Обичала началното училище. Обичала да чете, пише, рисува… Непрекъснато се усмихвала и бърборела. Била в състояние да накара всеки да направи каквото и да било. Можела да продаде сладолед на ескимос, заяви майката ѝ.

Обичала и средното училище, и гимназията. Била много популярна сред връстниците си. Всички я харесвали. Участвала в училищните пиеси, пеела в хора, била в отборите по лека атлетика и плуване. Взела диплома, но не постъпила в колеж. Оценките ѝ били добри, просто не искала да учи. Предпочитала да общува с хората, да се усмихва, да разговаря, да очарова. Да ги подчини на волята си, честно казано. Искала да служи на някаква кауза.

Започнала работа в компания за връзки с обществеността и се местела от една пиар агенция в друга, като вършела всичко, за което местните фирми отпуснат бюджет. Трудела се усърдно, създала си добро име, получавала повишение след повишение и преди да навърши трийсет, изкарвала повече пари, отколкото баща ѝ някога бил получавал като шлосер или монтьор. Десет години по-късно, когато вече била на четирийсет, продължавала да се справя все така добре, но почувствала, че кариерата ѝ забавя своя ход. Ускорението ѝ отслабвало. Вече виждала тавана над главата си. Започнала да се застоява на бюрото и да се замисля: дотук ли бях?

Не, решила тя. Нуждаела се от един последен голям удар. Повече от голям. Мег разбирала, че живее и работи на неподходящо място. Трябвало да се премести. В Сан Франциско най-вероятно, където са големите технологични компании с големите бюджети. Където хора като нея решават далеч по-сложни задачи. Рано или късно трябвало да се премести там. Или в Ню Йорк. Тя обаче се колебаела. А времето минавало. Мег не отишла в Сан Франциско, но Сан Франциско дошъл при нея. Образно казано. Впоследствие научила, че специалистите по недвижими имоти и финансистите на големите технологични компании непрекъснато се надпреварват да предскажат къде ще се появи новата Силициева долина. За да изпреварят останалите. Поради някаква причина родният град на Мег отговарял на всички условия. Възстановявал се от кризата, разполагал с необходимата работна ръка, със съответните сгради, енергийни мощности, скоростен интернет и прочие. Първите емисари вече душели наоколо.

Приятел на приятел на Мег я запознал с човек, който познавал друг човек, който ѝ уредил интервю със собственика на новосъздадена компания. Срещнали се в едно кафене в центъра. Шефът се оказал двайсет и пет годишен, току-що пристигнал от Калифорния. Компютърен гений, роден в чужбина, на когото му хрумнала революционна идея за медицински софтуер и мобилно приложение. Мария Шевик призна, че няма представа какъв точно бил продуктът. Знаела обаче, че мнозина ще забогатеят от него.

Мег получила работата. Старши вицепрезидент по комуникациите и връзките с обществеността. Компанията все пак била стартъп — мастилото на учредителния договор и останалите документи още не било изсъхнало, както се казва — затова и заплатата не била голяма. Плащали ѝ малко повече, отколкото получавала до момента. Но пък имало страшно много бонуси. Опции за закупуване на акции, пенсионни осигуровки, здравни осигуровки, европейски спортен автомобил… Плюс цял куп необичайни за местните, но типични за Сан Франциско екстри като безплатни пици, шоколади и масажи. Всичко това допаднало на Мег. Най-привлекателна ѝ се сторила възможността да купи акции от компанията. Някой ден можела да се превърне в милионер. Или милиардер. Буквално. Така се случвали тези неща.

Отначало всичко вървяло добре. Мег се справяла чудесно с работата си — вдигала много шум, правела страхотна реклама, и на два-три пъти през първата година имали усещането, че аха, и ще стъпят на върха. Но това така и не се случило. Втората година протекла по същия начин. Нещата изглеждали идеални, но… нищо не се случвало. Третата година ситуацията се влошила. Инвеститорите се изнервили. Парите секнали. Но компанията продължавала да се държи. Продали сградата, в която се помещавали, и се настанили като наематели на два етажа от нея. Сложи край на безплатните пици и шоколади. Масите за масаж също изчезнали. Служителите работели по-усърдно от всякога, рамо до рамо в отеснелите офиси, все така уверени, все така решени да успеят.

Тогава Мег се разболяла от рак.

Или по-точно, открила, че шест месеца по-рано се е разболяла от рак. Била прекалено заета, за да ходи по лекари. Решила, че загубата на тегло се дължи на усърдната работа. Но не било така. Диагнозата не била обнадеждаваща. Заболяването се оказало агресивно, при това в напреднал стадий. Единствената надежда била комбинация от няколко нови метода на лечение. Те били екзотични и скъпи, но първоначалните резултати били обнадеждаващи. Тези методи явно работели. Броят на излекуваните пациенти нараствал непрекъснато. Лекарите заявили, че това е единствената възможност, и Мег се записала на първия сеанс още на следващата сутрин.

И тогава започнали всички проблеми.

— Изскочи някакъв проблем със здравната ѝ застраховка — каза Мария Шевик. — Системата отхвърляше номера ѝ. Лекарите тъкмо бяха подготвили Мег за химиотерапия, когато се появиха някакви хора и започнаха да я питат за трите ѝ имена, датата ѝ на раждане, номера на социалната ѝ осигуровка. Същински кошмар. Свързаха се със здравноосигурителната компания, но като че ли никой не знаеше какво става. Виждаха номера ѝ в системата, виждаха, че е клиент, но при всяко въвеждане на кода, тя го отхвърляше. Подаваше съобщение за грешка. Решиха, че проблемът е компютърен. Нищо особено. Заявиха, че ще го оправят още на следващия ден. От болницата обаче бяха категорични, че не могат да чакат. Накараха ни да подпишем формуляр, с който се задължавахме да покрием всички разходи, ако парите от здравната застраховка не пристигнат. Увериха ни, че е чиста формалност. Непрекъснато ставали компютърни грешки. Всичко щяло да се оправи.

— Предполагам, че не се е оправило — отбеляза Ричър.

— Мина събота, мина неделя, направиха още два сеанса. Накрая дойде понеделник и разбрахме.

— Какво разбрахте? — попита Ричър, макар вече да се досещаше.

Мария Шевик поклати глава, въздъхна и закри устата си с длан, сякаш не намираше сили да изрече думите. Сякаш не можеше да продължи да говори. Съпругът ѝ се приведе напред, опря лакти на коленете и довърши историята.

— На третата година, когато инвеститорите започнали да се изнервят… — започна той. — Оказало се, че положението е много по-зле, отколкото си го представяли. Отколкото не само инвеститорите, но и служителите си го представяли. Шефът криел истината от всички. Включително от Мег. А зад кулисите всичко се разпадало. Шефът не плащал сметките. Нито цент. Не подновил здравните застраховки на служителите. Не платил вноските по старите застраховки. Системата отхвърляла номера на Мег, защото полицата ѝ била анулирана. На четвъртия ден от лечението открихме, че тя няма нито социална осигуровка, нито здравна застраховка.

— Вината не е нейна — каза Ричър. — Става въпрос за финансова измама или грубо нарушение на договора. Трябва да има начин.

— Всъщност има два начина — обясни Арън Шевик. — Единият е държавният гаранционен фонд, другият е гаранционният фонд на застрахователния бранш. И двата са създадени именно с тази цел. Естествено, свързахме се с тях. Хората в двата фонда заявиха, че ще обсъдят помежду си кой каква част от отговорността да поеме, след което ще възстановят всичките ни разходи дотук и ще поемат бъдещите. Очакваме решението им тези дни.

— Но не можете да прекратите или да отложите лечението на Мег.

— Тя се нуждае от две-три процедури дневно. Химиотерапия, лъчетерапия, скенери, лабораторни изследвания, специална диета… Не може да получи социална помощ, защото формално се води на работа и получава заплата. Пресата не прояви никакъв интерес към случая. Какво толкова е станало? Детето се нуждае от нещо, родителите ще го осигурят. Къде е интригата? Може би не трябваше да подписваме онзи формуляр. Може би щяха да се появят други варианти. Но го направихме. Вече е прекалено късно. Очевидно е, че болницата иска да си получи парите. Това не е спешен случай. Тези разходи не могат да бъдат отписани току-така. Апаратите, които използват, струват по един милион долара. Те купуват радиоактивни кристали. Затова си искат парите предварително. Така процедират в подобни случаи. Парите на масата. И не си мърдат пръста, докато не ги получат. Не можем да направим нищо. Стискаме зъби и чакаме да се случи нещо. Може да е още утре. До края на седмицата има още седем дни.

— Трябва ви адвокат — каза Ричър.

— Не можем да си го позволим.

— Вероятно можете да се възползвате от някой основен правен принцип, според който можете да получите безплатен юридически съвет.

— Вече го получихме. И то от трима адвокати — отвърна Арън Шевик. — Те поемат случаи от обществен интерес. Но са бедни хлапета. По-бедни са дори от нас.

— До края на седмицата има още седем дни — каза Ричър. — Звучи ми като кънтри песен.

— На това се надяваме.

— Предполагам, че можем да го наречем някакъв план.

— Благодаря.

— А имате ли резервен план?

— Не.

— Можете да се скриете. Аз отдавна ще съм напуснал града. Снимката, която ми направиха, няма да им помогне да ме открият.

— Ще си тръгнеш, така ли?

— Никъде не оставам цяла седмица.

— Те разполагат с имената ни. Не се съмнявам, че могат да ни открият. Все някъде фигурираме. Ако не в телефонния указател, то другаде.

— Разкажете ми за адвокатите.

— Работят безплатно — каза Шевик. — Колко добри смяташ, че са в такъв случай?

— Звучи ми като друга кънтри песен.

Шевик не отговори. Съпругата му вдигна поглед.

— Трима са — добави тя. — Трима много симпатични младежи. Работят по някакъв обществен проект. Не се съмнявам в добрите им намерения. Но законовите процедури са прекалено бавни.

— Може да се обърнете към полицията като резервен вариант. След една седмица — ако нещата не се развият според очакванията ви — може да отидете в управлението и да им разкажете всичко.

— Колко добре ще ни защити полицията? — попита Шевик.

— Не особено добре, предполагам — отвърна Ричър.

— И колко дълго?

— Не особено дълго — призна Ричър.

— А и така ще изгорим всички мостове — каза Мария Шевик. — Ако това, което очакваме, не се случи, ще имаме нужда от тези хора повече от всякога. Към кого друг да се обърнем, когато дойде следващата сметка? Обърнем ли се към полицията, ще се лишим от всяка възможност.

— Добре — отвърна Ричър. — Без полиция. Имате седем дни. Съжалявам за Мег. Искрено съжалявам. Надявам се да пребори болестта.

Той стана от мястото си и се почувства огромен в тясната дневна.

— Тръгваш ли? — попита Шевик.

Ричър кимна.

— Ще се настаня в хотел в града — каза той. — Може да се отбия сутринта. За да си вземем „довиждане“, преди да си тръгна. Ако не дойда, беше ми приятно да се запознаем. Желая ви всичко най-хубаво. Дано час по-скоро решите всичките си проблеми.

Ричър остави двамата Шевик да седят мълчаливо в полупразната стая. Излезе през външната врата и тръгна по тясната бетонна пътека, която водеше към улицата. Мина покрай паркираните автомобили и потъналите в мрак къщи, след което излезе на главната улица и продължи към центъра.

10

Западно от Сентър Стрийт има едно каре, оградено от четири улички с два ресторанта, разположени един до друг, трети, който се намира в северната част на карето, четвърти — в южната, и пети — най-отзад, който гледа към следващата пряка. И петте се радват на добър оборот. Винаги са пълни. Винаги са актуални. Това е основната гурме дестинация в града. Ресторант до ресторант. Доставчиците на продукти и пералните на покривки я обожаваха. Една спирка, петима клиенти. Което улесняваше доставките.

Както и вземанията. Карето се намираше под контрола на украинците, тъй като бе разположено западно от Сентър Стрийт. Те идваха за парите си, точни като швейцарски часовник. Една спирка, петима клиенти. Обичаха района. Появяваха се късно вечер, когато касите бяха пълни. Преди собствениците да се разплатят с някой друг. Влизаха винаги по двама, винаги заедно, с черни костюми, бели ризи и черни копринени вратовръзки. Лицата им бяха бледи и безизразни. Никога не изричаха нито дума. Формално погледнато, полицията трудно би могла да ги обвини в каквато и да било незаконна дейност. Те не казваха нищо. Не бяха казали нищо и в самото начало преди много години, когато бяха изразили напълно субективно мнение като ценители на добрия интериор и добрата кухня, след което бяха промълвили загрижено: „Хубаво местенце. Ще бъде жалко да му се случи нещо“. Тогава бяха разговаряли съвсем любезно. А когато им бяха предложили стодоларова банкнота, те бяха поклатили глава. Едва когато към първата банкнота се бе присъединила и втора, те бяха кимнали. След тази първа среща собствениците винаги оставяха парите в плик, обикновено при оберкелнера. Който обикновено го предаваше, без да обели и дума. Формално погледнато, това бе напълно доброволен акт. Никой не бе искал каквото и да било. Никой не бе предлагал каквото и да било. Хиляда долара за една обиколка из карето. Пари, спечелени по почти законен начин. Хубава работа, ако можеш да се уредиш с нея. Естествено, че имаше конкуренция. Естествено, че борбата се печелеше от по-важните клечки. От по-влиятелните лейтенанти на боса, които предпочитаха спокойния живот.

Тази вечер обаче не им донесе очакваното спокойствие.

Те паркираха автомобила си на Сентър Стрийт и започнаха с двата най-близки ресторанта, онези, които бяха разположени един до друг, после обиколиха карето в посока, обратна на часовниковата стрелка. Така третата им спирка бе на северната страна, четвъртата — на задната уличка, а петата — на южната страна. Когато приключиха там, двамата продължиха към ъгъла. Така щяха да завършат обиколката си и да се качат в колата.

И те го направиха. Но без да забележат две много важни подробности. В съседната пряка бе паркиран автомобил на „Пътна помощ“. Стоеше на място, но с работещ двигател и пуснати аварийни светлини. От другата страна на улицата стоеше мъж с черен шлифер, който крачеше бързо към тях. Какво ли означаваше това? Дори не се замислиха. Те бяха високопоставени лейтенанти, които предпочитаха спокойния живот.

Разделиха се, когато стигнаха предния капак на автомобила — пътникът мина от едната страна, шофьорът — от другата. Отвориха вратите почти едновременно, но не съвсем. Огледаха се за последен в път, в случай че някой се съмнява кой е господарят на този квартал.

Дори не забелязаха, че камионът на „Пътна помощ“ потегля бавно на заден ход право към тях. Не забелязаха и че мъжът с шлифера слиза от отсрещния тротоар и тръгва диагонално към тях.

Настаниха се на местата си, наместиха крака и гърбове, но преди да затворят вратите, от едната им страна изникна сянка, а от другата се появи мъжът с шлифера. И двамата държаха в ръце 22-калиброви полуавтоматични пистолети с дебели издължени заглушители. Чу се само па-па-па, когато от дулата им излетяха куршуми, които се забиха в главите на двамата украинци. Изстрелите дойдоха съвсем отблизо, а всеки от нападателите държеше пистолета на нивото на кръста си. Двамата мъже в колата политнаха напред и навътре, в посока, обратна на изстрелите. Главите им се блъснаха една в друга над часовника на арматурното табло, сякаш се бореха за повече място.

Миг по-късно нападателите затвориха двете предни врати. Появи се и камионът на „Пътна помощ“. Мъжът, изникнал от сенките, и неговият колега с шлифера се разбързаха да го посрещнат. Шофьорът слезе. Тримата заедно наместиха задните колела върху вилката, повдигнаха автомобила и се качиха в кабината. Потеглиха бавно и спокойно. Гледката бе съвсем обичайна. Повреден автомобил, който камионът за аварийна помощ тегли на предните колела, а задницата му е вдигната във въздуха. Не се виждаше нищо през прозорците. Гравитацията се бе погрижила за това. Телата и на двамата украинци се бяха свлекли на пода. Още бяха меки и отпуснати. Щяха да се вкочанят едва след няколко часа.

Отправиха се директно към автоморгата. Там откачиха колата и я оставиха на място, където земята бе подгизнала от моторно масло. Появи се огромен багер. Вместо кофа той имаше масивни вилки отпред. Повдигна автомобила и го понесе към пресата. Постави го върху стоманения под на нещо като метална кутия с три стени, малко по-голяма от самата кола. После включи на задна. Показа се четвъртата стена на металната кутия, която играеше ролята на капак. Някой натисна бутона.

Изръмжаха мощни двигатели, завиха хидравлични плъзгачи и пресата притисна неумолимо колата отгоре и отстрани със сила от сто и петдесет тона във всяка посока. Разнесоха се стържене, скрибуцане, скърцане, хрущене… Чуваше се как металът се разкъсва. Накрая пресата спря и се върна в начално положение, като остави след себе си куб смачкан метал с размери метър на метър на метър. Той остана в продължение на няколко секунди върху масивната желязна скара на дъното на пресата, за да могат различните течности да се отцедят. После се появи друг багер, близнак на първия. Вместо огромни вилки той имаше отпред огромни хидравлични щипки, с които взе куба и го нареди като тухла във внушителна стена от стотици подобни кубове.

Едва тогава мъжът с шлифера позвъни на Дино. На практика бяха разменили лихварския бизнес за гурме квартала. Което изглеждаше неизгодна сделка, но само в краткосрочен план. В дългосрочен можеше да донесе голяма печалба. Така албанците запречиха с крак вратата на украинците. И онези не можеха да я затворят. Хората на Дино бяха извоювали плацдарм, който лесно можеха да удържат, а после и да разширят. Но най-важното, бяха показали, че могат да преначертаят картата на града.

Тази вечер Дино заспа щастлив.

Ричър се радваше на късмета, който бе извадил с таксито на паркинга на супермаркета. Донякъде заради спестеното време. Очакваше отсъствието му да разтревожи семейство Шевик. Донякъде и заради спестените усилия, особено в момент, когато катастрофата го бе натъртила здравата. Но пътуването с такси имаше и неблагоприятен ефект. Ричър чувстваше тялото си сковано. Всяка крачка по пътя към центъра на града бе съпроводена от болка.

Чувството за ориентация му подсказа, че вече познава най-удобния маршрут. Обратно покрай бара, покрай автогарата и напред към Сентър Стрийт, където би трябвало да се намират хотелите от големите национални вериги, може би малко по на юг, но в рамките на една-две преки. Ричър бе виждал всякакви градове из цяла Америка. И добре ги познаваше. Вървеше по-бързо, отколкото му се искаше, като обръщаше специално внимание на стойката си — вдигната глава, изпънати рамене, отпуснати ръце, изправен гръб и прочие, — за да открие всички болки и натъртвания, да ги пребори и да ги прогони от тялото си.

Улицата пред бара беше пуста. Не се виждаха нито автомобили, нито нагли бандити. Ричър намали крачка и надзърна през мръсния прозорец. Покрай прашните арфи и детелини. Бледият украинец седеше на масата в далечния ъгъл. Беше сам, а не в компанията на поредния неудачник, на когото съдбата бе обърнала гръб.

Ричър отмина. Тялото му се отпускаше с всяка крачка и той се чувстваше все по-добре. Излезе от квартала със старите постройки и се озова на кръстовището със светофара и четирите ленти. Зад гърба му остана и автогарата. Той вдигна поглед. Потърси в небето сияние от неонови реклами. Които можеха да принадлежат на банки, застрахователни компании или местни телевизии. Или на хотели. Или на всички изброени. Видя общо шест. Шест небостъргача, извисили гордо снага. Местното сити. Макар и силно казано.

По-голямата част от неоновото сияние идваше отляво, което означаваше югозапад. Ричър реши да мине напряко и да се насочи право натам. Зави наляво, прекоси Сентър Стрийт и продължи по улица, която някога е била същата като онази, на която се намираше барът. После обаче общината бе наляла доста пари и ѝ бе придала далеч по-приличен вид. Уличното осветление работеше. Тротоарите бяха чисти. Не се виждаха магазини или офиси с дъски, заковани по витрините и прозорците. Повечето сгради бяха заети от офиси. Много от които защитаваха достойни каузи. Общинска администрация, комунални услуги, семеен консултант, местният щаб на политическа партия… Всички бяха потънали в мрак освен един. Намираше се на отсрещния тротоар в края на улицата. Беше ярко осветен. Фасадата му наподобяваше витрината на стар магазин. Имаше табела, изписана със старомоден шрифт, досущ като пишещите машини на морската пехота, които Ричър бе използвал като млад. Табелата гласеше: Проект по публично право.

Арън Шевик бе споменал, че адвокатите, към които се е обърнал, са трима. И работели именно по такъв проект.

Трима симпатични младежи.

През прозореца се виждаха модерно обзаведени работни места с мебели от светло дърво и бюра, отрупани с папки и документи. Зад бюрата седяха трима мъже. Определено млади. Ричър не можеше да прецени дали са симпатични или не. Интересуваше го съвсем друго. Тримата бяха облечени по един и същ начин — бежови памучни панталони и сини ризи.

Ричър прекоси улицата. Отблизо вече успя да прочете имената им, изписани на вратата. Със същия шрифт като на стара пишеща машина, но по-дребен. Джулиан Харви Ууд, Джино Веторето и Айзък Мехай-Байфорд. След името на всеки от тях имаше куп съкращения. Всевъзможни докторски степени. Една от Станфорд, една от Харвард и една от Йейл.

Ричър отвори вратата и влезе.

11

Тримата вдигнаха глави и го погледнаха с изненада. Единият бе мургав, другият рус, а третият — нещо по средата. На възраст бяха някъде между двайсет и пет и трийсет. Изглеждаха уморени. Приличаха на хора, които работят до късно и карат на пица и кафе.

— С какво можем да ви помогнем? — попита мургавият.

— Кой, кой е? — попита Ричър. — Кой е Джулиан? Джино? Айзък?

— Аз съм Джино.

— Приятно ми е да се запознаем, Джино — каза Ричър. — Случайно да познаваш възрастна двойка на име Шевик?

— Защо?

— Прекарах известно време с тях. Запознах се с проблемите им. Споменаха, че са се срещнали с трима адвокати, които работели по някакъв проект. Запитах се дали не сте вие. Всъщност предполагам, че сте вие. Защото колко подобни проекта би могла да финансира градската управа?

Русият отвърна:

— Ако те са наши клиенти, очевидно е, че не можем да обсъждаме случая им.

— А вие кой сте?

— Джулиан.

Третият, който не бе нито мургав, нито рус, каза:

— Аз съм Айзък.

— Аз съм Ричър. Приятно ми е. Шевик ваши клиенти ли са?

— Да — отвърна Джино. — Затова не можем да обсъждаме случая.

— Да приемем, че става въпрос за хипотетичен казус. В ситуация като тяхната не би ли трябвало някой от двата гаранционни фонда да поеме разходите и да извърши плащането в рамките на седем дни?

— Наистина нямаме право да го обсъждаме — настоя Айзък.

— Говорим по принцип. На теория — отвърна Ричър. — Един вид абстрактна илюстрация.

— Сложно е — заяви Джулиан.

— Защо?

— На теория случаят изглежда елементарен, но намесата на роднини, които поемат ролята на гаранти по плащането, го усложнява неимоверно. Подобно действие показва, че случаят не е чак толкова спешен, и отнема от приоритета му. Буквално. Молбата получава входящ номер с по-нисък приоритет. Гаранционните фондове разглеждат десетки хиляди подобни случаи. Може би стотици хиляди. И ако служителите им разберат, че пациентът все пак получава медицинска помощ, те поставят на документите съответния входящ номер. С по-нисък приоритет. Така молбата отива, ако не на дъното на купчината, то поне някъде по средата. А това означава, че няма да бъде разгледана скоро. Служителите разглеждат първо най-спешните случаи.

— Следователно Шевик са допуснали грешка, като са подписали онези документи.

— Не можем да обсъждаме семейство Шевик — каза Джино. — Въпросът е конфиденциален.

— Теоретично — настоя Ричър. — Хипотетично. Грешка ли е хипотетичните родители да подпишат подобен документ?

— Разбира се — отвърна Айзък. — Разгледайте случая от гледната точка на един бюрократ. Пациентът получава лечение. Бюрократът не се интересува как. За него е важно, че след като пациентът получава медицински грижи, никой няма да го обвини в нещо, да му потърси отговорност, да го злепостави в медиите. За него случаят е приключен. Хипотетичните родители е трябвало да проявят повече твърдост и да откажат. Не е трябвало да подписват никакви документи.

— Предполагам, че не биха намерили сили за подобен отказ.

— Съгласен съм. Сигурно им е било много трудно предвид обстоятелствата. Но този ход щеше да даде резултат. Бюрократът щеше да бъде длъжен да отвори чековата книжка. И то веднага. Защото нямаше да има друг избор.

— Това е въпрос на правна култура — обади се Джино. — Хората трябва да знаят правата си, и то предварително. А не постфактум. Защото, когато детето ти лежи в болница, надделяват емоциите, а не разумът.

— Смятате ли, че случаят ще получи развитие през следващите седем дни?

Никой не отговори. Което според Ричър бе достатъчно красноречив отговор. Накрая Джулиан каза:

— Проблемът е, че сега чиновниците имат достатъчно време, за да си прехвърлят топката. Държавният гаранционен фонд се финансира от пари на данъкоплатците. Законът не е особено популярен. Правителството ще иска гаранционният фонд на застрахователните компании да поеме разходите. Този фонд обаче се финансира от пари на акционерите. Бонусите, които си разпределят неговите мениджъри, зависят от резултатите в края на годината. Затова единият фонд ще върне топката на другия… всъщност двата фонда ще си я прехвърлят колкото е необходимо.

— Колкото е необходимо… за какво?

— За да умре пациентът — обясни Айзък. — Тогава гаранционният фонд на застрахователите печели. Защото смъртта на пациента променя всичко. Евентуалните договорни отношения са били между гаранционния фонд и покойника. Какви средства трябва да му възстанови фондът? Та нали покойникът не е похарчил нито цент? Всичките му разходи са поети от щедри роднини. Често се случва. Даренията между роднини за медицински цели са обичайна практика и данъчните декларации са им посветили цял раздел. Това не е като да си купиш акции от някоя компания. Няма как да спечелиш. Защото е дарение. Самото име го подсказва. Това е безвъзмезден подарък, даден по собствено желание. Никой няма да ти върне средства по направено дарение. Това е юридически принцип. Има прецеденти, но те са доста неясни. Случаят би могъл да стигне чак до Върховния съд.

— Следователно в следващите седем дни няма да се случи нищо?

— Нищо няма да се случи и през следващите седем години.

— Но Шевик са взели пари от лихвари.

— Бюрокрацията не се интересува откъде са взели пари.

— А вие?

— Клиентите ни не обсъждат с нас финансовото си състояние — обади се Джулиан.

Ричър кимна.

— Не искат да убиете и последната им надежда — каза Ричър.

— Това са точните им думи — заяви Джино. — Тези, които се опитат да разобличат някой лихвар, ще изгубят всякакъв достъп до пари в бъдеще, а опитът им подсказва, че най-вероятно ще имат нужда от пари.

— Няма ли други правни възможности?

— Само хипотетично — обясни Джулиан. — Очевидната стратегия би била завеждането на граждански иск срещу некоректния работодател. Ищецът непременно ще спечели. Но каква полза ще има, ако съдебният процес разобличи работодателя като мошеник и в крайна сметка го разори? Така той няма да разполага с необходимите средства, за да плати обезщетение на ищеца.

— Нищо друго ли не може да се направи?

— Изпратихме съответната молба до съда от името на Шевик — каза Джино, — но там отказаха да я разгледат, след като разбраха, че дъщеря им получава лечение.

— Разбирам — отвърна Ричър. — Да се надяваме на най-доброто. Съвсем наскоро някой ми каза, че една седмица може да бъде много, много дълъг срок. Благодаря ви за помощта.

Той стана, отвори вратата и излезе на улицата. Спря на ъгъла, за да се ориентира по-добре. Първо надясно, после наляво, каза си Ричър. Това би трябвало да свърши работа.

Вратата зад гърба му се отвори отново. Ричър чу стъпки по тротоара. Обърна се и видя Айзък да върви към него. Младежът, който не беше нито мургав, нито рус. Беше висок около метър и седемдесет и пет, но здрав като бик. Панталонът му беше навит на глезените.

— Аз съм Айзък, помните ли ме? — попита той.

— Айзък Мехай-Байфорд — отвърна Ричър. — Доктор по право от Станфордския университет. Следването там не е никак лесно. Но предполагам, че сте от Източното крайбрежие.

— От Бостън. Баща ми беше полицай там. Вие ми напомняте за него… донякъде. Той също бе много наблюдателен.

— Карате ме да се чувствам твърде възрастен.

— Полицай ли сте?

— Бях — отвърна Ричър. — Едно време. В армията. Това брои ли се?

— Възможно е — каза Айзък. — Можете ли да ми дадете съвет? Но преди това ми кажете как се запознахте със семейство Шевик.

— Помогнах на Арън тази сутрин. Спасих го от обир. Той си удари коляното и аз го изпратих до дома му. Там научих цялата история.

— Съпругата му ми се обажда от време на време. Нямат много приятели. Знам откъде вземат пари, но рано или късно ще се окажат притиснати до стената.

— Мисля, че това вече се е случило — каза Ричър. — Или ще се случи след седем дни.

— Имам една теория, която може да ви прозвучи странно. Дори откачено.

— За какво става въпрос?

— А може и да се заблуждавам.

— За какво? — повтори Ричър.

— Спомняте ли си последните думи на Джулиан? За гражданския иск срещу работодателя. Каза, че от това нямало смисъл, защото компанията обикновено остава без активи. По принцип е така. Предполагам, че това е добър съвет и в конкретния случай. Но… не съм съвсем сигурен.

— Защо?

— Въпросният работодател бе страшно известен в града ни. Всички говореха за него. По ирония на съдбата, именно Мег Шевик правеше чудеса по отношение на неговата популярност. Обясняваше какъв добър млад предприемач бил, какъв технологичен пробив направил, как дошъл в тази страна без пукнат цент в джоба, а постигнал такива успехи… Аз обаче чух и други неща. Негативни. Оттук-оттам, клюки, истории, отделни фрагменти, привидно несвързани. Все непотвърдени слухове, но от хора, които би трябвало да са наясно с нещата. Реших да подредя парченцата от пъзела, за да разбера какво се крие зад публичния образ на този човек. Откроиха се три основни момента. Оказа се, че работодателят на Мег Шевик е, първо, изключително потаен, второ, професионалната му етика е, меко казано, съмнителна и трето, разполага с повече пари, отколкото би трябвало. Когато навързах нещата, стигнах до извода… Знам, че може да ви прозвучи откачено, но стигнах до извода, че източва компанията. Което не би било никакъв проблем за човек, лишен от съответните скрупули. По онова време компанията разполагаше с огромни средства. Беше лудост, беше финансово цунами, вероятно изкушението е било неустоимо. Предполагам, че е скрил под собствения си дюшек милиони от парите на инвеститорите.

— Което обяснява защо компанията е фалирала толкова бързо — каза Ричър. — Не е разполагала с резервни средства. Те са били откраднати. Счетоводният баланс е бил фалшифициран.

— Работата е там, че парите може би не са похарчени все още — продължи Айзък. — Или поне по-голямата част от тях. Стоят си там, под дюшека. В такъв случай гражданският иск има смисъл. Лично срещу него. Не срещу компанията.

Ричър замълча.

— Адвокатът в мен ми подсказва, че вероятността е сто към едно — каза Айзък, — но не бих искал Шевик да предприемат каквото и да било, преди да се уверят, че е така. Нямам представа как могат да го направят. Затова ми трябва съветът ви. Една истинска юридическа кантора би наела частен детектив. И той би открил човека, би проверил банковите му извлечения. И два дни по-късно бихме разбрали истината. Ние обаче не разполагаме с бюджет за подобни разходи. И не получаваме толкова високи заплати, че да поемем разходите от джоба си.

— Защо е необходимо да издирвате този човек? Да не би да е изчезнал?

— Знаем, че не е напускал града. Но се е спотаил някъде. Съмнявам се, че мога да го открия сам. Той е много умен и ако съм прав, много богат. А това е лоша комбинация. Означава, че шансовете са на негова страна.

— Как се казва?

— Михаил Труленко — отвърна Айзък. — Украинец.

12

Грегъри чу първите слухове за случилото се в квартала с ресторантите около час по-късно. Счетоводителят му позвъни, за да го предупреди, че ще закъснее с дневния отчет, тъй като още чака двама инкасатори, които не са донесли оборота. Грегъри попита за кои двама става въпрос и счетоводителят отвърна, че са хората, които отговарят за петте ресторанта. Отначало Грегъри реши, че всичко е наред. Все пак двамата бяха големи момчета.

После му позвъни неговият помощник, за да го уведоми, че същите двама инкасатори не вдигат телефоните си от известно време, а колата им не може да бъде открита никъде. Затова всички шофьори в таксиметровата компания получили описанието на изчезналия автомобил и нареждане да се оглеждат за него. Резултатът не закъснял. Двама шофьори заявили, че са видели колата, закачена на камион на „Пътна помощ“. Задните колела били вдигнати във въздуха, а камионът не бил от най-големите. В кабината му се виждали три силуета. Грегъри отново реши, че всичко е наред. Все пак колите се разваляха от време на време, нали?

Но после си зададе въпроса: „Защо не си вдигат телефоните?“.

В главата му прозвуча гласът на Дино. Имаме човек в автоморгата. Той също ни дължи пари. А на глас Грегъри изрече:

— Дино променя резултата. Сега е четири на два. А не два на два. Сигурно се е побъркал.

— Ресторантите носят по-малко пари от лихварството — отвърна помощникът му. — Вероятно това е послание.

— Да не би Дино да е станал счетоводител, че да прави подобни сметки?

— Не може да си позволи да изглежда слаб.

— Нито пък аз. Четири на два не ме устройва. Кажи на хората ни. Искам до сутринта още двама от неговите извън играта. И този път го направете по-… зрелищно.

Ричър зави първо надясно, после наляво и се озова пред нещо като триъгълник, очертан от три високи хотела, все от национални вериги, които оперираха в средния ценови диапазон. Два бяха разположени източно от Сентър Стрийт, а третият — западно. Ричър избра един наслуки и прекара цели пет минути от живота си на рецепцията, където представи паспорта си, плати с банковата си карта, подписа се два пъти на две различни места поради две различни причини. Навремето влизаше по-лесно в Пентагона.

Ричър взе от фоайето карта на града и се качи в стаята си, която бе съвсем обикновена, без абсолютно никакви отличителни характеристики, но пък имаше баня и легло, а той не се нуждаеше от повече. Седна на леглото и разгъна картата. Градът имаше формата на круша, пресечена от множество улици и булеварди, устремили се към магистралата в северната му част. Автосалонът на „Форд“ и магазинът за земеделска техника се намираха на върха на крушата, където би трябвало да е дръжката. Хотелите пък бяха в средната ѝ част, която бе и най-широка. В бизнес района. Където имаше дори картинна галерия и музей. Кварталът с дома на семейство Шевик се намираше по средата между центъра и източния край на града. Размерите му на картата бяха горе-долу колкото пощенска марка.

Къде би се скрил един богат и умен човек?

Никъде. До този извод стигна Ричър. Градът бе голям, но не достатъчно голям. Мъжът бе известен. Беше си назначил старши вицепрезидент по комуникациите все пак. Всички говореха за него. Снимката му вероятно се бе появявала по вестниците. Възможно ли бе такъв човек да се превърне в отшелник буквално за една нощ? Определено не. Най-малкото, трябваше да се храни. Което означаваше, че излиза, за да хапне някъде. Или че някой му носи храна. И в двата случая все някой щеше да го види. А хората щяха да го познаят. И да се разприказват. Седмица по-късно пред скривалището му щеше да се събере цяла тълпа.

Освен ако хората, които му носеха храната, не приказваха.

Населението на Украйна наближава четирийсет и пет милиона. Немалка част от тях бяха пристигнали в Америка. Ричър нямаше причина да смята, че всички те се познават помежду си. Нямаше причина да приеме, че между тях има връзка. И все пак… това бе единственият начин някой да се скрие в град с тези размери. Единствената гаранция за успех бе да се ползва с протекцията на лоялна и бдителна организация. Почти като таен агент в конспиративна квартира. Който се взира с копнеж в света отвъд прозореца, докато дискретни куриери идват и си отиват.

Една седмица е много време, помисли си Ричър.

Сгъна картата и я прибра в задния си джоб. Прекоси фоайето и излезе навън. Беше гладен. Не бе хапвал нищо от обяда със семейство Шевик. Сандвич с пилешка салата, пържени картофки и кутийка кола. Не беше много, а и оттогава бе минало доста време. Ричър тръгна по Сентър Стрийт и само след пряка и половина осъзна, че повечето заведения с добра кухня и добро обслужване вече са затворени. Бе прекалено късно.

Но това го устройваше. Ричър не се интересуваше от повечето места.

Тръгна на север от Сентър Стрийт, където дебелата част на крушата започваше да изтънява, след което сви на юг, седна на пейката на една автобусна спирка и впери поглед в трафика пред себе си. Хората и автомобилите се движеха като на забавен каданс. Разстоянията между автомобилите бяха доста големи, съпътствани от дълбока тишина. От време на време минаваха и пешеходци, обикновено на групи от по четирима-петима, което, ако се съдеше по възрастта и облеклото им, подсказваше, че са последните клиенти, напуснали някой ресторант наблизо и се прибират у дома. А понякога ставаше въпрос и за първите клиенти на някой наскоро открит модерен бар. Потокът от хора и автомобили бе разделен приблизително поравно между източната и западната страна на Сентър Стрийт, ако се съдеше по това как се носеше по течението. Не, всъщност не се носеше по течението. Излъчваше собствена енергия. Притежаваше собствено привличане.

От време на време се появяваше и самотен пешеходец, запътил се в едната или другата посока. Все мъже, някои свели очи надолу, други вперили поглед право пред себе си, сякаш се страхуваха някой да не ги види. И всичките бързаха да стигнат час по-скоро там, накъдето се бяха запътили.

Ричър стана от пейката и последва потока, насочен на изток. Елегантно облечените минувачи пред него — четирима на брой — влязоха през една врата вдясно. Ричър надзърна за миг и видя бар, обзаведен като федерален затвор. Барманите носеха оранжеви гащеризони. Единственият служител, който не беше подобаващо облечен, бе портиерът, разположил се на стол от вътрешната страна на вратата. Той носеше черен панталон и черна риза. Имаше черна коса. Албанец, почти сигурно. Ричър познаваше тази част от света. Бе прекарал известно време там. По всичко изглеждаше, че албанецът е пристигнал неотдавна. Изражението му издаваше самодоволство. Разполагаше с власт и се наслаждаваше на този факт.

Ричър отмина. Проследи невзрачен, но целеустремен мъж, който зави зад ъгъла и отвори врата, на която не пишеше абсолютно нищо. В същото време от там изскочи друг мъж, поруменял от радостна възбуда. Хазарт, помисли си Ричър. А не проституция. Добре знаеше разликата. Все пак бе служил цели тринайсет години като военен полицай. Предположи, че мъжът, който влезе току-що, се надява да си върне онова, което е изгубил предишния ден, а онзи, който излезе, е спечелил достатъчно, за да покрие дълговете си и пак да му останат пари за разкошен букет и романтична вечеря. Освен ако не размислеше. Ако не му хрумнеше, че е по-добре да заложи останалите пари и да продължи печелившата серия. Трудна дилема. С почти морално измерение. Какво ли щеше да направи?

Ричър наблюдаваше мъжа. Човекът предпочете букета и вечерята.

Ричър продължи напред.

* * *

Албанските инкасатори правеха своите обиколки значително по-късно, защото техните заведения отваряха по-късно, следователно и касите им се пълнеха по-късно. Методът им не приличаше на онзи, който се практикуваше от другата страна на Сентър Стрийт. Те не влизаха вътре. Не демонстрираха заплашително присъствие. Не носеха нито черни костюми, нито черни вратовръзки. Оставаха отвън, в колата. Собствениците на заведенията, които „обслужваха“, ги бяха помолили да не притесняват клиентите. Някой можеше да ги вземе за ченгета или по-лошо, за федерални агенти. Което се отразяваше зле на бизнеса. Не беше в интерес нито на едната, нито на другата страна. Вместо това от заведението излизаше някой служител, който подаваше плика с парите през прозореца на автомобила. Така една обиколка на карето носеше няколко хиляди долара. Хубава работа, стига човек да може да се уреди с нея.

Две преки на изток и една на север от игралния клуб Ричър забеляза три обекта, разположени един до друг и притежавани от една и съща фамилия. Първият беше бар, вторият — денонощен магазин за хранителни стоки, третият — магазин за алкохол. Техните „вноски“ се събираха от двама ветерани в организацията на албанците, пенсионирани костотрошачи, които се радваха на голямо уважение в своите среди. Те се придвижваха от врата на врата с добре отработен ритъм. Разстоянието между входовете бе десетина метра. Единият шофираше, другият седеше зад него. Това бе любимият им метод. Задният прозорец бе смъкнат с пет-шест сантиметра. През този процеп минаваше пликът с парите. Без размяна на реплики. Без личен контакт. После шофьорът натискаше педала на газта и колата се придвижваше бавно-бавно десетина метра напред, където през отворения прозорец се промушваше друг плик. И така нататък, и така нататък… С тази разлика, че пред третата врата през отворения прозорец не се показа плик с пари, а дебел черен заглушител, монтиран на дулото на картечен пистолет.

13

Пистолетът беше „Хеклер и Кох“ МП5, очевидно настроен на кратки откоси от по три изстрела, защото мъжът на задната седалка получи точно три куршума. Стрелецът се прицели на сляпо, но подходи умно, като отстъпи крачка назад и наведе цевта с надеждата да порази краката, ръцете и евентуално гърдите. Междувременно шофьорът получи същата порция олово, но от другата страна. Куршумите, изстреляни от другия тротоар от втори „Хеклер и Кох“ МП5, пръснаха стъклото и се забиха в главата му.

Стрелците отвориха почти едновременно вратите на колата. Мъжът от отсрещния тротоар избута шофьора на празната седалка до него и зае мястото му, а неговият колега се настани отзад. Двамата затръшнаха вратите и потеглиха. Така четиримата пътници се бяха разположили диагонално двама по двама, едните доволни от добре свършената работа, другите мъртви или на крачка от смъртта.

По това време Ричър се намираше на две преки разстояние от другата страна на Сентър Стрийт. Предполагаше, че демаркационната линия между албанците и украинците минава именно по тази улица. Накрая откри това, което търсеше. Бар с малки кръгли маси като в кабаре и сцена в дъното. На сцената се бе разположило трио — китара, баскитара и барабани, — а масите бяха отрупани с малки хапки. На стола до вратата седеше охранител. Черен костюм, бяла риза, черна вратовръзка, бяла кожа, руса коса. Несъмнено украинец.

Добре, помисли си Ричър. Точно това, което ми трябва. Нищо повече.

Избра маса приблизително по средата на помещението и седна с гръб към стената. С периферното зрение на лявото си око наблюдаваше охранителя на стола, а с това на дясното — групата на сцената. Тримата музиканти бяха доста добри. Свиреха кавъри на блусове от 50-те в джаз аранжимент. Меки тонове от китарата, не прекалено силни, малко по-дълбоки от баса, и леки провлачени удари по барабана. Без вокал. Повечето гости пиеха вино. Някои си бяха поръчали пици с размерите на порцеланова чинийка за чай. Ричър погледна менюто. Бяха описани като пици с „персонален размер“. Маргарита или пеперони. Струваха девет долара.

Дойде сервитьорка, която му се стори в унисон с музиката от 50-те. Беше дребничка, между двайсет и пет и трийсет, слаба и стройна, облечена изцяло в черно, с къса черна коса, жизнерадостен поглед и свенлива, но заразителна усмивка. Приличаше на актриса от стар черно-бял филм, чийто саундтрак е изцяло от джаз. Вероятно нечия дяволита сестричка. Отракана и опасна. Която предпочита да носи панталони вместо рокли.

Ричър я хареса.

— Да ви донеса ли нещо? — попита тя.

Ричър си поръча две чаши вода, две двойни кафета и две пици пеперони.

— Очаквате ли някого? — попита сервитьорката.

— Опасявам се от недохранване — отвърна той.

Тя се усмихна, а тримата музиканти засвириха една стара изпълнена с печал песен на Хаулин Улф. Китаристът заобяснява с кадифен глас как трябва да зареже всичко и да замине за Мексико. Продължиха да прииждат клиенти, винаги по двама или повече, никога сами. Спираха за секунда, както бе направил и Ричър, за да може охранителят на вратата да ги провери. А той ги оглеждаше от главата до петите, спираше се за миг на очите им и завърташе глава на не повече от милиметър в посока на заведението зад гърба му. Те минаваха покрай него, а той скръстваше ръце и се отпускаше на стола.

Две песни по-късно сервитьорката му донесе поръчката. Остави всичко пред Ричър и той ѝ благодари.

— Онзи на вратата изобщо спира ли някого? — попита Ричър.

— Зависи от човека.

— И кого спира?

— Ченгетата. Макар да не сме виждали полицаи от години.

— Защо тях?

— Не е добре да идват тук. Промени ли вятърът посоката си, лесно могат да ги обвинят във вземане на подкупи, злоупотреба със служебно положение или нещо друго. Затова полицаите ходят в други барове.

— С други думи, онзи на вратата не е спирал никого от години. Какво прави в такъв случай?

— Защо питате?

— От любопитство — отвърна Ричър.

— Полицай ли сте?

— Сега остава да кажете, че приличам на баща ви.

— Той беше малко по-дребен — усмихна се сервитьорката.

Тя се обърна и преди да се отдалечи, хвърли на Ричър прощален поглед, който не бе точно намигване, но бе много близо до това. Миг по-късно се изгуби сред масите. Музикантите продължаваха да свирят. Мъжът на вратата брои клиентите, досети се Ричър. Той е кукувица в чуждо гнездо. Вероятно парите за „закрила“ се изчисляват на процентна база. Мъжът на вратата броеше клиентите, за да не могат собствениците да скрият част от оборота. Освен това вършеше работа и на охранител. За да подслади горчивия хап един вид. Така всички се чувстваха по-добре.

Сервитьорката се върна, преди Ричър да е приключил. Донесе му сметката в малка папка от черен винил. Смяната ѝ свършваше. Ричър закръгли сумата, добави бакшиш и плати в брой. Тя си тръгна. Ричър изяде пиците си, но остана още малко. Наблюдаваше мъжа на вратата. После стана и се запъти към него. Това беше единственият начин да напусне заведението. Друга врата нямаше.

Ричър се изравни със стола на охранителя.

— Имам спешно съобщение за Максим Труленко — каза той. — Трябва да му го предадеш. Ще дойда утре по същото време.

После продължи напред, отвори вратата и излезе навън. На шест метра вдясно се отвори друга врата, предназначена само за персонала. В същия момент. Което Ричър определено не бе очаквал.

Тя се спря на тротоара. Дребничка брюнетка, току-що приключила смяната си.

— Здрасти — каза сервитьорката.

— Благодаря, че се погрижихте за мен. Надявам се да прекарате приятно остатъка от вечерта — каза Ричър и започна да отброява времето наум.

— Пожелавам ви същото и ви благодаря за щедрия бакшиш — отвърна тя.

Сервитьорката стоеше на два метра от него, леко напрегната, леко повдигната на пръсти. Езикът на тялото ѝ бе красноречив.

— Опитах се да преценя какъв бакшиш бих искал да получа, ако бях сервитьор — каза Ричър.

— Видя ли ви в тази роля, никога няма да го забравя.

Ричър отброяваше времето наум, защото очакваше да се случат две неща. Или нищо, или нещо. Може би нищо, защото името Максим Труленко не означаваше нищо за охранителя. Или пък нещо, защото то фигурираше в списъка с ВИП клиенти.

Времето щеше да покаже.

— Какво работите, ако не сте полицай? — попита сервитьорката.

— Търся си работа в момента.

Ако Труленко фигурираше в списъка, процедурата вероятно изискваше охранителят незабавно да позвъни или да изпрати съобщение, след което — било заради получените инструкции, било заради изискванията на процедурата — да излезе, да задържи Ричър по какъвто и да било начин, да го снима с телефона си и да се надява, че екипът за проследяване ще пристигне навреме. Или екипът за отвличане. Ричър не се съмняваше, че разполагат с достатъчно коли. А територията, която трябваше да патрулират, не бе чак толкова голяма. Половин град с формата на круша.

— Съжалявам — каза сервитьорката. — Надявам се бързо да си намерите работа.

— Благодаря — отвърна Ричър.

На охранителя вътре му бяха необходими четирийсет секунди, за да се обади и да получи инструкции, след което да се надигне от стола, да поеме дълбоко дъх и да излезе навън. В такъв случай би трябвало да се появи всеки момент зад гърба им.

Но само ако Ричър бе попаднал на следа.

А това не бе никак сигурно.

— Каква работа бихте искали да вършите? — попита сервитьорката.

Вратата зад тях се отвори и охранителят излезе навън.

Ричър пристъпи към бордюра и се обърна, за да образува нещо като триъгълник, в който сервитьорката се намира от лявата му страна, охранителят — от дясната, а зад гърба му остава свободно пространство.

Охранителят погледна към Ричър и изсъска на сервитьорката:

— Изчезвай, хлапе!

Ричър я погледна.

Тя присви устни. Сякаш изрече безгласно няколко думи. Може би: Виж къде отивам. После хукна. Не буквално. Обърна се и пресече улицата с бързи енергични крачки. Ричър се извърна два пъти, за да погледне през рамо. Погледна след нея само за миг, колкото съзнанието му да запечата фигурата ѝ като кадри от видеоклип. Първия път я видя да крачи на север, на половин пряка разстояние, а втория тя бе изчезнала. Вероятно през някоя врата в края на пряката.

Охранителят заговори бързо:

— Трябва да ми кажете името си, преди да ви свържа с Макс Труленко. А най-добре първо да поговорим, за да разбера откъде се познавате, да успокоя евентуалните му тревоги…

— И кога можем да го направим? — попита Ричър.

— Още сега — отвърна охранителят. — Влезте вътре, ще ви черпя кафе.

Опитва се да ме забави, помисли си Ричър. Докато пристигнат биячите. Огледа улицата и в двете посоки. Не видя фарове. Никой не идваше. Засега.

— Благодаря, но току-що вечерях — отвърна той. — И не ми се пие кафе. Ще се върна утре. По същото време.

Охранителят извади телефона си.

— Мога да му изпратя вашата снимка — каза той. — Като за начало. Това ще ускори нещата.

— Не, благодаря — заяви уверено Ричър.

— И трябва да ми кажете откъде познавате Макс.

— Всички познават Макс. Той е достатъчно известен.

— Какво съобщение искате да му предадете?

— То е само за неговите уши.

Украинецът не отговори. Ричър огледа улицата. И в двете посоки. Никой не идваше. Засега.

— Не ме разбирайте погрешно — продължи охранителят. — Приятелите на Макс са и мои приятели. Но ако познавате Макс, разбирате, че трябва да ви проверим. Не бихте имали нищо против.

Ричър огледа улицата. Сега вече забеляза нещо да приближава. Двойка фарове, появили се от югозападния ъгъл на карето. Те подскачаха нагоре-надолу, тъй като предното окачване явно не успяваше да компенсира друсането при висока скорост. Фаровете описаха полукръг, след което се насочиха право напред и подскочиха нагоре, когато задницата на автомобила се наклони надолу в резултат на силното ускорение.

Колата се насочи право към тях.

— До скоро — каза Ричър. — Надявам се.

Той се обърна, пресече улицата и тръгна на север, по-далече от колата. Миг по-късно видя втори автомобил да се появява иззад северозападния ъгъл на карето. И неговите фарове подскачаха. Но от срещуположната посока. Отново в резултат на силно ускорение. Право към него. Във всяка от колите вероятно имаше по двама души. Бяха реагирали бързо, бяха изпратили четирима души. Това бе равносилно на бойна тревога. Следователно Труленко бе важна клечка. Следователно нямаше да се церемонят с Ричър.

И го бяха притиснали от две страни. А той стоеше по средата, ярко осветен от фаровете на автомобилите им.

Виж къде отивам.

Врата в края на пряката.

Ричър се обърна далече от светлината и видя врата след врата, скрити в неравните сенки, които сякаш се движеха нестройно. Повечето врати бяха на търговски обекти и зад тях се криеше единствено прашен сивкав сумрак, характерен за затворените магазини навсякъде по света, но други бяха от масивно дърво и вероятно водеха към втория етаж, където имаше жилища. Нито една врата обаче не бе отворена, дори на сантиметър. И също така под нито една не се процеждаше светлина. Ричър продължи на север, защото сервитьорката бе тръгнала в тази посока. Сенките разкриха още врати, една по една, но всичките изглеждаха сиви, безмълвни и неумолими. Всичките изглеждаха затворени.

Колите се приближаваха. Светлините на фаровете ставаха все по-ярки. Ричър се отказа да проверява вратите. Реши, че не е чул правилно. Или че не е разбрал какво казват устните ѝ. Съзнанието му започна да разиграва различни сценарии с двама нападатели от юг и двама от север, несъмнено всичките въоръжени. Вероятно с пистолети, а не с пушки. И тъй като се намираха твърде близо до центъра, оръжията им щяха да бъдат със заглушители в зависимост от това какво се бяха споразумели с местното полицейско управление. Не биваше да плашат гласоподавателите все пак. Но и не биваше да проявяват прекалена предпазливост, защото рискуваха да разочароват шефовете.

Колите намалиха и спряха.

Ричър се оказа притиснат между тях.

Първото желязно правило, което си бе изковал още като дете, още когато бе осъзнал, че или той ще се страхува от другите, или те ще се страхуват от него, гласеше, че трябва да се втурне към опасността, а не да бяга от нея. Което в конкретния случай означаваше, че трябва да хукне напред или назад. Той избра напред. На север, в посоката, в която и бездруго отиваше. Така нямаше да наруши ритъма си. Нямаше да изгуби инерцията си. Продължи напред. Ръководен от инстинкт, но и от тактически съображения. Доколкото можеше да има такива предвид неблагоприятните обстоятелства. Трябваше да извлече максимума от лошите карти, които му се бяха паднали. Най-малкото, да се възползва от предимствата, които му предоставя бойното поле. Умните глави в „Уест Пойнт“ биха използвали термини като манипулиране на бойното поле. Тези отпред щяха да изпитат нарастваща тревога в резултат на приближаването му, а онези отзад щяха да изостанат от мишената. И двете промени щяха да намалят ефективността им. И в двата случая под петдесет процента, ако Ричър извадеше късмет. Също така онези отзад щяха да се притеснят да не засегнат колегите си отпред. Които щяха да се намират в непосредствена близост до мишената.

Така онези отзад може би сами щяха да стигнат до извода, че не бива да се намесват. И така да позволят на Ричър да извлече максимума от лошите карти.

Ричър продължи напред.

Чу как вратите на автомобилите се отварят. Фаровете осветиха вратите на няколко магазина вляво от него, всичките солидни на вид, добре заключени. Освен една. Защото не беше врата. А страничен проход. Бордюрът вдясно бе все така равен по цялото протежение на тротоара, но вляво се виждаше отвор между сградите с ширина поне два метра и половина, застлан със същите плочки като тротоара. Явно някакъв пешеходен проход. Обществен. Но накъде водеше? Не беше важно. Важното бе, че е потънал в мрак и може да го изведе на по-удобно място от тази пуста улица, осветена от четирите фара на два автомобила, спрели един срещу друг.

Ричър се втурна в прохода. Зад гърба му прозвучаха стъпки.

Ричър продължи да тича. Само след няколко метра проходът се разшири и излезе на тясна уличка. Все така потънала в мрак. Стъпките зад гърба му приближаваха. Той остана близо до фасадите, където сенките бяха най-дълбоки.

В тъмнината до него се отвори врата. Появи се ръка и го дръпна вътре.

14

Вратата се затвори безшумно и три секунди по-късно стъпките прозвучаха отвън, бавно и уморено. После настъпи тишина. Ръката, уловила Ричър, го задърпа навътре в мрака. Пръстите бяха малки, но силни. Двамата се озоваха в различно пространство. Защото акустиката беше различна. Миризмата беше различна. Явно се намираха в някакво помещение. Ричър долови дращене на нокти по стената. Някой търсеше ключа на лампата.

Грейна ярка светлина. Той премигна.

Сервитьорката.

Виж къде отивам.

Беше проход, а не врата. Или проход, който води към врата. Към отворена, макар и на сантиметър, врата.

— Тук ли живееш? — попита Ричър.

— Да — отвърна тя.

Още бе облечена с дрехите от бара. Черни джинси, черна блуза. Дребничка, с къса черна коса и очи, в които определено се четеше загриженост.

— Благодаря за поканата — каза Ричър.

— Опитах се да преценя какъв бакшиш бих искала да получа. Ако бях непознат, а охранителят ме гледаше подозрително.

— Така ли правеше той?

— Явно е надушвал неприятностите.

Ричър не отговори. Стаята, в която се намираха, бе уютна, издържана в меки тонове, обзаведена със стари, но удобни мебели, част от които купени вероятно от заложна къща, почистени и ремонтирани, а други — сглобени от изхвърлено от употреба промишлено оборудване. Метални рамки от стара машина поддържаха масичката за кафе. От подобни компоненти бе сглобена и етажерката за книги. И всичко останало. Наричаше се препрофилиране. Ричър бе чел затова в някакво списание. Харесваше стила. Харесваше и резултата. Стаята бе наистина приятна. После чу глас в главата си: Ще бъде много жалко, ако ѝ се случи нещо.

— Работите за тях. Не би трябвало да ми предлагате убежище — каза той.

— Не работя за тях — възрази тя. — Работя за семейството, което притежава бара. Онзи на вратата е… да го наречем, цената, която семейството плаща, за да върти бизнеса си. Където и да отида, положението ще е същото.

— Той явно смяташе, че може да ви нарежда.

— Всички си въобразяват, че могат да командват. Поканих ви и за да им го върна.

— Благодаря — повтори Ричър.

— За нищо.

— Аз съм Джак Ричър — каза той. — Много ми е приятно да се запознаем.

— Абигейл Гибсън. Но всички ме наричат Аби.

— А мен — Ричър.

— Приятно ми е да се запознаем, Ричър — каза тя.

Здрависаха се. Отстрани този жест изглеждаше доста официален. Абигейл имаше малки, но силни пръсти.

— Предизвиках тази суматоха напълно съзнателно — обясни Ричър. — Исках да видя по какъв начин ще реагират на нещо. Колко бързо и какви сили ще мобилизират.

— Ще реагират на какво?

— На името Максим Труленко. Чувала ли си за него?

— Разбира се — отвърна Аби. — Неотдавна обяви фалит. Занимаваше се май с интернет. Беше доста известен по едно време.

— Искам да го открия.

— Защо?

— Дължи пари на доста хора.

— Да не си събирач на дългове? Нали каза, че в момента не работиш.

— Работя, но pro bono… с благотворителна цел — обясни Ричър. — Временно. От името на една възрастна двойка, с която се запознах. Засега само проучвам въпроса. Топнах си пръста във водата, така да се каже.

— Няма никакво значение, че дължи пари. Труленко няма пукнат цент. Фалирал е.

— Има една теория, която гласи, че е скрил доста пачки под дюшека.

— Винаги има подобни теории.

— Мисля, че в този случай предположенията са напълно основателни. Това е логичното заключение, до което стигнах. Ако Труленко беше фалирал, щяха да са го намерили досега. Никой обаче не е успял да го открие, следователно разполага с пари. Защото единственият начин да се скрие в този град е да си плати на украинците. А това изисква пари. Следователно Труленко разполага със средства. И ако го открия бързо, може още да не ги е похарчил.

— За онази възрастна двойка.

— Да се надяваме, че ще са му останали достатъчно пари, за да покрие нуждите им.

— Единственият начин да се скриеш, е да разполагаш с пари — повтори Аби. — Звучи ми като афоризъм от онези курабийки с късметчета. Но предполагам, че тази вечер получи потвърждение.

Ричър кимна.

— Две коли — каза той. — Четирима души. Труленко определено получава добро обслужване.

— Не се забърквай с тези хора — предупреди го Аби. — Виждала съм отблизо на какво са способни.

— Ти се забъркваш с тях. Ти ми отвори вратата.

— Това е различно. Никога няма да разберат. Тук има поне сто врати.

— Защо го направи? — попита Ричър.

— Знаеш защо.

— Може да са искали да си побъбрим приятелски.

— Не мисля.

— Може би само щяха да ме сплашат.

Аби замълча.

— Но ти знаеше, че няма да се задоволят с това — продължи Ричър. — Затова отвори вратата.

— Виждала съм ги отблизо — повтори тя.

— Какво щяха да направят?

— Не обичат никой да си пъха носа в работите им — каза Аби. — Мисля, че щяха да те наранят. И то много лошо.

— Виждала ли си ги как действат в подобни случаи?

Тя не отговори.

— Както и да е — каза Ричър. — Благодаря още веднъж.

— Имаш ли нужда от нещо?

— Трябва да тръгвам. И бездруго направи достатъчно за мен. Взел съм си стая в хотел.

— Къде?

Ричър ѝ каза, а тя поклати глава.

— Това е западно от Сентър Стрийт — изтъкна тя. — Те имат очи и уши там. Вече са разпратили съобщения с твоето описание.

— Явно се отнасят много сериозно към подобни неща.

— Нали ти казах, не обичат никой да си пъха носа в работите им.

— Какъв е броят им?

— Достатъчен — отвърна Аби. — Ще направя кафе. Искаш ли?

— Разбира се.

Тя го поведе към кухнята, която бе малка и еклектична, но чиста и подредена. Създаваше уют. Аби изсипа засъхналата утайка от филтъра, изплакна го и сложи кафе. Включи кафе машината и помещението се изпълни с наситен аромат.

— Надявам се, че кафето няма да ти попречи да заспиш — каза Ричър.

— Лягам си, когато слънцето изгрее. После спя цял ден.

— Звучи логично.

Аби отвори един шкаф и извади оттам две бели порцеланови чаши.

— Ще взема душ — каза тя. — Налей си кафе, ако стане готово, преди да изляза от банята.

Минута по-късно Ричър чу течаща вода, а после и тихото жужене на сешоар. Откъм кафе машината се разнесоха кипене на вода и съскане на пара. Аби се върна веднага щом приключи в банята. Изглеждаше поруменяла и освежена, ухаеше на сапун. Беше облякла рокля, която приличаше повече на мъжка риза, дълга до коленете и силно вталена. Вероятно под нея не носеше почти нищо. Краката ѝ определено бяха боси. Явно така се обличаше след работа. За приятна релаксираща вечер у дома. Наляха си кафе и отнесоха чашите в дневната.

— Не отговори на въпроса ми — каза тя. — Но предполагам, че нямаше възможност.

— На кой въпрос? — попита Ричър.

— Каква работа би искал да вършиш?

Вместо отговор той ѝ разказа накратко биографията си. Началото бе съвсем обикновено, но не всеки бе в състояние да разбере случилото се впоследствие. Син на морски пехотинец, прекарал детството си на петдесет различни места, следване в „Уест Пойнт“, служба на сто различни места, съкращения на личния състав след края на Студената война, челен сблъсък с цивилния живот… Съвсем обикновена история. Последвана от безцелно скитане из страната, което вече не можеше да се нарече обикновено. Без работа, без дом. Винаги неуморен, винаги в движение. Само с дрехите на гърба си. Без конкретна цел и с предостатъчно време, за да стигне до там. Някои хора трудно биха го разбрали. Но Аби като че ли го разбра. Защото не зададе обичайните глупави въпроси.

Собствената ѝ история бе по-кратка, защото тя самата бе по-млада. Родена в предградие в Мичиган, израснала в предградие в Калифорния, почитателка на книгите и философията, театъра и музиката, танците и експерименталното изкуство. Пристигнала в града като студентка и така и не си тръгнала. Временната работа като сервитьорка, която трябвало да продължи месец, продължила десет години. Сега Аби бе на трийсет и две. По-възрастна, отколкото изглеждаше. Твърдеше, че е щастлива.

Върнаха се в кухнята за още кафе, след което се настаниха един срещу друг в двата края на канапето. Ричър се излегна удобно, а Аби кръстоса крака и подви свенливо полите на роклята си между голите си крака. Ричър не разбираше много от философия, театър, танци или експериментално изкуство, но винаги четеше книги и слушаше музика, когато му се удадеше възможност, затова успя да поддържа разговора. На два пъти откриха, че са чели една и съща книга. Същото бе положението и с музиката. Аби определи този период като своята „ретро фаза“. Ричър имаше чувството, че е било вчера. Разказаха си разни случки, посмяха се.

Стана два през нощта. Ричър реши да си вземе стая в хотел, който се намира на територията на албанците. На една пряка източно от тук. Щеше да му свърши работа. Можеше да си позволи да остане още няколко дни.

— Можеш да останеш, ако желаеш — предложи Аби.

Ричър бе сигурен, че тя е разкопчала още едно копче на роклята си. Знаеше, че може да се довери на очите си. Беше достатъчно наблюдателен. Досега много пъти бе инспектирал въпросното деколте. То изглеждаше изключително привлекателно. А с едно копче по-малко ставаше още по-привлекателно.

— Не виждам стая за гости — каза Ричър.

— Нямам — отвърна Аби.

— Това някакъв житейски експеримент ли е?

— В сравнение с какво?

— Обичайните обстоятелства.

— Комбинация от двете, предполагам.

— Устройва ме — отвърна Ричър.

15

Двама от хората на Дино отсъстваха вече цяла нощ. Никой не ги бе виждал след магазина за алкохол. Бяха изчезнали безследно. Телефоните им не отговаряха. Никой не бе виждал колата им. Сякаш се бяха разтворили във въздуха. Което бе невъзможно, разбира се. И все пак никой не посмя да събуди Дино. Вместо това хората му организираха дискретно издирване. В околните квартали, където бе най-вероятно да открият безследно изчезналите. Без резултат. Двамата си останаха безследно изчезнали. До седем сутринта ги откриха — при това на собствената си територия, — когато един мотокарист вдигна палет с кедрови дъски.

Тогава събудиха Дино.

Дворът на дъскорезницата бе ограден с телена ограда, висока почти два метра и половина. Изчезналите бяха закачени на оградата с главите надолу. И бяха изкормени. Гравитацията бе обърнала вътрешностите им, които в момента лежаха по гърдите и лицата им, както и по земята. Бяха мъртви, разбира се. И двамата бяха надупчени с куршуми. По-голямата част от главата на единия липсваше.

От колата им нямаше и следа. Нямаше следи дори от гуми.

Дино свика съвещание в заседателната зала отзад. На петдесет метра от мястото, където хората му бяха направили зловещото откритие. Приличаше на генерал, който е събрал щабните си офицери максимално близо до бойното поле.

— Грегъри трябва да е полудял — каза той. — Ние бяхме жертвите от самото начало, ние останахме прецакани от размяната на бизнеси, а сега иска да ни се подиграе, като поведе с две точки? Това са глупости! Толкова е… неадекватно… нечестно. Какво си мисли, по дяволите?

— И защо по толкова гаден начин? — обади се помощникът и дясна ръка на Дино. — Защо го е направил толкова драматично? Извадил е вътрешностите им. Това несъмнено е ключът…

— Така ли?

— Би трябвало — отвърна верният лейтенант. — Не виждам логична причина. Това е напълно излишно. Сякаш сме ги вбесили с нещо. Сякаш искат да си отмъстят… все едно ние водим в резултата.

— Това не е така.

— Може да има нещо, за което не подозираме. Може да сме спечелили някакво предимство, но да не знаем все още.

— Например?

— Там е работата, че нямам представа.

— Получихме само карето с ресторантите.

— Може да носи добри пари… или пък да осигурява достъп до определени хора. Не бих се учудил, ако всички важни клечки в града вечерят там. Със своите съпруги и прочие… Къде другаде биха могли да отидат?

Дино не отговори.

— Защо иначе Грегъри ще се ядосва толкова много? — настоя неговият човек.

Дино отново не отговори. Накрая заключи:

— Може би си прав. Може карето с ресторантите да струва повече от лихварския бизнес. Искрено се надявам да е така. Ние изваждаме късмет, те се вбесяват. Но за каквото и да става въпрос, четири на две е неприемлив резултат. Не можем да се примирим. Кажи на хората ни. Искам реми до залез-слънце.

Ричър се събуди в осем сутринта. Аби спеше непробудно в прегръдките му. Беше му топло, приятно, спокойно. Тя изглеждаше толкова дребничка до него. Беше по-ниска с трийсетина сантиметра и два пъти полека от него. Но пък бе мека и нежна. Макар движенията ѝ да бяха гъвкави и силни. И определено експериментални. Изпълнението ѝ бе истинско изкуство. Това беше сигурно. Ричър бе късметлия. Той пое дълбоко дъх и впери поглед в непознатия таван. Пукнатините в гипса, наподобяващи речна система, бяха замазвани и боядисвани многократно. Приличаха на белези от стари рани.

Ричър се измъкна внимателно от прегръдките на Аби, стана от леглото и тръгна гол към банята. После отиде в кухнята, за да приготви нова кана кафе. Върна се в банята, взе душ, събра дрехите си, разхвърляни из цялата дневна, и се облече. Извади трета порцеланова чаша от шкафа в кухнята и си наля първото кафе за деня. Седна на малката масичка до прозореца. Слънцето отдавна бе изгряло и небето бе лазурносиньо. Красиво утро. Отвън долитаха едва доловими звуци. Уличен трафик и гласове. Хора, които бързаха за работа и денят им едва започваше.

Ричър стана, наля си нова чаша кафе и седна отново. Минути по-късно в кухнята влезе Аби, гола и усмихната. Прозяваше се и се протягаше, докато вървеше. Тя си наля кафе, прекоси кухнята и седна в скута на Ричър. Гола, топла, нежна, благоуханна. Какво може да направи един мъж в подобна ситуация? Минута по-късно отново бяха в леглото. Този път бе още по-хубаво. Продължиха да експериментират. Цели двайсет минути. След което се отпуснаха в леглото, останали без дъх. Не е зле за старец като мен, помисли си Ричър. Тя се сгуши в прегръдките му, изтощена, запъхтяна. Той усети обзелото я чисто физическо облекчение. Някакво примитивно, почти животинско задоволство. Но и още нещо. Нещо повече. Тя се чувстваше в безопасност, усещаше топлина и закрила. Тя им се наслаждаваше. Наслаждаваше се и на факта, че изпитва подобно чувство.

— Снощи в бара — започна Ричър, — когато се поинтересувах от онзи тип на вратата, ти ме попита дали не съм ченге.

— Ти си ченге — прошепна Аби.

— Бях ченге.

— Такова беше и първото ми впечатление. Предполагам, че тази работа оставя своя отпечатък върху хората.

— Искаше ли да съм ченге? Надяваше ли се да съм ченге?

— Че защо да го правя?

— Заради онзи тип на вратата. Може би се надяваше да направя нещо по въпроса.

— Не — отвърна Аби. — Надеждата е загуба на време. Ченгетата не си мърдат пръста, за да ги изгонят. Никога. Не си заслужава усилието. А и са намесени прекалено много пари. Повярвай ми, тези хора се ползват с пълен имунитет от страна на полицията.

В гласа ѝ прозвуча разочарование, трупано с години.

Ричър реши да провери нещо.

— А би ли искала да се погрижа за онзи тип, ако можех? — попита той.

Тя се притисна по-силно към него. Подсъзнателно, каза си Ричър. Което сигурно означаваше нещо.

— Конкретно за него ли? — уточни Аби.

— Пред мен стоеше само той.

Тя се замисли за миг.

— Да. Бих искала.

— И какво би искала да направя с него?

Аби отново се притисна към Ричър.

— Предполагам, че бих искала да го пребиеш — отсече тя.

— Лошо?

— Много лошо.

— Какво ти е направил?

Аби не отговори.

След минута Ричър добави:

— Снощи спомена още нещо. Каза, че ще разпратят съобщения с моето описание.

— Веднага щом разберат, че си се измъкнал.

— До хотели, заведения и други подобни.

— До всички. Така процедират. Системата е напълно автоматизирана. Много ги бива с технологиите. Много ги бива с компютрите. Непрекъснато опитват нови трикове и измами. Автоматизираното изпращане на съобщения е детска игра в сравнение с всичко останало.

— И буквално всички ще застанат нащрек, така ли?

— За някой конкретен човек ли си мислиш?

— Евентуално за един човек, който обаче играе в друг отбор. Занимава се с лихварство.

— Това проблем ли е?

— Разполага с моя фотография. Снима лицето ми отблизо. Ще разпознае описанието и ще изпрати снимката ми в отговор.

Аби се притисна още по-силно към Ричър. Отново се успокои.

— Няма особено значение — отвърна тя. — И бездруго всички те търсят. Описанието ти е повече от достатъчно. Снимката ти не променя почти нищо.

— Не това е проблемът.

— А кое?

— Лихварят смята, че името ми е Арън Шевик.

— Защо?

— Онази възрастна двойка се казва Шевик. Свърших една работа от тяхно име. В онзи момент ми се стори добра идея. Но сега лихварите разполагат с името им. Могат да издирят и адреса. Не бих искал да се появят пред дома им. Да ме търсят там. Това може да доведе до неприятни сцени. А двамата Шевик си имат достатъчно проблеми.

— Къде живеят?

— По средата между центъра и източните предградия, в стар квартал, построен след войната.

— Това е територия на албанците. Украинците не биха посмели да навлязат в нея току-така.

— Те вече поеха контрол върху бара, от който албанците въртяха лихварския си бизнес — каза Ричър. — Но той е далече на изток от Сентър Стрийт. Фронтовата линия като че ли се мести непрекъснато.

Аби кимна унесено на гърдите му.

— Знам — отвърна тя. — Всички са на мнение, че не могат да започнат война заради новия полицейски комисар, но като че ли се случва точно това.

Аби пое дълбоко дъх, задържа го, изправи се, разтърси глава, сякаш за да прогони последните следи от съня, и разпореди:

— Да тръгваме.

— Къде? — попита Ричър.

— Да се уверим, че всичко е наред с твоята възрастна двойка.

Аби имаше кола. Малка бяла тойота с механични скорости и изпаднали тасове на джантите. Плюс калник, вързан с тел към шасито. Плюс предно стъкло с пукнатина, в резултат на която образите се разделяха на две припокриващи се половини. Двигателят обаче запали веднага, колелата се въртяха с лекота, спирачките работеха. Стъклата на прозорците не бяха тонирани и Ричър знаеше, че всеки може да разгледа лицето му, тъй като тялото му едва се бе побрало на тясната седалка и трудно можеше да се извърне настрани. Той се огледа за линкълни като онзи, който бе забил в оградата на автосалона на „Форд“, като онези, които бе видял да идват от север и от юг предишната вечер. Не забеляза нито линкълни, нито мъже с бледи лица и черни костюми, които да стоят по кръстовищата и да се оглеждат зорко.

Следваха същия маршрут, който Ричър бе изминал пеша: покрай автогарата, през лабиринта от тесни улички, покрай бара и нататък, към по-широките пространства. Бензиностанцията с кулинарния щанд, на който се продаваха сандвичи и салати, се намираше пред тях.

— Отбий тук — каза Ричър. — Трябва да вземем малко храна.

— Няма ли да имат нещо против?

— Има ли значение? Трябва да се хранят.

Аби отби. Менюто беше същото. Салата с пиле или салата с риба тон. Ричър поръча по два от всеки сандвич, плюс пържени картофи и кола. Плюс кафе. Едно беше да не закусиш или обядваш. И съвсем друго да не пиеш кафе.

Навлязоха в квартала, направиха няколко завоя и стигнаха до края на уличката. Паркираха до дъсчената ограда с изскочилите през нея рози.

— Това ли е къщата? — попита Аби.

— Вече е собственост на банката — отвърна Ричър.

— Заради Макс Труленко?

— И няколко грешки, допуснати с най-добри намерения.

— Ще успеят ли да си я върнат?

— Не разбирам много от тези неща. Но не виждам защо не. Става въпрос за пари и активи, които се движат в едната или другата посока. Купуване и продаване. Не виждам основания банката да възпрепятства подобна сделка. Не се съмнявам, че тя ще намери начин да спечели от сделката.

Ричър и Аби тръгнаха по тясната бетонна пътека. Вратата се отвори, преди да стигнат до нея. На прага застана Арън Шевик. Изглеждаше разтревожен.

— Мария изчезна — каза той. — Не мога да я намеря никъде.

16

Арън Шевик може да е бил отличен шлосер и монтьор в далечното минало, но в настоящето бе напълно безполезен като свидетел. Заяви, че не е чул преминаващи автомобили. Нито пък е видял паркирани. Двамата с Мария станали в седем сутринта и си приготвили малка закуска. После той отишъл до кварталния магазин, за да купи прясно мляко за следващите малки закуски. Когато се върнал у дома, от Мария нямало и следа.

— Колко време отсъства? — попита Ричър.

— Двайсет минути — отвърна Шевик. — Може би повече. Още ходя бавно.

— Цялата къща ли провери?

— Предположих, че може да е паднала. Но не беше. Нямаше я и на двора. Следователно е отишла другаде. Или някой я е принудил да тръгне с него.

— Да започнем с първия вариант. Взела ли си е палтото?

— Не ѝ трябва палто — обади се Аби. — Топло е. По-уместно е да проверим дали си е взела дамската чанта.

Шевик провери обичайните места, както ги нарече. Бяха четири. Кухненският плот, пейката в коридора, точно срещу входната врата, гардеробът, в който държаха и чадърите, и накрая подът в дневната, точно до любимия фотьойл на Мария.

От чантата нямаше и следа.

— Чудесно — каза Ричър. — Това е добър знак. Многозначителен. Съпругата ти най-вероятно е излязла доброволно, по своя собствена воля. Взела е чантата си, което означава, че не е изскочила навън в паника, нито е изведена под принуда.

— Може да е оставила чантата си на друго място — отвърна Шевик и се огледа безпомощно.

Къщата бе малка, но въпреки това предлагаше стотици скривалища.

— Да погледнем позитивно на нещата — каза Ричър. — Мария е взела чантата си и е излязла сама.

— Или са я качили в кола. Може да са я принудили да си вземе чантата. Може да са искали да ни заблудят. Да ни отклонят от вярната следа…

— Мисля, че е отишла в заложната къща — възрази Ричър.

Шевик замълча. После вдигна пръст, сякаш искаше да каже „Ей сега се връщам“, и закуцука по коридора към спалнята. Минута по-късно се върна със стара кутия за обувки в ръце. Тя бе бяла, на избелели розови райета, с черно-бял етикет с името на производителя и изображение на самите обувки — дамски боти с връзки. Размерът бе трийсет и седми номер, а цената четири долара без един цент. Обувки от младостта на Мария Шевик.

— Семейните бижута — каза Шевик и вдигна капака.

Кутията бе празна. Нямаше ги нито халките от деветкаратово злато, нито годежните пръстени с диаманти, нито позлатения часовник с пукнатото стъкло.

— Трябва да я пресрещнем — каза Аби. — В противен случай я очаква дълго и тъжно завръщане у дома.

Традиционните стълбове, на които се крепи организираната престъпност, са лихварство, наркотици, проституция, хазарт и рекет. Украинците залагаха на всички тези дейности в своята половина от града и ги ръководеха умело и уверено. Наркотиците носеха по-високи доходи от когато и да било. Търговията с трева бе станала неизгодна в резултат на пълзящата ѝ легализация по места, но нарасналото търсене на метамфетамини и оксикодин компенсираше разликата. Печалбите бяха шеметно високи. Това се дължеше и на отчисленията от хероина, който мексиканците продаваха из целия град, западно от Сентър Стрийт. От всеки грам. Това беше най-големият успех на Грегъри. Той лично бе сключил сделката. Мексиканските бандити са истински диваци и на Грегъри не му беше лесно да ги впечатли. Нужни бяха двама улични дилъри, провесени с главата надолу с изкормени вътрешности. Изкормени, преди да умрат. От този момент мексиканците се сблъскаха със сериозен проблем с набирането на дилъри. Уличните продавачи на дрога не изкарват достатъчно. Да, правят толкова пари, колкото да рискуват някой куршум, но не и колкото да бъдат разпорени от гърлото до слабините — и то живи! — и провесени с главата надолу. Така мексиканците започнаха да отчисляват процент от продажбите. И всички бяха щастливи.

Проституцията също носеше добри доходи, най-вече благодарение на това, което Грегъри наричаше „присъщо предимство“. Украинските момичета бяха много красиви. Повечето бяха високи, слаби и руси, много руси. В родината си нямаха никаква перспектива. Там не ги очакваше нищо друго освен усилен труд до края на дните им. Без модни дрехи, без луксозни апартаменти, без мерцедеси. И те го знаеха. Затова с радост идваха в Америка. Разбираха, че бюрократичният процес е сложен и скъп. Те знаеха, че трябва да се отплатят на онези, които им помагат, и се стараеха да го направят колкото се може по-бързо. Преди да продължат към светлото бъдеще, което щеше да им донесе модни дрехи, луксозни апартаменти и мерцедеси. Обещаваха им то да настъпи много скоро. Но първо трябваше да поработят известно време. И след това щяха да получат достъп до всички тези бленувани неща. Но не биваше да се притесняват. Системата работеше безотказно. Всичко бе добре организирано. Момичетата знаеха, че ще получат приятна работа и ще общуват с много хора. Нещо като връзки с обществеността. И тази работа ще им донесе удоволствие. Може би дори възможност да се запознаят с подходящия мъж.

Момичетата биваха оценявани още с пристигането. Не че някое от тях бе грозно. Грегъри имаше огромен избор. В Украйна имаше поне сто хиляди момичета, готови мигом да се качат на самолета. Всичките бяха млади, свежи, очарователни… Изглеждаше учудващо, но най-високо не се ценяха най-младите. Не, те определено не бяха най-търсената стока на този пазар. Разбира се, че има достатъчно мъже, които желаят да бъдат с момичета, по-малки от внучките им, но опитът показваше, че богатите клиенти намират подобно изживяване за неособено привлекателно, дори за леко противно. Опитът показваше, че те предпочитат малко по-възрастни жени — около двайсет и седем или двайсет и осем, с изискана външност и светско поведение, на прага на зрелостта, може би с една-две бръчици около устните, за да не се чувстват въпросните мъже като педофили. Така те можеха да представят жената до себе си като колежка, като изгряваща звезда в компанията дори, която търси съвет или повишение. И тя можеше да ги получи, стига да изиграе правилно картите си.

Такава жена оставаше в ролята си около пет години. Така и не стигаше до модните дрехи, луксозните апартаменти и мерцедесите. Понякога дори не успяваше да изплати дълга си. Защото никоя от тях не се замисляше за лихвите, които се трупаха върху него. Понякога такава жена можеше да изкара още пет години. Ако възрастта ѝ понасяше добре, преместваха снимката ѝ на страницата с „по-зрели“ предложения, ако ли възрастта не ѝ понасяше добре, цената ѝ падаше с двеста долара на час и тя продължаваше да обслужва клиенти, докато можеше. След това сваляха снимката ѝ от сайта и я изпращаха в някой от многобройните салони за масаж, където най-краткият ангажимент продължаваше двайсет минути и където тя обличаше престилка на медицинска сестра (но в доста разголен вариант), слагаше латексови ръкавици и се трудеше по шестнайсет часа дневно.

Всеки такъв салон се ръководеше от управител, подпомаган в своята дейност от заместник-управител. Подобно на жените, които работеха под тяхно ръководство, и те не блестяха с кой знае какво. Но пък работата им бе елементарна. Имаха само три задачи. Да осигуряват определен седмичен приход. Да поддържат ентусиазма сред служителките. Да поддържат реда сред клиентите. Това беше. Подобна длъжностна характеристика привличаше определен тип кандидати. Достатъчно безскрупулни, за да осигуряват нужния доход, достатъчно корави, за да сплашват клиентите в случай на необходимост, и достатъчно извратени, за да се забавляват с персонала.

В един салон за масажи, разположен на две преки западно от Сентър Стрийт, работеха Богдан и Артьом. Първият беше шефът, вторият — неговият заместник. Денят вървеше чудесно дотук. Бяха получили съобщение с описанието на мъж, за когото да се оглеждат. Кратко описание, посветено най-вече на ръста и теглото, които се оказаха впечатляващи. Богдан и Артьом огледаха клиентите. Сред тях нямаше никой, който да съответства на описанието. Но пък имаше доста мъже. Дотук всички се държаха добре. Всички изглеждаха доволни. Персоналът също не създаваше проблеми, с изключение на онази дреболия сутринта, когато една от по-възрастните служителки закъсня за работа и не се извини достатъчно усърдно. Предложиха ѝ няколко вида наказание. Тя си избра кожена нагайка след края на смяната. Богдан щеше да наложи наказанието, а Артьом щеше да го заснеме на видео. Час по-късно щяха да го качат на порносайтовете, които украинците контролираха. И до сутринта щяха да изкарат няколко долара. Щяха само да спечелят от случилото се. Дотук всичко вървеше чудесно.

В този момент влязоха двама клиенти, които се отличаваха от останалите. Тъмна коса, тъмна кожа, слънчеви очила. Къси черни шлифери. Черни джинси. Почти като униформа. Случваше се най-вече заради университета. Той привличаше в града какви ли не типове, които се обличаха, следвайки модата по родните си места. Нищо чудно и тези двамата да бяха такива. Ако не студенти, чуждестранни учени, пристигнали от някоя далечна страна. Може би проявяваха интерес — чисто научен, разбира се — към нелегалните забавления в страната домакин. За да я опознаят по-добре и да постигнат по-добро взаимно разбирателство.

Или не.

Двамата извадиха еднакви оръжия изпод еднаквите си шлифери. Два „Хеклер и Кох“ МП5 с фабрични заглушители. По ирония на съдбата оръжията бяха от същата марка и същия модел, който украинците бяха използвали предишната вечер пред магазина за алкохол. Какво да се прави, светът е малък. Двамата наредиха с жест на Богдан и Артьом да застанат един до друг, рамо до рамо. Изстреляха по един куршум в пода, за да покажат, че работят със заглушители. Прозвуча пукот, после още един. Силни, но недостатъчно, за да накарат някой да се втурне вътре.

Двамата нападатели заявиха на лош украински със силен албански акцент, че предлагат избор на Богдан и Артьом. Отвън ги чака кола и двамата могат да се качат в нея или да бъдат застреляни още тук и сега с двата хеклера, които доказаха, че са достатъчно безшумни и няма да привлекат внимание. Могат да направят Богдан и Артьом на решето и да ги оставят да лежат на пода, където да прекарат следващите двайсет минути в ужасни мъки, докато кръвта им изтече, след което да извлекат телата им навън и да ги качат в колата.

Изборът си е техен.

Богдан не отговори. Във всеки случай, не веднага. Нито пък Артьом. Двамата се колебаеха. Бяха чували за мъченията на албанците. Дали не бе за предпочитане да умрат още сега? Затова не казаха нищо. Цялата сграда бе потънала в тишина. Не се чуваше нито звук. Стаите за масаж бяха наредени в редица по протежение на един коридор, от другата страна на затворената вътрешна врата. Фоайето на салона приличаше на чакалня в адвокатска кантора. Поредната сделка, сключена с градските власти. Които не възразяваха срещу някои неща, стига да оставаха скрити. За да не плашат гласоподавателите. Грегъри лично бе сключил сделката.

Мълчанието бе нарушено изневиделица. Чу се звук. Последван от тихото тракане на високи токчета по вътрешния коридор. Трак, трак, трак. Поне осем сантиметрови токчета, тънки и остри, каквито всички служителки трябваше да носят. Понякога токчетата бяха пластмасови. Тези обувки се наричат стриптийзьорски. Американците имат дума за всичко. Трак, трак, трак. Една от служителките вървеше по коридора, вероятно бе излязла от тоалетната и отиваше към своята стая за масажи. Или от една стая за масажи в друга. От един клиент към следващия. Някои момичета са доста популярни. Клиентите често ги поръчват.

Токчетата приближаваха. Трак, трак, трак. Може би жената отиваше до най-първата стая за масажи.

Трак, трак, трак.

Вътрешната врата се отвори. На прага застана жена. Богдан видя, че е от по-възрастните. Точно тази, която трябваше да накаже след края на смяната. Подобно на всички служителки, и тя бе облечена в бяла латексова миниверсия на униформата на медицинска сестра, допълнена от бяла касинка на главата. Престилката ѝ свършваше на петнайсетина сантиметра над края на чорапите. Тя вдигна ръка, като единият ѝ пръст изпревари останалите, както правят хората, когато искат хем да се извинят за безпокойството, хем да зададат въпрос.

И не успя да го направи. Какъвто и въпрос да бе намислила, остана неизречен. Още кърпи, още лосион, още ръкавици… Какъвто и да бе. Албанецът, застанал вляво, засече отварянето на вратата с периферното си зрение и стреля мигновено. Изпрати кратък откос от три куршума в гърдите ѝ. Напълно излишно. Може би от напрежение. Трепване на дулото, последвано от трепване на показалеца. Не се чу екот. А само вяло протяжно свличане и глухо тупване на безжизнено тяло.

— Мили боже! — възкликна Богдан.

Това наклони везните. Богдан и Артьом отхвърлиха възможността да получат куршум в корема. Древен човешки инстинкт завладя съзнанието им. Оцелей още минутка! Виж какво ще се случи! Двамата се качиха доброволно в колата. По някаква случайност прекосиха Сентър Стрийт и навлязоха в територията на албанците в мига, в който жената в униформата на медицинска сестра изпусна последния си дъх. Тя лежеше сама на пода в салона, просната на прага — половината ѝ тяло бе във фоайето, другата половина — в коридора отзад. Клиентите се бяха разбягали. Както и колежките ѝ. Всички бяха направили едно и също. Бяха изчезнали. Тя умря сама в агония, без да получи утеха и покой. Казваше се Ана-Уляна Дорожкина. Беше на четирийсет и една. Беше пристигнала в града преди петнайсет години. Тогава бе на двайсет и шест, очакваща с нетърпение да започне кариерата си като специалист по връзки с обществеността.

17

Арън Шевик нямаше представа къде се намират заложните къщи в града. Ричър предположи, че ще ги открият някъде в района на автогарата. На дискретно разстояние от по-богатите квартали. Той познаваше градовете. В района на автогарата щеше да открие нагъсто разположени евтини жилища, обществени перални, семейни железарии, магазини за авточасти и сервизи за тониране на стъкла. И заложни къщи. Проблемът бе в определянето на маршрута. Не искаха да се разминат с Мария Шевик, ако тя вече бе приключила с продажбата и се прибираше вкъщи. Нямаха представа къде точно бе отишла, а това усложняваше задачата им. Затова описаха няколко широки кръга и щом видеха заложна къща, надзъртаха през витрината. След като станеше ясно, че тя не е нито вътре, нито крачи по улицата на път за дома, продължаваха по-нататък.

В крайна сметка я откриха западно от Сентър Стрийт. Тъкмо излизаше от потънала в сумрак заложна къща на тясна уличка, срещу диспечерската служба на някаква таксиметрова компания и фирма за предоставяне на съдебни гаранции. Мария Шевик крачеше с високо вдигната глава, преметнала чанта през рамо. Аби спря до нея, Арън свали прозореца и извика името ѝ. Тя се изненада, но бързо се овладя. Качи се в колата. Всичко продължи по-малко от десет секунди. Все едно се бяха уговорили предварително.

Присъствието на Аби очевидно притесняваше Мария Шевик. Аби беше непозната. Сигурно ни смятате за големи глупаци. Арън я попита колко е взела за пръстените и часовника, а тя само поклати глава, без да отговори. Накрая се осмели да отвори уста:

— Осемдесет долара.

Никой не каза нито дума. Колата се понесе на изток, покрай автогарата и през четирилентовото кръстовище със светофари.

В този момент Грегъри седеше в офиса си и научаваше за случилото се в салона за масажи. Един от хората му минал оттам съвсем случайно. И почувствал, че нещо не е наред. Сторило му се прекалено тихо. Влязъл вътре. Не открил жива душа. Освен старата проститутка, надупчена от куршуми, умряла на пода сред локва от кръв. Нямало никой друг. Нямало и следа от клиентите. Останалите проститутки несъмнено се били разбягали. Но от Богдан и Артьом също нямало следа. Телефонът на Артьом лежал на бюрото му, а сакото на Богдан стояло на облегалката на стола му. Това не било добре. Това означавало, че не са напуснали салона доброволно. Това означавало, че са били принудени, че са били заплашени.

Грегъри свика най-доверените си хора. Съобщи им фактите. После им нареди да се замислят усърдно в продължение на шейсет секунди, след което, първо, да анализират случилото се и второ, да предложат какво да се прави оттук нататък.

Накрая първият му помощник и дясна ръка се осмели да заговори:

— Това е работа на Дино — каза той. — Всички го знаем. Твърдо е решил да ни отмъсти. Ние ликвидирахме двама от хората му, като му пробутахме онази история за шпионина в полицейското управление, затова той уби двама от нашите пред автосалона на „Форд“. Това беше справедливо, не мога да го отрека. Каквото повикало, такова се обадило. Но загубата на лихварския бизнес явно го е разгневила. Затова е решил да ни накаже допълнително, като ликвидира още двама от хората ни, онези, които отговаряха за карето с ресторантите. Ние пък се погрижихме за двама от неговите, снощи пред магазина за алкохол. Което изравнява резултата. Четири на четири. Справедлива размяна. Край на историята. Но Дино очевидно не е съгласен. Очевидно смята да ни даде урок. Може да е свързано с егото му. Той иска винаги да е пред нас. Може би така се чувства по-добре. И затова променя резултата на шест на четири.

— Какво да правим? — попита Грегъри.

Първият му помощник помълча известно време, после отсече:

— Нямаше да стигнем дотук, ако бяхме глупави. Изравним ли шест на шест, той ще убие още двама от нашите, за да стане осем на шест. И така нататък до безкрайност. Ще разпалим война, а не можем да си го позволим в момента.

— Какво да правим?

— Да приемем ситуацията. Изгубихме двама души повече и ресторантите, но получихме лихварския бизнес. Като цяло сме на печалба.

— Но така изглеждаме слаби.

— Не — възрази помощникът. — Така изглеждаме зрели. Подхождаме стратегически и в крайна сметка печелим.

— Дадохме две жертви повече. Това е унижение.

— Ако преди две седмици Дино ни бе предложил лихварския си бизнес срещу двама от нашите и карето с ресторантите, щяхме да приемем на мига. Ние печелим от тази история. Унижението е за Дино, не за нас.

— И все пак не мисля, че е редно да оставим нещата така.

— Може да не е редно, но е умно — настоя първият помощник. — Ние играем шах. И в момента печелим.

— Какво ще направят на хората ни?

— Нещо ужасно, предполагам.

Никой не проговори в продължение на цяла минута. Накрая Грегъри каза:

— Трябва да намерим проститутките. Не можем да им позволим да избягат. Ще се отрази зле на дисциплината.

— Работим по въпроса — каза един от присъстващите.

Отново настъпи тишина. В този момент телефонът на Грегъри иззвъня. Той вдигна, изслуша някого и затвори.

Погледна верния си лейтенант и се усмихна.

— Може би си прав — каза Грегъри. — Може би лихварският бизнес е по-изгодният вариант.

— Защо? — попита помощникът му.

— Вече разполагаме с име — отвърна Грегъри. — И снимка. Онзи тип, който снощи е разпитвал за Макс Труленко, се казва Арън Шевик. Наш клиент. Понастоящем ни дължи двайсет и пет хиляди долара. В момента издирваме адреса му. Някакъв голям и грозен копелдак.

Аби паркира до оградата. Четиримата излязоха от колата и тръгнаха по тясната бетонна пътека. Мария Шевик извади ключове от дамската си чанта и отключи вратата. Влязоха вътре. Мария видя кафето на кухненския плот.

— Благодаря — каза тя.

— Взех го от чист егоизъм — отвърна Ричър.

— Искаш ли?

— Мислех, че никога няма да попиташ.

Мария отвори кутията и включи кафе машината. После отиде при Аби в дневната. Завари я да разглежда снимките по стената.

— Какви са последните новини за Мег? — попита тихо Аби.

— Лечението е много тежко — отвърна Мария. — Настанили са я в специална самостоятелна стая. Или не е на себе си от болкоуспокояващите, или спи, тъй като ѝ дават приспивателни. Не можем да ѝ отидем на свиждане, не можем дори да говорим по телефона.

— Това е ужасно.

— Но лекарите са оптимисти — продължи Мария Шевик. — Поне засега. Скоро ще получим още новини. Ще направят ново изследване със скенер.

— Стига да го платим предварително — обади се съпругът ѝ.

До края на седмицата остават шест дни, помисли си Ричър.

— Смятаме, че бившият шеф на Мег е в града — изрече той на глас. — Смятаме, че разполага с пари. Според вашите адвокати най-добрата стратегия е завеждането на граждански иск срещу него. Убедени са, че ще спечелите.

— И къде е той? — попита Арън Шевик.

— Още не знаем.

— Можете ли да го откриете?

— Вероятно — отвърна Ричър. — Някога това бе част от работата ми.

— Законовите процедури са доста бавни — отбеляза Мария Шевик, както и миналия път.

За обяд им послужиха сандвичите от бензиностанцията. Настаниха се в дневната, защото в кухнята имаше само три стола. Аби седна по турски на пода, където някога бе стоял телевизорът. Мария Шевик я попита какво работи. Аби ѝ обясни. Арън заговори за доброто старо време, когато компютрите още не контролирали струговете и останалите машини. Когато режел, струговал или фрезовал на око, по усет, и го правел с точност една хилядна от сантиметъра. Тогава американските работници били в състояние да направят всичко. Абсолютно всичко. Те били най-ценният природен ресурс в света. И докъде стигнали след това? Срамота!

Ричър чу автомобил отвън. Тихото съскане и проскърцване на голям седан. Стана, излезе в коридора и погледна през прозореца. Черен линкълн. С двама души. Бледи лица, руси коси, бели вратове. Опитваха се да направят обратен завой. Напред-назад, напред-назад по тясната уличка. Целта им бе да спрат в съответната посока, която да им позволи да се измъкнат колкото се може по-бързо. Тойотата на Аби ги затрудняваше допълнително, тъй като препречваше пътя им.

Ричър се върна в дневната.

— Открили са адреса на Арън Шевик — каза той.

Аби скочи на крака.

— Тук ли са? — попита Мария Шевик.

— Някой ги е изпратил — продължи Ричър. — Не бива да го забравяме. Разполагаме с трийсет секунди, за да съставим план. Който и да ги е изпратил, знае, че са тук. Ако с тях се случи нещо, тази къща ще се превърне в основна мишена. Трябва да положим всички усилия, за да го избегнем. Ако се намирахме на друго място, нямаше да е проблем. Но не и тук.

— Какво ще правим? — попита Арън Шевик.

— Отървете се от тях.

— Аз?

— Все едно кой, но не и аз. Аз съм този, когото мислят за Арън Шевик.

На вратата се почука.

18

На вратата се почука отново. Никой не помръдна. Аби пристъпи към вратата, но Мария я хвана за ръка и Арън отиде да отвори. Ричър се върна в кухнята, седна там и се заслуша. Чу вратата да се отваря, а после настъпи тишина.

Явно двамата неканени гости бяха изненадани от факта, че човекът, появил се на прага, не е този, когото търсят.

— Трябва да говорим с господин Арън Шевик — каза единият.

— С кого? — отвърна Арън Шевик.

— Арън Шевик.

— Май че така се е казвал предишният наемател.

— Вие под наем ли живеете тук?

— Аз съм пенсионер. Не мога да си позволя да си купя къща. Прекалено скъпо е за мен.

— Кой е собственикът.

— Някаква банка.

— А вие как се казвате?

— Не съм сигурен, че трябва да ви отговоря. Още не сте се представили.

— Въпросът е личен… доста деликатен. Можем да го обсъдим единствено с господин Шевик.

— Един момент — каза Шевик. — Да не би да сте държавни служители?

Никакъв отговор.

— Или от фонда за гарантиране на застраховките?

— Как се казваш, старче? — попита заплашително другият.

— Джак Ричър — отвърна Шевик.

— Откъде да знаем, че не си бащата на Арън Шевик?

— Тогава щяхме да носим една фамилия.

— Тогава тъст. Откъде да знаем, че Шевик не е в къщата? Може да е прехвърлил договора за наем на ваше име и сега да се спотайва в някоя стая. Много добре знаем, че финансовото му състояние не е никак розово.

Шевик не каза нищо.

Същият глас продължи:

— Идваме, за да огледаме.

Чу се шум. Двамата явно избутаха Шевик от прага и влязоха вътре, защото стъпките им отекнаха по коридора.

Ричър стана от мястото си и се скри зад вратата на кухнята. Отвори едно чекмедже, после второ, трето. Накрая откри готварски нож. По-добре от нищо. Чу Аби и Мария да излизат от дневната в коридора.

Стъпките приближаваха. Чу Аби да пита:

— Кои сте вие?

— Търсим господин Арън Шевик — отвърна единият.

— Кой?

— Как се казваш?

— Абигейл — каза Аби.

— Абигейл коя?

— Абигейл Ричър. Това са дядо ми и баба ми, Джак и Джоана.

— Къде е Шевик?

— Това е предишният наемател. Изнесе се.

— Къде отиде?

— Не е оставил адрес. Доколкото знам, е имал сериозни финансови трудности. Изнесъл се една нощ. Направо избягал.

— Сигурна ли сте?

— Много добре знам кой живее тук, господине. В къщата има две спални. Едната е за баба и дядо, другата — за мен, когато им идвам на гости. Няма други. Мисля, че щях да забележа.

— Виждала ли си го?

— Кого?

— Арън Шевик.

— Не.

— Аз съм го виждала — каза Мария Шевик. — Когато дойдохме на оглед.

— Как изглеждаше?

— Доколкото си спомням, висок, едър, силен.

— Това е той — каза гласът. — Кога е напуснал?

— Преди около година.

Не последва отговор. Стъпките продължиха към вратата на дневната.

— Тук сте от година и още нямате телевизор? — попита гласът.

— Ние сме пенсионери — обясни Мария. — Тези неща са скъпи.

— Хм — отвърна гласът.

Ричър чу щракване. После стъпките се отдалечиха. Обратно по коридора. Към входната врата. Към стъпалата отпред. Към тясната бетонна пътека. Двигателят оживя и колата потегли. Съпроводена от тихото съскаме и проскърцване на голям седан. Настана тишина.

Ричър прибра ножа в чекмеджето и излезе от кухнята.

— Браво на вас. Добре се справихте всички — каза той.

Арън трепереше, а Мария беше пребледняла.

— Снимаха ни — каза Аби. — Точно преди да си тръгнат.

Ричър кимна. Тихото изщракване. Мобилен телефон, който играе ролята на фотоапарат.

— Кого снимаха?

— И тримата. От една страна, за да се отчетат, от друга — за тяхната база данни. Кой знае кога може да им потрябва. Но най-вече за да ни сплашат. Това правят. Карат хората да се чувстват уязвими.

Ричър кимна отново. Спомни си онзи тип от бара. Който вдигна телефона си. И тогава се чу същото изщракване. Ако бях истински клиент, това нямаше да ми хареса.

— Проблемът с тази снимка не е само в сплашването — каза Аби.

— Какво още? — попита Ричър.

— Ще я разпратят. Помежду си. Така процедират. В случай че някой запълни още едно парченце от пъзела. Рано или късно всички ще получат съобщението. Включително онзи тип на вратата. Той знае, че не съм Абигейл Ричър. Той знае, че съм Аби Гибсън. И не само той, но и много други негови колеги, защото съм работила и в други заведения. Ще започнат да задават въпроси. И бездруго не ме харесват.

— Знаят ли къде живееш?

— Не се съмнявам, че могат да накарат шефа ми да им каже.

— Кога ще изпратят съобщението?

— Предполагам, че вече са го направили.

— Трябва да напуснеш дома си. Имаш ли къде да отседнеш?

Тя кимна.

— Имам приятел — обясни Аби. — В един западнал квартал, източно от Сентър Стрийт. А това, за щастие, е албанска територия.

— Можеш ли да работиш там?

— Правила съм го и преди.

— Искрено се извинявам за неудобството — каза Ричър.

— Ще го приема като експеримент — отвърна Аби. — Веднъж една приятелка ми каза, че всеки ден трябва да правя по нещо, което ме плаши.

— Кажи ѝ да се запише в армията.

— Ти също трябва да се настаниш източно от Сентър Стрийт. Можем да останем заедно. Поне тази вечер.

— Приятелят ти няма ли да има нещо против?

— Надявам се — каза Аби. — Всичко ли ще е наред със семейство Шевик?

Ричър кимна.

— Хората вярват на очите си — обясни той. — В този случай ролята на очите им играе онзи тип в бара. Той се срещна с мен. Той ме снима с телефона си. Аз съм Арън Шевик. Това не подлежи на съмнение. За тях Арън Шевик е висок, як, доста по-млад. Помисли върху това, което казаха. Предположиха, че Арън е негов баща или тъст, но не им мина през ума, че той може да е истинският Шевик. Затова всичко с Арън и Мария ще бъде наред. Що се отнася до онези тъпаци, тук живее възрастна двойка на име Ричър.

В този момент Мария извика, че кафето е готово.

* * *

Управителят на потъналата в тъмнина заложна къща на тясната уличка срещу диспечерската служба и фирмата за съдебни гаранции излезе навън, премина от другата страна и влезе в офиса на таксиметровата компания. Подмина диспечера, без да му обърне никакво внимание, и продължи напред. Към офиса на Грегъри. Първият помощник на боса вдигна поглед и го попита какво иска. Управителят му обясни, че се е случило нещо. По-добре да пресече улицата, отколкото да пише съобщение. И по-бързо.

— Какво съобщение?

— Тази сутрин получих снимка на човек на име Шевик. Голям и грозен копелдак.

— Видя ли го?

— Шевик разпространено име ли е в Америка?

— Защо?

— Тази сутрин имах клиентка на име Шевик. Но беше дребничка възрастна жена.

— Възможно е да са роднини. Възрастна леля или братовчедка.

Управителят кимна.

— И аз си помислих същото — каза той. — Но после получих още едно съобщение. И още една снимка. На същата възрастна жена. Името ѝ обаче беше различно. Второто съобщение я представя като Джоана Ричър. А тази сутрин тя се разписа при мен като Мария Шевик.

19

Ричър и Аби оставиха семейство Шевик в кухнята и се насочиха към нейната тойота. Ричър вече бе събрал багажа си. Четката за зъби беше в джоба му. Аби обаче искаше да се отбие у дома, за да си вземе някои неща, което беше разумно. На свой ред Ричър реши да се отбие при тримата адвокати, за да ги попита нещо. И двете дестинации се намираха на украинска територия. Но отиването до там би трябвало да е достатъчно безопасно, помисли си Ричър. Евентуално. От друга страна, украинците разполагаха с две снимки, може би дори с описанието на тойотата и регистрационния ѝ номер. Но все пак беше посред бял ден и двамата с Аби щяха да действат много бързо.

Достатъчно безопасно, помисли си Ричър. Евентуално.

Прекосиха западналия квартал с изоставените сгради и Ричър с лекота откри кантората на тримата адвокати, западно от Сентър Стрийт, близо до хотелите, в края на реновираната улица. Която през деня изглеждаше по съвсем различен начин. Всички офиси бяха отворени. Непрекъснато влизаха и излизаха хора. От двете страни на улицата бяха паркирани автомобили. Но сред тях нямаше черни линкълни. Нито мъже с бледи лица и черни костюми.

Достатъчно безопасно. Евентуално.

Аби намери свободно място и паркира. Двамата с Ричър слязоха и тръгнаха към кантората. Зад бюрата завариха само двама. От Айзък Мехай-Байфорд нямаше и следа. Тук бяха само Джулиан Харви и Джино Веторето. Харвард и Йейл. Щяха да му свършат работа. Поздравиха Ричър, здрависаха се с Аби и заявиха, че им е приятно да се запознаят.

— Ами ако Максим Труленко е скрил парите? — попита Ричър.

— Това е теорията на Айзък — каза Джино.

— Винаги се носят подобни слухове — добави Джулиан.

— Мисля, че този път това е самата истина — продължи Ричър. — Снощи подхвърлих името на Труленко на охранителя в заведението, в което работи Аби. Три минути по-късно се появиха четири горили с два автомобила. Впечатляваща реакция. Охрана на най-високо равнище. А тези хора не приемат друго освен плащане в брой. Следователно Труленко им плаща. И то по максимална тарифа, щом за три минути се появиха четирима души. Това означава, че Труленко разполага с пари.

— Какво се случи с четиримата? — попита Джино.

— Изгубиха ме — отвърна Ричър. — Но междувременно доказаха догадките на Айзък.

— Знаеш ли къде е Труленко? — попита Джулиан.

— Не съвсем.

— Трябва ни адрес, който да впишем в съдебния иск. И да замразим банковата му сметка. С каква сума смяташ, че разполага?

— Нямам представа — призна Ричър. — С повече от мен. Повече от семейство Шевик.

— Предполагам, че можем да заведем иск за сто милиона долара и да приемем каквото му е останало. С малко късмет ще се окажат достатъчно.

Ричър кимна. След което зададе най-важния си въпрос:

— Колко време ще отнеме?

— Делото никога няма да стигне до съда — обясни Джино. — Защото не могат да си го позволят. Знаят, че ще загубят. Ще сключат споразумение преди изслушванията в съдебната зала. Ще ни умоляват да сключим споразумение. Кореспонденцията ще се води предимно от адвокати, предимно по имейла. Единственият проблем ще бъде каква сума да оставим на Труленко, за да не прекара остатъка от живота си под някой мост.

— Колко време ще отнеме? — повтори Ричър.

— Шест месеца — отвърна Джулиан. — Гарантирам, че няма да отнеме повече!

Законовите процедури са доста бавни, бе казала Мария Шевик, при това неведнъж.

— Не можете ли да ускорите процеса?

— По-бързо от това не може.

— Добре — надигна се Ричър. — Много поздрави на Айзък.

Двамата с Аби се върнаха при тойотата. Тя ги очакваше на мястото си. Никой не ѝ обръщаше внимание, не я наблюдаваше, не бе оставил глоба за неправилно паркиране… Те се качиха.

— Имам чувството, че гледам два филма — единия на забавен каданс, а другия — с максимално ускорение.

Ричър не каза нищо.

Домът на Аби бе съвсем наблизо по права линия, но тъй като улиците бяха еднопосочни, трябваше да заобиколят карето от три страни. Дойдоха от север.

Пред вратата имаше автомобил. Паркиран на бордюра. Черен линкълн с тонирано задно стъкло. От това разстояние бе невъзможно да се види кой е в колата.

— Спри — каза Ричър.

Аби спря на трийсетина метра от линкълна.

— В най-лошия случай вътре ще има двама души. Обзалагам се, че вратите им са заключени — продължи той.

— Как щеше да постъпиш, ако беше в армията?

— Щях да изстрелям достатъчно количество бронебойни куршуми и да преустановя всяка съпротива. След което щях да изпратя трасиращ откос в резервоара, за да залича всички улики.

— Не можем да го направим.

— За съжаление. Но трябва да измислим нещо. Това е твоят дом. Те си пъхат носовете там, където не им е работа.

— В такъв случай да не им обръщаме внимание.

— Възможно е, но само в краткосрочен план — отвърна Ричър. — Не можем да им позволим да правят каквото си искат. Трябва да им изпратим послание. Да им покажем, че са прекрачили границата. Измъкнали са адреса ти от невинни хора, проявили достатъчно ум да те вземат на работа и достатъчно вкус, за да ангажират онази група. Трябва да разберат, че има неща, които не бива да правят. И трябва да разберат, че са се забъркали с когото не трябва. Затова ще ги уплашим леко.

Аби замълча.

— Ти си луд — каза тя накрая. — Ти си сам-самичък. Не можеш да се справиш с тях.

— Все някой трябва да го направи. Свикнал съм. Бях военен полицай. Възлагали са ми какви ли не мръсни задачи.

Аби замълча отново.

— Притесняваш се да не би вратите да са заключени — каза накрая тя. — Защото, ако са заключени, не можеш да се добереш до онези типове вътре.

— Точно така — потвърди Ричър.

— Мога да заобиколя и да вляза през задната врата. И да включа всички лампи. Това ще ги изкара от колата.

— Не — отвърна Ричър.

— Добре, няма да включвам лампите, само ще си събера нещата набързо.

— Не — повтори Ричър. — Поради същата причина. Може да те чакат вътре. А колата да е празна. Или пък да са се разделили — един в къщата, един в колата.

— Това е гадно.

— Казах ти. Има неща, които не бива да правят.

— Мога да се справя и без да вземам нищо. Ти също. Не се съмнявам, че е възможност. Ще го приемем като част от експеримента.

— Не — потрети Ричър. — Това е свободна страна. Ако искаш да си вземеш нещата, ще си ги вземеш. И ако те трябва да получат урок, ще го получат.

— Добре, устройва ме. Но как ще го направим?

— Зависи до каква степен ще пожелаеш да експериментираш.

— Какво искаш да направя?

— Убеден съм, че ще се получи.

— Кое?

— Но най-вероятно ще започнеш да се притесняваш предварително…

— Опитай.

— Искам да приближиш линкълна отзад и да го удариш леко. Да чукнеш задната броня със скоростта на пешеходец.

— Защо?

— Вратите ще се отключат. Компютърът на колата ще реши, че е станала лека катастрофа. И ще отключи вратите, за да могат пътниците да получат помощ. Един вид предпазен механизъм.

— И тогава ти ще отвориш вратите отвън.

— Това ще бъде първата ми тактическа цел. Останалото ще се случи впоследствие.

— Може да са въоръжени.

— Само временно. След което пистолетите им ще преминат у мен.

— Ами ако са в къщата?

— Предполагам, че ще успеем да подпалим колата им. Така ще получат моето послание.

— Това е лудост!

— Предлагам да караме едно по едно.

— Колата ми ще пострада ли?

— Бронята ѝ е здрава. Би трябвало да издържи при скорост от седем-осем километра в час. Възможно е да ти потрябват още жици.

— Добре — съгласи се Аби.

— Не забравяй да държиш крака си на съединителя. Не искаш да останеш залепена за тяхната кола. Трябва да си готова да превключиш на задна.

— А после?

— Ще паркираш и ще си вземеш нещата, докато аз обяснявам на онези в колата какво да направят.

— И какво е то?

— Да те последват до някой западнал квартал, източно от Сентър Стрийт. А какво ще стане след това, зависи от тях.

Тя замълча отново.

После кимна. Късата ѝ черна коса подскочи леко. В очите ѝ се появи искрица. На устните ѝ разцъфна усмивка, едновременно мрачна и възбудена.

— Добре — каза Аби. — Да го направим.

В този момент първият помощник на Грегъри излагаше оскъдната информация, с която се бе сдобил. Седеше срещу бюрото на своя бос. А това място потискаше, всяваше страхопочитание. Бюрото бе от богато резбовано масивно дърво с цвят на карамел. Столът зад него бе масивен, облицован със зелена кожа. Зад стола се намираше висока тежка библиотека в цвета на бюрото. Внушителен комплект като цяло. И определено не най-приятното място да седиш, докато разказваш някаква несвързана история.

— В шест часа снощи — започна помощникът — Арън Шевик бил голям и грозен копелдак, дошъл да изплати заема си. В осем вече бил голям и грозен здравеняк, дошъл да изтегли нов заем. В десет вече бил съвсем друг човек. Държал се светски, слушал музика, флиртувал със сервитьорката, вечерял с мини пици и пиел кафе за по шест долара чашата. На излизане от бара отново се превърнал в друг човек. В корав тип, който споменал името на Макс Труленко. Все едно си имаме работа с трима души наведнъж. И нямаме представа кой е истинският Арън Шевик.

— А ти какво смяташ? — попита Грегъри.

Неговият човек не отговори. Вместо това продължи:

— Междувременно открихме последния му адрес. Но той не беше там. Изнесъл се преди година. Новите наематели са пенсионирана възрастна двойка. Джак и Джоана Ричър. Гостувала им внучката им. Представила се като Абигейл Ричър. Но това не е вярно. Истинското ѝ име е Абигейл Гибсън. Тя е сервитьорката, с която Шевик флиртувал снощи. Знаем всичко за нея. Създавала ни е проблеми.

— Какви?

— Преди година разказала на полицията за нещо, което видяла. Уредихме въпроса. Накарахме я да разбере, че е сбъркала. Тя обеща да се поправи, затова ѝ позволихме да продължи да работи.

Грегъри наклони врата си наляво и го задържа така няколко секунди, след което го наклони надясно и го задържа отново. Сякаш изпитваше болка.

— И сега тя флиртува с Шевик и се появява под фалшиво име на последния му известен адрес? — попита Грегъри.

— Става още по-зле — продължи помощникът му. — Баба Ричър се е отбила в заложната ни къща тази сутрин. Подписала се като Шевик.

— Наистина ли?

— Мария Шевик.

— И също се е появила на последния известен адрес на Шевик?

— Нямаме представа кои са тези хора.

— Какво смяташ? — попита отново Грегъри.

— Стигнали сме дотук благодарение на интелекта си — отвърна подчиненият му. — Затова трябва да анализираме всяка възможност. Да започнем с Абигейл Гибсън. Тече процедура по назначаването на нов шеф на полицията. Може бъдещият полицейски началник да е започнал да чете досиетата. Името ѝ е там. Може да се е свързал с нея. Може да е изпратил оня големия да работи заедно с нея.

— Още не са го избрали за шеф.

— Още една причина да се захване по-сериозно с нещата. Предполагаме, че все още сме в безопасност до избирането му.

— Смяташ, че Шевик е ченге ли? — попита Грегъри.

— Не — отвърна неговият човек. — Познаваме доста ченгета. Все някой щеше да чуе нещо. Все някой щеше да го сподели с нас.

— Тогава кой е?

— Възможно е да е федерален агент. Не бих се учудил, ако от управлението са поискали помощ отвън.

— Не — възрази Грегъри. — Новият комисар не би го направил. Би възложил задачата на своите хора. И не би искал да дели славата с други.

— В такъв случай може да е бивше ченге или агент на ФБР и Дино да го е наел, за да ни създава проблеми.

— Не — възрази отново Грегъри. — И Дино като новия шеф на полицията не би потърсил външна помощ. В момента той не вярва на никого. Ние също.

— Тогава кой е?

— Човек, който е взел пари от нас и е разпитвал за Макс. Признавам, че това е необичайна комбинация.

— Какво да правим тогава?

— Наблюдавайте къщата, която сте открили — нареди Грегъри. — Ако живее там, ще се появи рано или късно.

Аби не разкопча предпазния си колан. Ричър махна своя. Той опря длани в арматурното табло, а тя включи на първа.

— Готов ли си? — попита Аби.

— Със скоростта на пешеходец — напомни ѝ Ричър. — Когато приближиш, ще ти се стори, че се движиш адски бързо. Но не намалявай. Най-добре да затвориш очи последните метри.

Тя потегли бавно надолу по улицата.

20

Скоростта, с която обикновено се движат пешеходците, е пет километра в час, или малко повече от осемдесет метра в минута. Затова на очуканата стара тойота ѝ бяха нужни двайсетина мъчителни секунди, за да преодолее разстоянието, което я разделяше от линкълна. Аби застана точно зад него, пое дълбоко дъх, задържа го и затвори очи. Тойотата продължи напред и се заби в задната броня на спрелия линкълн. Скоростта може и да бе пешеходна, но ударът бе доста силен. Аби полетя напред, но коланът я удържа. Ричър опря и двете си ръце в арматурното табло. Тойотата отскочи две педи назад. Ричър изскочи навън и хукна към задната дясна врата на линкълна. Взе разстоянието само с три крачки. Сграбчи дръжката.

Предпазният механизъм се бе задействал.

Вратата бе отключена. Вътре имаше двама души. Бяха се излегнали на наклонените назад седалки, откопчали предпазните колани. Изглеждаха леко зашеметени. Главите им лежаха върху облегалките, които стигаха до кръста на Ричър. Когато той се плъзна зад тях, с лекота хвана главите им, по една във всяка длан, и ги удари една в друга като музикант, който бие чинели. Повтори упражнението, след което блъсна главите им силно напред, при което мъжът отляво заби чело във волана, а другият отдясно — в арматурното табло точно над жабката.

После Ричър плъзна ръце под саката им, напипа кожените презрамки и презраменните кобури и стигна до пистолетите, които взе. Не откри оръжия нито на кръста, нито на глезените на някой от тях.

Едва сега си позволи да се облегне. Пистолетите бяха „Хеклер и Кох“ П7. Стандартното въоръжение на германската полиция. Много красиви оръжия. Почти деликатни. Но също така мрачни и сурови. Следователно мъжествени.

— Събудете се, момчета! — подвикна Ричър.

После зачака. Видя през прозореца, че Аби отключва вратата и влиза в дома си.

— Събудете се, момчета! — повтори Ричър.

И те се събудиха, доста скоро при това. Примигнаха, озърнаха се замаяно, опитаха се да проумеят какво се случва.

— Ето каква сделка ви предлагам — каза Ричър. — Прибавям към нея и бонус. Ще ме откарате на изток. По пътя ще ви задам няколко въпроса. Излъжете ли ме, ще ви оставя на албанците, когато стигнем там. Кажете ли истината, ще си тръгна. Ще ви обърна гръб, ще забравя за вас и ще ви оставя да се приберете невредими у дома. Това е бонусът. Ясно ли е? Приемате ли сделката или не?

Ричър видя Аби да излиза от къщата с издута до пръсване чанта. Тя я помъкна с усилие към колата, след което я метна на задната седалка и се настани зад волана.

Мъжът на шофьорската седалка в линкълна хвана главата си с две ръце и възкликна:

— Ти луд ли си? Не мога да виждам добре, не мога да те закарам никъде.

— Не приемам „не мога“ за отговор — каза Ричър. — Съветвам те да се постараеш повече.

После свали прозореца, протегна ръка навън и даде знак на Аби да тръгва. Проследи с поглед колебливата ѝ маневра. Предната броня на тойотата вече не бе хоризонтална. Висеше диагонално, доста по-ниско от определеното ѝ място. Краят, който се намираше откъм дясната врата, едва се крепеше на два-три сантиметра над асфалта. Може би едно парче жица нямаше да свърши работа. По-скоро две парчета. Или дори три.

— Следвай онази кола — нареди Ричър.

Мъжът зад волана на линкълна потегли непохватно като човек, който шофира за пръв път. Партньорът му наклони глава, доколкото му позволяваше схванатият врат, и погледна Ричър с крайчеца на едното си око.

А Ричър мълчеше. Очуканата тойота отпред ускоряваше плавно. И се насочваше на изток. Линкълнът я следваше. Мъжът зад волана започваше да се справя все по-добре. Да шофира все по-плавно.

— Къде е Макс Труленко? — попита Ричър.

Отначало никой от двамата не отговори. После мъжът със схванатия врат отвърна:

— Голям си глупак!

— Защо? — отвърна Ричър.

— Онова, което нашите хора могат да ни направят, ако ти кажем къде се намира Труленко, е несравнимо по-ужасно от всичко, което албанците могат да ни причинят. Което означава, че не ни даваш никакъв избор. Никакъв бонус. А и ние сме дребни риби, седим в колата, наблюдаваме врати. Мислиш ли, че някой ще каже на такива като нас къде живее Труленко? Истината е, че не знаем. Каквото и да ти кажем, ще е лъжа. Което отново ни оставя без избор, без бонус. Прави каквото искаш, само ни спести глупостите.

— Но вие знаете кой е Труленко.

— Разбира се.

— И познавате човека, който го е скрил някъде.

— Без коментар.

— И знаете къде е.

— Без коментар.

— Къде би го потърсил, ако животът ти зависеше от това?

Мъжът със схванатия врат не отговори. В този момент телефонът на шофьора иззвъня. В джоба му. Весела и жизнерадостна, но леко приглушена мелодия, изпълнявана на маримба, която се повтаряше отново и отново. Ричър знаеше, че някои банди разполагат с кодирани сигнали за предупреждение и тайни призиви за помощ, затова нареди:

— Не отговаряй.

— Ще започнат да ни търсят — отвърна шофьорът.

— Кой?

— Ще изпратят двама души.

— Като вас ли? Леле, колко се уплаших!

Телефонът спря да звъни.

— Как се казва шефът ви? — попита Ричър.

— Нашият шеф?

— Не, шефът на онези, които седят в коли и наблюдават врати. Големият шеф. Истинският capo di tutti capi.

— Какво означава това?

— На италиански е — обясни Ричър. — Босът на всички босове.

Никакъв отговор. Поне отначало. Двамата украинци се спогледаха, сякаш се опитваха да вземат безмълвно решение. Докъде могат да стигнат? От една страна, omerta. Друга италианска дума. Която изискваше пълно мълчание. И означаваше принцип, чието нарушаване води до смърт. От друга страна, бяха загазили здравата. И то в реалния свят, тук и сега. Да умреш в името на принцип звучеше добре, но само на теория. На практика нещата стояха по-различно. Основната им цел в момента не бе да се пожертват с чест и достойнство, а да оцелеят достатъчно дълго, за да се приберат у дома, когато приключи всичко това.

— Грегъри — отвърна мъжът със схванатия врат.

— Това ли е името му?

— На английски.

Двамата отново се спогледаха. Този път погледите им бяха различни. Сякаш се опитваха да подхванат друг разговор.

— Откога сте тук? — попита Ричър.

Искаше да ги предразположи. Защото да се отговаря на въпроси в крайна сметка се превръща в рутинно действие. Ричър възнамеряваше да започне с по-лесните въпроси и да продължи с по-трудните. Една от най-простите техники за разпит.

Двамата отново се спогледаха, сякаш всеки търсеше позволението на другия. От една страна, от друга страна…

— От осем години — каза шофьорът.

— Английският ви е доста добър.

— Благодаря.

Сега иззвъня телефонът на другия. Мъжът със схванатия врат. Също от джоба му. Също толкова приглушено, но с различна мелодия. Дигитален вариант на старомоден телефон с електрически звънец като в бара на лихварите на стената зад дебелия барман.

— Не вдигай — нареди Ричър.

— Могат да ни проследят по телефоните — каза мъжът.

— Няма значение. Не могат да реагират достатъчно бързо. Предполагам, че до две минути ще сме приключили. Ще се приберете у дома.

Телефонът зазвъня отново и отново.

— Или не — продължи Ричър. — Може би след две минути ще попаднете в ръцете на албанците. Във всеки случай, ще приключим доста бързо.

Тойотата пред тях намали и спря до бордюра. Линкълнът я последва. Улицата бе застроена със стари тухлени сгради, стари тухлени тротоари и стара тухлена настилка, която прозираше под натрошения на места асфалт. Две трети от сградите бяха изоставени, вратите и прозорците им бяха заковани, а останалата една трета бе заета от фирми, които определено не се занимаваха с почтен бизнес. Един западнал квартал, източно от Сентър Стрийт. Да, Аби бе направила добър избор.

Телефонът спря да звъни.

Ричър се пресегна, изключи двигателя и взе ключа. После се облегна на задната седалка. Двамата украинци се обърнаха към него и видяха пистолета в едната му ръка и ключа в другата.

— Къде щяхте да потърсите Макс Труленко, ако животът ви зависеше от това? — попита той.

Никаква реакция. Освен нова размяна на погледи. Отначало боязливи, после разочаровани, като на хора, озовали се между чука и наковалнята. Накрая и двамата стигнаха до решение. Да започнат нов разговор.

Мъжът със схванатия врат каза:

— Ще ни заподозрат. Ще искат да разберат как сме се озовали тук, защо си ни пуснал.

— Съгласен съм. Не е лесно за обяснение.

— Това е проблемът. Ще предположат, че сме дали нещо в замяна.

— Кажете им истината.

— Ще е равно на самоубийство.

— Или част от истината — уточни Ричър. — Добре подбрана и добре редактирана. Но в самата си същност — истина. Кажете им, че докато сте наблюдавали къщата, една жена е излязла с голяма чанта, качила се е в колата си и вие сте я проследили до тук. Дайте им който и да било адрес в този квартал. Кажете им, че сте решили, че щом Грегъри ви е възложил да наблюдавате къщата, несъмнено ще иска да узнае къде се крие изчезналата ѝ обитателка. Ще ви потупат по рамото и ще ви дадат червена точка за проявената инициатива.

— Без да споменаваме за теб? — попита шофьорът.

— Така ще е по-безопасно.

Двамата украинци се спогледаха отново. Търсеха пропуски в тази история.

И не ги откриха. Обърнаха се и погледнаха Ричър. Отново видяха да държи пистолета в едната ръка и ключа за колата в другата.

— Откъде според вас някой по-съобразителен човек би започнал издирването на Макс Труленко?

Двамата се обърнаха напред и се спогледаха отново. Продължаваха да се страхуват, но едновременно с това набираха смелост, сякаш започваха да се убеждават в правотата на думите му. В края на краищата никой не искаше от тях да издадат факти и информация. Не и от хора, които стоят толкова ниско в организацията на Грегъри. Защото никой не им предоставяше факти и информация. От тях се искаше само мнение. Нищо повече. Откъде някой по-съобразителен човек би започнал издирването на Макс Труленко? Чисто хипотетично, чисто спекулативно. Коментар от трета страна. В хода на любезен разговор. Това, разбира се, би трябвало да ги поласкае. Все пак те се намираха на дъното на йерархията, а сега ги питаха за мнението им.

Ричър наблюдаваше процеса. Забеляза нарастващата смелост. Забеляза стиснатите челюсти, дълбокия дъх, изпълването на дробовете… Видя готовност за разговор, буквално и преносно. Но и за още нещо. Нещо лошо. Нов разговор. Щура идея. Разбираше какво се върти в главите им. Вината бе изцяло негова. Изцяло. Заради абсурдния избор. Онзи тип беше прав. И заради въпроса за capo. Защото capo di tutti capi несъмнено всяваше страх. Понеже налагаше ужасни наказания. И заради щастливия край на измислената история. Потупването по рамото и червената точка. Така не се говори на разочаровани, но амбициозни хора. Защото ги кара да се замислят. Потупването по рамото и червената точка са нещо хубаво, но повишението в организацията е още по-хубаво. След осем дълги години щяха да се отърват най-сетне от стоенето в колата и следенето на врати. Искаха да се изкачат нагоре по стълбицата. А за целта бе необходимо нещо повече от проследяването на някакво момиче до някакъв адрес. Затова искаха да направят голям удар.

Като например залавянето на Арън Шевик. Не се съмняваха, че той е човекът на задната седалка. И те като всички останали бяха получили съобщението. Описанието и снимката. Не се бяха интересували кой е той. За разлика от повечето хора. Повечето хора щяха да попитат: Кой си ти, по дяволите? Какво искаш? Но те не бяха проявили никакво любопитство. Защото вече знаеха. Той беше човекът, за когото предупреждаваха есемесите. Следователно бе важен. Следователно бе голям удар. Оттук и щурите идеи.

Вината беше негова.

Не го правете, помисли си Ричър.

— Не го правете — изрече на глас Ричър.

— Какво да не правим? — попита шофьорът.

— Нещо глупаво.

Двамата се сепнаха за миг. Ричър предположи, че ще му кажат нещо и това ще бъде истина. Защото е много трудно да се координира една лъжа с няколко безмълвни погледа. Щяха да му пробутат нещо, което да им послужи за стръв. Нещо, което изисква няколко секунди обмисляне и внимателно формулиране на следващия въпрос. Нещо, което да ангажира Ричър. За да им даде време да се нахвърлят върху него. Мъжът със схванатия врат щеше да се извърти, да скочи и да притисне с гърди дясната ръка на Ричър, докато шофьорът щеше да се пресегне над седалката и да атакува незащитената му глава. С мобилния си телефон, или по-точно, с ръба на мобилния си телефон, ако имаше достатъчно ум, без да се притеснява, че ще счупи този скъп електронен уред. Както постъпват хората, чийто живот зависи от това.

Не го правете, помисли си Ричър.

А на глас попита:

— Къде бихте потърсили Макс Труленко?

— Там, където работи, разбира се — отвърна шофьорът.

Ричър го изгледа безизразно, но знаеше какво се случва, затова нито обмисляше думите му, нито формулираше нови въпроси. Просто чакаше. Времето минаваше на кратки интервали от по четвърт секунда, като ритъма на силно разтуптяно сърце. Отначало не се случи нищо, после пак не се случи нищо, но накрая мъжът със схванатия врат се извърна бавно, тромаво, непохватно, протегна ръце, изви гръб и се опита да се претърколи през седалката, защото дори просто да паднеше отзад, гравитацията щеше да свърши останалото. Тялото му щеше да се стовари в скута на Ричър и да го притисне. Изпълнението щеше да е много недодялано, но резултатът — много ефективен.

Не успя да се прехвърли през седалката.

Ричър заби дулото на пистолета в облегалката и го простреля през тапицерията. После блъсна свличащия се труп с лакът. Нещо като двоен удар в бокса: едно-две или в случая изстрел-лакът. Изстрелът беше шумен, но не прекалено. Пълнежът на облегалката подейства като огромен заглушител. Нали тя се състои от вълна, конски косми и какво ли още не. И, естествено, поглъща шума. Е, имаше един малък проблем. Част от влакната се запалиха. Освен това шофьорът се наведе напред и бръкна под арматурното табло. Миг по-късно отскочи назад и се завъртя. В ръката си държеше малък пистолет. Вероятно руски. Скрит някъде в колата с помощта на тиксо. Ричър го простреля през собствената му седалка. Част от нея също пламна. В резултат на деветмилиметровия куршум. Дулото, притиснато в тапицерията. Мощната експлозия на нагорещените газове. Явно инженерите, проектирали този линкълн, бяха пропуснали тази възможност.

Ричър отвори вратата и излезе навън. Прибра пистолетите в джоба си. В колата нахлу свеж въздух и пламъците се разгоряха допълнително. Тапицерията вече не просто димеше, а гореше с истински пламъци. Малки, с размерите на дамски нокти, но вече танцуваха по седалките.

— Какво стана? — попита Аби.

Тя стоеше на тротоара до тойотата и се опитваше да види какво се случва в линкълна.

— Проявиха изключителна лоялност към своята организация — обясни Ричър, — а това не им се отрази добре.

— Застреля ли ги?

— При самозащита.

— Какво се случи?

— Те мигнаха първи.

— Мъртви ли са?

— Дори да не са, след някоя и друга минута ще бъдат. Зависи колко бързо им изтече кръвта.

— Никога не ми се беше случвало подобно нещо — каза Аби.

— Съжалявам, но се налагаше — отвърна Ричър.

— Ти уби двама души.

— Предупредих ги. Казах им да не го правят. Бях сложил всичките си карти на масата. Затова приемам случилото се като асистирано самоубийство. Приеми го и ти по този начин.

— Заради мен ли го направи? — попита Аби. — Защото казах, че искам да пострадат?

— Изобщо не исках да го правя. Исках да се приберат у дома живи и здрави. Но не. Те опитаха всичко по силите си. Предполагам, че и аз щях да постъпя така на тяхно място. Макар да се надявам, че щях да се справя по-добре.

— Как ще действаме сега?

Пламъците се издигаха все по-високо. Винилът по седалките се издуваше на мехури, които се пукаха и белеха като кожа.

— Ще се качим в колата ти и ще си тръгнем — каза Ричър.

— Просто така?

— А как щяха да постъпят те с мен? Отговорът на този въпрос определя действията ми.

Аби замълча за миг, после каза:

— Добре, да се качваме в колата.

Тя шофираше, Ричър седеше до нея. Тежестта му от тази страна натовари допълнително окачването и провисналата броня на старата тойота се удряше в асфалта от време на време на неравни, напълно непредсказуеми интервали, като сигнали от някаква странна морзова азбука.

21

На никого не би минало през ума да повика ченгетата заради горяща кола на полупуста улица в източната половина на града. Всеки би си казал: Това не е моя работа и най-добре да си остане така. Мнозина обаче с радост биха позвънили на хората на Дино. Винаги. И биха им съобщили всичко, което би могло да им донесе някаква полза. Особено в случай като този. Дино можеше да им отчете това като заслуга. Няколко души пристъпиха по-близо въпреки опасността, но бързо отскочиха назад заради горещината. Все пак видяха горящите тела вътре. И си записаха регистрационния номер, преди пламъците да го погълнат.

После позвъниха на хората на Дино и ги уведомиха за горящия автомобил на украинците. Беше онзи модел линкълн, който използваха от другата страна на Сентър Стрийт. Доколкото бяха в състояние да преценят зяпачите, телата вътре бяха с костюми и вратовръзки. Обичайна практика по тези места. И май бяха простреляни в гърба. Обичайна практика навсякъде. Но с това случаят приключваше. Все пак те бяха врагове.

В този момент информацията за случващото се стигна до Дино и той взе решение.

— Нека гори — каза Дино.

И веднага свика вътрешния си съвет. В задната стаичка на дъскорезницата. Идеята не допадна на част от състава му, тъй като дървесината е леснозапалима, а в момента наблизо гореше автомобил. И хвърляше искри във въздуха. Но въпреки това дойдоха. Първият му помощник и останалите му най-близки хора. Не че имаха избор.

— Наша работа ли е това? — попита ги Дино.

— Не — отвърна първият му човек. — Нямаме нищо общо.

— Сигурен ли си?

— Но пък всички знаят за салона за масажи. Всички знаят, че резултатът е равен, четири на четири, и двете страни запазиха честта си, а това означава, че играта е приключила. На наша територия няма самостоятелни играчи. Гарантирам, че щяхме да чуем.

— Тогава обяснете ми случилото се.

Никой не успя.

— Добре, изложете ми тогава фактите — каза Дино, — дори да не разбирате какво означават те.

Един от хората му каза:

— Възможно е да са дошли за някаква среща. Някакъв мъж ги е чакал на тротоара. Качил се е в колата, за да разговарят. Но вместо това ги е застрелял. Нищо чудно и да е подпалил колата.

— Кой ги е чакал на тротоара?

— Нямам представа.

— Местен?

— Вероятно.

— Някой от нашите?

— Възможно е.

— Анонимен доносник?

— Възможно е.

— Толкова анонимен, че не сме го засекли досега? Толкова неуловим, че се е измъквал през всичките тези години? Не вярвам. Предполагам, че такъв майстор на занаята би си уредил среща в някое кафене на Сентър Стрийт. И би разговарял с някое обикновено хлапе със суичър и качулка на главата. И не би се срещнал с двама костюмари с линкълн. Не би ги доближил и на километър. На милион километра. Особено в нашата част от града. Това би било равносилно да публикува самопризнанията си в някой вестник. Не, не е била среща.

— Добре.

— Защо ги е застрелял?

— Не знаем.

— Стрелецът може да е бил на задната седалка през цялото време — обади се друг. — Пристигнали са в квартала тримата заедно.

— Следователно стрелецът е един от тримата.

— Би трябвало. Никой не оставя въоръжен човек зад гърба си, освен ако не го познава.

— Къде е той сега?

— Слязъл е от колата, вероятно го е очаквал друг автомобил. Нещо напълно анонимно. Определено не е бил друг линкълн. Хората на улицата щяха да го забележат.

— Колко души е имало във втората кола?

— Несъмнено двама. Те винаги работят по двойки.

— Следователно не става въпрос за малка операция — каза Дино. — Някой е мобилизирал сериозни ресурси, планирал е и е координирал действията им. И всичко това в пълна тайна. В нашата част на града са се появили петима души. Предполагам, че двама от тях не са имали представа какво ще се случи.

— Така е.

— Но защо се е случило? Каква е била стратегическата цел?

— Не знам.

— И защо онзи тип е подпалил колата?

— Не знам — повтори първият помощник на Дино.

Дино огледа всички около масата.

— Съгласни ли сме, че стрелецът е бил на задната седалка през цялото време и следователно е бил един от тях?

Всички кимнаха, повечето от тях сериозно и дори мрачно, сякаш бяха стигнали до този извод след дълги часове на размисъл.

— И след като е застрелял двамата на предните седалки, е подпалил колата?

Последваха нови кимвания, по-бързи и отсечени, сякаш това бе очевидно.

— Защо се прави всичко тогава? — попита Дино.

Никой не отговори. Никой не можеше да отговори.

— Имам чувството, че тук са замесени митове и легенди — продължи Дино. — Че случилото се крие дълбока символика. Като викингско погребение. Нали знаете, полагали мъртвите си воини в лодки и ги изгаряли. Като церемониална погребална клада. Като ритуално жертвоприношение. Сякаш Грегъри ни поднася жертвоприношение.

— На двама от своите хора? — попита помощникът на Дино.

— Броят е много важен.

— Но как?

— Съвсем скоро ще се сдобием с нов шеф на полицията. Грегъри не може да си позволи да започне война. Разбира, че е отишъл твърде далече. Сега ни се извинява. Опитва се да сключи мир. Знае, че е сгрешил. Сега се опитва да оправи нещата. Да промени резултата на шест на четири в наша полза. Като жест… За да не го правим ние. Показва ни, че е съгласен с нас. И признава, че трябва да излезем напред в резултата.

Никой не отговори.

Никой не можеше да отговори.

Дино стана и излезе. Останалите чуха стъпките. Дино прекоси първо външния офис, а после и голямата ламаринена барака. Чуха шофьорът му да пали колата. Чуха го да потегля. Дворът потъна в тишина.

Отначало никой не каза нито дума. После някой попита:

— Жертвоприношение?

Отново настъпи мълчание.

— Друго обяснение ли имаш? — отвърна първият помощник.

— Никога не бихме постъпили така. Предполагам, че и Грегъри не би го направил. Защо му е?

— Смяташ, че Дино греши?

Опасен въпрос. Другият мъж се огледа.

— Мисля, че Дино греши — каза той. — Викингска погребална клада? Що за щуротии!

— Това са смели думи.

— Не си ли съгласен с мен?

Отново настъпи мълчание.

Помощникът на Дино поклати глава.

— Напротив, съгласен съм — каза той. — Не смятам, че е било жертвоприношение или нещо подобно.

— А какво тогава?

— Предполагам, че става въпрос за външна намеса.

— От кого?

— Мисля, че някой е убил онези типове, за да може Грегъри да обвини нас за смъртта им. Той ни напада, ние му отвръщаме. Така накрая ще се унищожим взаимно. И някой друг ще спечели. Някой друг ще завземе и нашата, и тяхната територия. Може би това е крайната цел.

— Но кой?

— Нямам представа. Но ще разберем. И ще ги убием. Нямат представа с какво са се захванали.

— Дино не би ни позволил. Той смята, че това е жертвоприношение. Че всичко е наред…

— Не можем да чакаме.

— И няма да му кажем?

Верният лейтенант на Дино замълча за миг. А после заяви:

— Засега, не. Той само ще ни забави. Това е прекалено важно.

— Ти ли си новият бос сега?

— Може би. Ако Дино греши. И говори щуротии. Ти го каза пръв, между другото. Всички те чуха.

— Не искам да проявя неуважение. Но това е важна стъпка. Най-добре да сме наясно какво правим. В противен случай Дино ще ни обвини в предателство. От най-лошия вид. И ще ни убие.

— Време е да избереш на коя страна да застанеш — каза първият помощник на Дино. — Време е всеки от нас да избере на какво да заложи. На викингски ритуали или на външен човек, който се опитва да завладее града. А това ще ни убие по-бързо от Дино.

Човекът, който се бе обадил пръв, замълча в продължение на десет дълги секунди.

После сви рамене.

— Какво трябва да направим?

— Първо, угасете огъня. Закарайте колата в автоморгата. После започнете да задавате въпроси. Търсете две коли. Едната с голям лъскав линкълн. Все някой ще е запомнил и другата. Открием ли я, ще открием и кой е бил в нея, след което ще го принудим да ни каже за кого работи.

В този момент Ричър се намираше на четири преки от дъскорезницата и склада за дървен материал. Стоеше на верандата пред занемарена къща, собственост на музикант на име Франк Бартън. Бартън беше приятелят на Аби, който живееше в източната половина на града. В дома му завариха и наемателя на Бъртън, Джо Хоган, бивш морски пехотинец, а сега също музикант. Барабанист, по-точно. Комплектът му барабани заемаше половината стая. Бартън свиреше на баскитара. Неговото оборудване заемаше другата половина. Четири инструмента на стативи, усилватели, огромни тонколони… Сред тях се виждаха тесни фотьойли с протрита тапицерия, цялата в петна. Ричър се настани на единия, Аби — на другия, Бартън — на третия, последния. Хоган седна на столчето зад барабаните. Бялата тойота бе паркирана под прозореца.

— Това е лудост, човече! — каза Бартън. — Познавам тези типове. Свиря в клубовете им. Те никога не забравят. Аби не може да се върне там. Никога!

— Освен ако не открия Труленко — възрази Ричър.

— И как ще ти помогне това?

— Мисля, че поражение от такъв мащаб ще промени нещата.

— Как?

Ричър не отговори.

— Има предвид, че единственият път до такава ценна мишена като Труленко минава през най-високите нива на организацията на Грегъри. Оцелелите след това ще бъдат улични мутри, които ще се щурат като мухи без глави. Албанците ще ги схрускат с парцалите. И ще завладеят целия град. И няма да има никакво значение, че някой някога е имал проблеми с украинците. Защото украинците ще са мъртви.

Браво на морската пехота! Отличен усет за стратегия!

— Това е лудост! — повтори Бартън.

Остават шест дни до края на седмицата, помисли си Ричър.

22

Първият помощник на Грегъри почука на вратата на вътрешния офис, влезе и седна пред масивното бюро. Разказа му всичко, което знаеше. Пред дома на Абигейл Гибсън били изпратени двама души. Сега от тях нямало и следа. Не си вдигали телефоните. Колата им изчезнала безследно.

— Дино? — попита Грегъри.

— Може би не.

— Защо?

— Може никога да не е бил Дино. Във всеки случай, поне в самото начало. Тогава направихме определени догадки. Но сега трябва да погледнем фактите в нова светлина. Помисли за първите двама, които загинаха в катастрофата пред автосалона на „Форд“. Каква беше последната им задача?

— Да проверят някакъв адрес.

— Да, на Арън Шевик. Който бил забелязан да флиртува със сервитьорката, пред чиято къща изчезнаха още двама наши.

— Отново Арън Шевик.

— А аз не вярвам в съвпаденията.

— Кой е той?

— Някой му плаща. За да накара двамата с Дино да се хванете за гушите. За да се унищожите взаимно. И да разчистите пътя на друг играч.

— Кой?

— Шевик ще ни каже. Когато го пипнем.

Албанците преместиха изгорелия автомобил, който още димеше, и започнаха да задават един въпрос. С това се заеха хората от вътрешния съвет. Големите босове. Които не бяха свикнали да работят на улицата. Въпросът беше много прост. Виждали ли сте конвой от два автомобила, единият от които линкълн? Никой не ги излъга. Това бе сигурно. Всички бяха виждали какво се случва с онези, които лъжат. Затова всички се опитаха да си припомнят каквото могат. И все пак резултатите бяха разочароващи. Защото идеята за конвой ги объркваше. По време на час пик например нямаше конвой от по две коли. Имаше конвои от по сто и две коли. Дори в най-слабо натоварените часове колите в центъра се движеха на конвои от по двайсет и две. Откъде да знаят кой точно конвой от две коли имат предвид хората на Дино? Никой не искаше да даде грешен отговор. Не и когато големите босове задават въпросите.

Затова босовете продължиха да задават същия въпрос, но по друг начин. И бързо установиха, че в района, който ги интересува, са минали няколко линкълна. Вероятно шест. Три от тях са били от по-мощната версия, която украинците предпочитаха. Босовете поискаха детайлно описание на автомобилите, движили се пред и зад всеки линкълн. Защото все някъде трябваше да попаднат на конвой от две коли.

Трима отделни свидетели си спомниха малък бял седан с увиснала предна броня. В показанията им той неизменно се движеше пред един и същ линкълн, който очевидно го следваше, тъй като сменяше лентите едновременно с него. Конвоят се бе появил от запад и бе продължил на изток.

Конвой от две коли.

Малкият бял седан можело да е хонда. Или другото „х“. Хюндай. Или пък киа. Или някоя нова марка. А може би не ставало въпрос за нова марка, тъй като колата изглеждала стара и очукана. Може би тойота. Да, точно така! Тойота корола. Базов модел. Това бе окончателният извод. И тримата свидетели се съгласиха.

Но никой не бе забелязал колата да напуска района.

Босовете наредиха всички да си отварят очите. За стара бяла тойота корола с увиснала предна броня. И да съобщят незабавно щом я видят.

Вече бе късно следобед, а именно по това време започваше работният ден на музикантите. Хоган загряваше в размер 4/4, като удряше лекичко барабаните и чинелите. Бартън включи в усилвателя очукана китара „Фендер“ и започна да подръпва струните, като тихо си тананикаше. Засвири някаква мелодия с множество извивки, която следваше ритъма на барабана. Ричър и Аби послушаха малко, след което отидоха да огледат стаята за гости.

Тя се намираше на горния етаж в предната част на къщата, малко помещение над входната врата с кръгъл прозорец от матирано стъкло, което сигурно бе на повече от сто години. Леглото бе голямо. За нощно шкафче служеше стар усилвател за китари. Нямаше гардероб. Вместо това на едната стена бяха монтирани месингови закачалки. Шумът от барабаните и баскитарата проникваше през пода.

— Не е толкова хубаво като у вас — каза Ричър. — Съжалявам.

Аби не отговори.

— Попитах онези двамата в линкълна къде е Труленко — продължи Ричър. — Не знаеха. После ги попитах откъде би започнал издирването някой по-съобразителен човек. От работата му, отвърнаха ми те.

— А той работи ли?

— Трябва да призная, че не съм се замислял.

— Възможно е заради това да го крият. Да не са му останали пари и да си изработва разходите по охраната.

— Не ми се вярва — отвърна Ричър.

— Защо иначе ще работи?

— Може би от скука.

— Възможно е.

— С каква работа би се захванал?

— Не и с физически труд — каза Аби. — Мисля, че е доста дребен. Снимката му често се появяваше във вестниците. Изглеждаше млад, но косата му оредяваше и носеше очила. Не е от хората, които могат да мъкнат камъни в кариера. По-скоро би работил в офис. Организиране на информационни системи или нещо подобно. Това, в което го бива. Прословутият му нов продукт бе приложение за телефони, което свързваше жизнените показатели на клиента с компютъра на личния му лекар. В реално време. За всеки случай. Никой не разбра как точно го прави. Но във всеки случай, Труленко е от хората, които работят на бюро. Които работят с ума си.

— Следователно той се е скрил в някой офис в западната част на града. Жилището му се намира съвсем наблизо, вероятно дори в същата сграда. С охрана. Нищо чудно да се е скрил в подземен бункер. С един-единствен вход, строго охраняван. И никой не може да мине оттам освен добре познати, доверени лица.

— С други думи, не можеш да го доближиш.

— Съгласен съм, че този план съдържа елемент на предизвикателство…

— По-скоро е невъзможен за изпълнение.

— Не знам какво означава тази дума.

— Колко души би могло да има там?

— Нямам представа — отвърна Ричър. — Вероятно няколко десетки. Или повече. Или по-малко. Това е нещо като нервен център. Където изпращат всички съобщения. Нали каза, че ги бива в технологиите.

— Подходящите места не са чак толкова много.

— Виждаш ли? — сви рамене Ричър. — Вече отбелязваме напредък.

— Каква полза, ако парите ги няма?

— Работодателите му би трябвало да разполагат с пари. Никога не съм срещал беден гангстер.

— Семейство Шевик не може да съди новите работодатели на Труленко. Те нямат нищо общо със случилото се. Нямат никаква вина.

— Когато стигнем дотам, вероятно ще предпочета да последвам духа, а не буквата на закона.

— Ще ги откраднеш?

Ричър отиде до прозореца и погледна навън.

— Шефът на тези типове се казва Грегъри — заяви той. — Ще го помоля да обсъди възможността да направи дарение. За едно семейство, понесло тежък удар от съдбата. Ще му изложа куп аргументи. Убеден съм, че ще приеме. И ако печели по някакъв начин от труда на Труленко, това е, все едно да взема парите на Труленко.

Погледът на Аби се зарея нанякъде и тя сякаш инстинктивно поднесе ръка към лицето си.

— Чувала съм за Грегъри — каза тя. — Никога не съм се срещала с него. Дори не съм го виждала.

— Откъде си чула за него?

Тя не отговори. Само поклати глава.

— Какво се е случило с теб? — попита Ричър.

— Кой казва, че се е случило нещо?

— Преди малко видя два трупа. Сега разсъждавам на глас как ще заплаша едни хора и ще открадна парите им. Аз съм си такъв. В същото време стоим до голямо двойно легло. Повечето жени отдавна да са изхвърчали навън. Но не и ти. Ти определено не изпитваш симпатии към тези хора. Трябва да има причина.

— Може би те харесвам.

— Живея с надежда — отвърна Ричър, — но съм реалист.

— Ще ти кажа по-късно… Може би.

— Добре.

— Какво ще правим сега?

— Ще качим багажа ти. И ще преместим колата. Не искам да стои отвън. Вече я видяха пред дома на Шевик. Някой може да я е забелязал и днес. Трябва да я преместим по-далече от тук. Така е по-безопасно.

— Колко време ще трябва да живеем така?

— Аз непрекъснато живея така. Не го ли правя, отдавна да съм гушнал букета.

— Франк смята, че никога няма да мога да се прибера у дома.

— А Хоган видя възможност това да се случи.

— Ако пипнеш Труленко.

— До края на седмицата има шест дни.

Ричър и Аби слязоха на долния етаж, преминаха през вълната от дълбоки баси и продължиха към колата. Аби измъкна чантата си от задната седалка и я занесе в коридора. Затвориха вратата и се качиха в колата. Двигателят запали от втория опит, а увисналата предна броня задра по асфалта още при първата маневра на излизане. Не следваха определен маршрут, а караха на зигзаг из квартала, през различни райони — едни жилищни, други търговски, включително цели две улици, посветени на строителния бизнес: магазин за електроматериали, склад за водопроводни части, друг за дървен материал… После дойде ред на улици в различна степен на разруха чак до онази напълно изоставена територия, която приличаше на района, в който бе изгорял линкълнът.

— Тук? — попита Аби.

Ричър се огледа. Истинско мъртвило. Не се виждаха нито собственици, нито наематели, нито дори минувачи. Дори някой да откриеше колата наблизо, нямаше да разбие вратата и да нахълта в дома на напълно невинни хора. Нямаше опасност от случайни жертви.

— Устройва ме — отвърна той.

Аби паркира и двамата излязоха от колата. Тя я заключи и тръгнаха пеша. Следваха почти същия маршрут, по който бяха дошли, минаваха напряко тук-там, за да си спестят по-големите отклонения, но не се отдалечаваха много от него. Сградите около тях ставаха все по-чисти и добре поддържани. Стигнаха до улиците, посветени на строителството. И тъй като вървяха в обратната посока, първо се появи складът за дървен материал. На тротоара, близо до вратата, стоеше мъж. Приличаше на пазач. Вероятно проверяваше камионите и микробусите, които влизат и излизат. Дървеният материал се крадеше като всяка друга стока.

Ричър и Аби отминаха и продължиха към склада за водопроводни части, покрай магазина за електроматериали и навлязоха в лабиринта от улици, застроени с жилищни сгради. Чуха баскитарата и барабаните поне стотина метра преди да стигнат до къщата.

Съобщенията пристигнаха бързо, но не достатъчно бързо. Един след друг членовете на вътрешния кръг получиха спешни обаждания на мобилните си телефони. За стара бяла тойота с провиснала предна броня, забелязана на една, на втора, на трета улица наблизо. Която се движи сякаш напосоки, без определен маршрут, без определена логика. Без определена цел. Очевидно към изоставените квартали, където не живееха дори бездомници.

Тогава постъпи и най-ценното обаждане. От надежден човек, който бил на стотина метра, когато видял колата да забавя, да спира и да паркира. От нея слезли двама души. Шофьорът бил дребничка жена с къса черна коса. Двайсет-или трийсетгодишна, облечена изцяло в черно. Спътникът ѝ бил огромен тип, два пъти по-едър от нея. Бил по-възрастен, над метър и деветдесет и над сто килограма, здрав като бик, облечен като скитник. Двамата заключили колата и се отдалечили пеша. Завили зад първия ъгъл и бързо се скрили от погледа на наблюдателя.

Цялата тази информация бе споделена мигновено посредством обаждания, гласови съобщения, есемеси. Бързо, но не достатъчно. Съобщението стигна до мъжа пред склада за дървесина деветдесет секунди след като дребничката брюнетка и огромният грозен здравеняк бяха минали покрай него. На една ръка разстояние. Още време измина, преди екипите да се организират и колите да потеглят в посоката, в която се бяха отправили двамата.

Без резултат.

Дребничката жена и огромният мъж бяха изчезнали отдавна. Бяха се скрили някъде в гъсто населения жилищен квартал с размери поне десет на десет преки, застроен с редица стари къщи. Тук имаше поне четиристотин адреса. Без да броим евентуалните наематели в мазета и бараки. Кварталът гъмжеше от безделници и откачалки, които влизаха и излизаха по всяко време на денонощието… или въобще не излизаха. Безнадеждна работа.

Босовете разпратиха нова заповед. Отваряйте си очите на четири. Дребничка млада брюнетка и голям и грозен по-възрастен мъж. Докладвайте незабавно.

23

Нито Бартън, нито Хоган имаха участия тази вечер, затова приключиха репетицията си, щом Ричър и Аби се върнаха. Предложиха да прекарат вечерта у дома, да си поръчат китайско, може би бутилка вино, може би малко трева, да си побъбрят, всеки да разкаже какво се е случило след последната им среща. Да пуснат някоя плоча на грамофона. Всичко бе чудесно до момента, в който телефонът на Аби иззвъня.

Беше Мария Шевик, която се обаждаше от телефона на съпруга си. Двете с Аби си бяха разменили номерата. За всеки случай. И Мария бе решил, че този случай е дошъл. Пред дома им спрял черен линкълн. В него имало двама души, които наблюдавали къщата. Не мръднали от мястото си цял следобед. И явно нямали намерение да си тръгнат.

Аби подаде телефона на Ричър.

— Те търсят мен — каза той. — Защото споменах името Труленко. Явно са се разтревожили. Не им обръщайте внимание.

— Ами ако почукат на вратата? — попита Мария.

Седемдесетгодишен, прегърбен, прегладнял.

— Позволете им да претърсят къщата — отвърна Ричър. — Покажете им всичко, което пожелаят да видят. Ще се убедят, че не съм там, и ще се върнат в колата. След това ще продължат да наблюдават тротоара. Не би трябвало да ви създадат проблеми.

— Добре.

— Някакви новини за Мег?

— И добри, и лоши — каза Мария.

— Започни с добрите — подкани я Ричър.

— Мисля, че за пръв път докторите вярват, че състоянието ѝ се подобрява. Усещам го в гласовете им. Вслушвам се не в това, което казват, а в начина, по който го казват. Сега обаче те са развълнувани. Смятат, че печелят битката с болестта. Сигурна съм.

— Какви са лошите новини?

— Искат да потвърдят догадките си с нови изследвания, включително на скенер. И ние трябва да ги платим. Предварително.

— Колко?

— Все още не знаем. Но не се съмнявам, че сумата е сериозна. Болниците вече разполагат с удивителна апаратура. Анализът на тъкани отбеляза огромен напредък. Но всички тези изследвания са доста скъпи.

— Кога искат парите?

— Част от мен иска това да стане колкото се може по-скоро. Но другата част очевидно предпочита нещата да не се развият толкова бързо.

— Трябва да направиш необходимото от медицинска гледна точка. Ние ще се погрижим за останалото.

— Не можем да вземем заем — каза Мария. — Но ти можеш да го направиш вместо нас, защото те смятат, че ти си Арън Шевик. Но пък това е капан за теб. Защото си разпитвал за Труленко.

— Арън може да вземе заем, като използва моето име. Или което и да било име. Онези типове са съвсем нови в занаята. Още нямат система за проверка. Засега… Това е възможност. Стига да действате бързо.

— Каза, че можеш да намериш Труленко. Че това е било част от работата ти.

— Въпросът е кога ще го намеря — отвърна Ричър. — Смятах, че разполагам с шест дни до края на седмицата. Явно нямам толкова време. Трябва да измисля по-бърз план.

— Извинявам се за тона.

— Няма защо — отвърна Ричър.

— Подложени сме на голям стрес.

— Мога да си представя.

Мария Шевик затвори и Ричър върна телефона на Аби.

— Това е лудост, човече! — възкликна Бартън. — Няма да спра да го повтарям, защото е самата истина. Познавам тези хора. Свирил съм в клубовете им. Виждал съм какво правят. Имаше един пианист, когото не харесваха. Смазаха пръстите му с чук. И той вече не може да свири. Не бива да си играете с тях.

Ричър погледна Хоган и попита:

— А ти свирил ли си в клубовете им?

— Аз съм барабанист — отвърна той. — Свиря навсякъде, където ми плащат.

— Виждал ли си какво правят?

— Съгласен съм с Франк. Те са много неприятни хора.

— Какво би направила морската пехота по въпроса?

— Нищо. Шефовете биха прехвърлили операцията на тюлените. Те са по-добри. Морските пехотинци не биха имали никакъв шанс.

— А какво биха направили тюлените?

— Първо биха планирали операцията до последната подробност. С карти, схеми и прочие. Ако става въпрос за укрепен бункер например, те ще потърсят аварийни изходи, товарни рампи, вентилационни шахти, водопроводни тръби, канализация, откъдето да проникнат и да взривят някоя стена към съседното помещение. Ще планират едновременно нападение от всички възможни точки, поне от три-четири места, с екипи от по трима-четирима души на всяка локация. Което вероятно би било достатъчно, но едва ли ще мине без жертви. Възможно е тюлените да попаднат под кръстосан огън. Зависи от разположението, видимостта и други фактори.

— Къде си служил? — попита Ричър. — Какъв беше в морската пехота?

— Най-обикновен пехотинец — отвърна Хоган.

— А не музикант?

— Това би било прекалено праволинейно и логично за командването.

— Винаги ли си бил барабанист?

— Като дете. После зарязах музиката. Хванах се отново за барабаните в Ирак. Във всяка по-голяма база там имаше комплект барабани. Посъветваха ме да създам модели, които съм в състояние да контролирам. Посъветваха ме да хвана палките отново, тъй като и без това съм свирил преди. И накрая, посъветваха ме да се преборя с агресията.

— Кой те посъветва?

— Един стар лекар. Отначало се изсмях, но после открих, че музиката ми доставя удоволствие. Осъзнах, че тъкмо с това искам да се занимавам. И оттогава наваксвам изпуснатото. Все пак изпуснах няколко години, но продължавам да се уча.

— Стори ми се доста добър.

— Ласкаеш ме. И се опитваш да смениш темата. Ти си сам. Не си екип тюлени.

— Ще реша този проблем. Не се съмнявам, че хората от флота биха съставили поне една дузина по-добри планове. Трябва само да открия онзи човек.

— Подходящите места едва ли са толкова много — обади се Аби.

Ричър кимна и замълча. Почти не взе участие в последвалия разговор. Тримата явно се познаваха добре. От време на време бяха работили заедно в този динамичен и непостоянен, вечно променящ се свят на клубове, музика, танци и охранители в костюми на входа. Споделяха истории, някои забавни, други не толкова. Очевидно не правеха разлика между украинците и албанците. Смятаха работата на изток и на запад от Сентър Стрийт за еднакво добра или лоша.

Хлапе с автомобил им донесе китайска храна. Ричър си раздели лютиво-кисела супа с Аби и пиле със сладко-кисел сос с Бартън. Те пиха вино, той пи кафе. Когато приключи, Ричър каза:

— Ще се поразходя.

— Сам? — възкликна Аби.

— Нищо лично.

— Къде?

— Западно от Сентър Стрийт. Трябва да ускоря събитията. Съвсем скоро семейство Шевик ще получи още една огромна сметка. Те не могат да чакат.

— Това е лудост, човече — възкликна отново Бартън.

Хоган замълча.

Ричър се надигна от мястото си и излезе навън.

24

Ричър тръгна на запад, към нощното сияние на високите сгради в центъра. Банки, застрахователни компании, местното телевизионно студио. И хотели. Всичките около Сентър Стрийт, разположени на територията на едната или на другата банда, без дори да подозират това, освен ако шефовете им не бяха в играта. Ричър мина покрай множество барове, клубове и ресторанти. Тук-там се виждаха мъже в костюми пред вратите. Не им обърна внимание. Тази банда не го интересуваше. Все още се намираше източно от Сентър Стрийт. Той продължи нататък.

Ако имаше очи на гърба си, щеше да забележи, че един охранител се замисля за секунда, след което изпраща съобщение по мобилния си телефон.

Ричър пресече Сентър Стрийт три преки северно от първата висока сграда и навлезе в квартал, който по нищо не се различаваше от съседния — все същите барове, клубове и ресторанти, просто костюмите и вратовръзките бяха различни, а лицата по-бледи. Сега вече Ричър започна да се движи в сенките и да оглежда внимателно мъжете отпред. Търсеше подходящия кандидат. Трябваше да е нащрек, но не прекалено нащрек, и корав, но не прекалено корав. Откри няколко потенциални кандидати. Трима му се сториха особено подходящи. Двама пред енотеки и един пред бар. Или вариете.

Ричър избра онзи, който седеше най-близо до входната врата. Това му осигуряваше тактическо предимство. Ричър тръгна към него и попадна в периферното му зрение. Мъжът забеляза движението. Завъртя глава. Ричър спря. Мъжът впери поглед в него. Ричър продължи. Право към него. И тогава мъжът си спомни. Съобщенията, описанията, снимките, имената. Арън Шевик. Онзи, когото всички издирват.

Ричър спря отново.

Охранителят извади телефона и започна да набира някакъв номер.

Ричър извади пистолета и се прицели. Един от двата „Хеклер и Кох“ П7, които бе взел от мъжете в линкълна. Преди колата да изгори. Стандартното въоръжение на германската полиция. Много красиви оръжия. Но също така мрачни и сурови. Охранителят замръзна. Ричър стоеше на три крачки от него. Може би имаше достатъчно време, за да реагира. Изкуши се да го направи. Мъжът пусна телефона и бръкна под сакото си, за да извади собствения си пистолета.

Оказа се, че не е достатъчно бърз.

Мъжът седеше зад вратата. Непосредствено зад стъклото. Ричър се доближи до него, преди охранителят да успее да извади оръжието си, и притисна дулото на пистолета в дясното му око, силно, но не прекалено. Колкото да привлече вниманието му, което се случи незабавно, тъй като нещастникът замръзна на място. Ричър посегна с лявата си ръка и взе първо телефона, а после и пистолета му, който също бе „Хеклер и Кох“ П7, като онези, с които вече разполагаше. Дали пък това не бе стандартното въоръжение западно от Сентър Стрийт? Дали украинците не бяха направили доставка на едро с помощта на някое корумпирано немско ченге?

С лявата си ръка прибра телефона и пистолета в джобовете си. С дясната притисна още по-силно очната ябълка на мъжа.

— Да се поразходим — каза Ричър.

Мъжът стана от стола си. Движенията му бяха непохватни, тъй като тялото му бе извито назад от натиска на пистолета. Той излезе заднешком през вратата и се озова на тротоара, където Ричър го завъртя надясно, блъсна го в гърба, накара го да измине шест крачки и отново го завъртя надясно, към странична уличка, която вонеше на бунище.

Ричър опря мъжа до стената.

— Колко души видяха? — попита той.

— Какво да са видели?

— Теб. С опрян в главата пистолет.

— Няколко, предполагам.

— И колко от тях ти се притекоха на помощ?

Охранителят не отговори.

— Да, точно така. Нито един — отвърна вместо него Ричър. — Никой не те харесва. Ако лумнеш в пламъци, никой няма да се изпикае върху теб, за да угаси огъня. Това означава, че сме само аз и ти. Никой няма да ти се притече на помощ. Наясно ли си с това?

— Какво искаш?

— Къде е Макс Труленко?

— Никой не знае.

— Все някой трябва да знае.

— Не и аз. Честна дума. Заклевам се в живота на сестра ми.

— И къде е сестра ти в момента?

— В Киев.

— Което прави клетвата ти чисто теоретична. Не искаш ли да си помислиш? И да отговориш отново.

— Заклевам се в живота си!

— Това не е толкова теоретично — отвърна Ричър и притисна по-силно пистолета.

Усети очната ябълка на мъжа да поддава под натиска. Като желе.

Украинецът изохка.

— Заклевам се! Нямам представа къде е Труленко!

— Но си чувал за него.

— Разбира се.

— За Грегъри ли работи в момента?

— Така чувам.

— Къде?

— Никой не знае. Това е голямата тайна.

— Сигурен ли си?

— Заклевам се в гроба на майка ми.

— А той къде се намира?

— Трябва да ми повярваш. Може би шест души знаят къде е Труленко. Аз не съм сред тях. Моля те! Аз съм обикновен портиер!

Ричър свали пистолета. Отстъпи крачка назад. Мъжът премигна, разтърка окото си и впери поглед в мрака. Ричър го изрита силно в слабините и го заряза, превит на две. Чу за гърба си как охранителят повръща.

Ричър се върна без никакви проблеми на Сентър Стрийт. Проблемите започнаха от другата страна на улицата. Веднага щом се озова източно от нея, в което нямаше логика. Но определено усещаше, че някой го наблюдава. И то не с добри намерения. Не се съмняваше в това. Косъмчетата по врата му настръхнаха. В резултат на някакъв древен инстинкт. Шесто чувство. Механизъм за оцеляване, който еволюцията бе заровила дълбоко в съзнанието му. Който да попречи на хищниците да го изядат. Усъвършенстван в продължение на милиони години. Зародил се в някоя прапра-сто-хиляди-пъти-прабаба, която се криела сред дървета и сенки. Оцеляла, за да посрещне изгрева на новия ден. Оцеляла, за да роди дете, което след сто хиляди поколения отново да се крие сред сенките, но не на саваната, а на нощните улици, осеяни с клубове, барове и ресторанти.

Наблюдаваха го мъже в костюми. Добре организирани. Хора с положение. Защо? Ричър нямаше представа. Да не би да бе засегнал и албанците? Нямаше представа как. По-скоро им бе направил услуга предвид отношенията между двете банди. Би трябвало да го посрещнат с почести.

Ричър продължи нататък. Чу стъпки далече зад гърба си.

Продължи да върви. Сиянието на Сентър Стрийт отдавна се бе стопило в мрака, в буквален и преносен смисъл. Улиците пред Ричър бяха тесни и мрачни и с всяка крачка ставаха все по-занемарени. Виждаше паркирани автомобили, тесни проходи, потънали в мрак врати. Две трети от уличните лампи бяха счупени. Нямаше и следа от минувачи.

Точно такива места обичаше Ричър.

Той спря на място.

Има различни начини да отървеш кожата. Инстинктът, наследен от онази прабаба, работеше безотказно. Днес, утре, винаги. Защото бе резултат от естествен подбор. Ричър постоя в сумрака в продължение на цяла минута, после се скри в една дълбока сянка и се ослуша.

Долови характерното стържене на подметки от естествен гьон по тротоара. Може би на дванайсет-тринайсет метра. Проследяване, организирано на бърза ръка. Някой охранител, получил заповед да напусне поста си и да тръгне в нощта. За да проследи Ричър. Но докъде? Това бе ключовият въпрос. Чак до дома му? Или до заложената набързо засада?

Ричър продължи да чака. Чу отново същото стържене. Някой пристъпваше предпазливо напред. Ричър се скри още по-дълбоко в сенките. Облегна се върху стена от дялан камък. Луксозен вход. На отдавна забравен магазин или склад. Несъмнено носил добри доходи навремето.

Отново чу същия шум. На не повече от шест метра. Преследвачът му съкращаваше дистанцията. Ричър не чу нито звук от другата посока. Пълна тишина и лек полъх, донесъл само застоял въздух и лека миризма на сажди и тухли.

Отново същите стъпки. Сега на три метра. Преследвачът продължаваше да съкращава разстоянието. Ричър не помръдна. Следящият го вече навлезе в обхвата му. След още две крачки обаче щеше да го улесни неимоверно. Ричър пресметна разстоянието и ъглите. Пъхна ръка в джоба си и извади пистолета, който бе използвал преди. Защото от опит знаеше, че работи. А това винаги е предимство.

Още една стъпка. Деляха ги може би два метра. Което не е малко разстояние. Обувките издаваха тежък звук, сякаш смазваха песъчинките по тротоара. Такъв звук издава едър тип, който се прокрадва предпазливо.

Метър и двайсет.

Време за действие.

Ричър излезе от сенките и се обърна с лице към своя преследвач. Пистолетът проблесна в мрака. Ричър се прицели в лицето на непознатия. Човекът премигна на оскъдното осветление.

— Нито звук! — нареди Ричър.

Мъжът се подчини. Ричър се ослуша през рамо. Възможно ли бе преследвачът му да има подкрепление? Очевидно не. Не се чуваше нищо. Нито отпред, нито отзад. Улицата бе потънала в тишина.

— Проблем ли имаме? — попита Ричър.

Мъжът бе висок над метър и осемдесет и тежеше около сто килограма. Беше към четирийсетте, едър, мускулест, с черни очи, изпълнени с подозрение. Устните му бяха стиснати здраво, извити в безрадостна усмивка, която можеше да изразява тревога, объркване или презрение.

— Проблем ли имаме? — повтори Ричър.

— Ти си мъртъв — отвърна мъжът.

— Никак даже — отвърна Ричър. — В интерес на истината, ти си далеч по-близо до това трагично положение от мен. Не смяташ ли?

— Забъркаш ли се с мен, се забъркваш с много хора.

— Аз ли се забърквам с теб? Или ти с мен?

— Искаме да разберем кой си.

— Защо? Какво съм ви направил?

— Нямам представа. Трябва само да те заведа при шефа.

— Е, желая ти успех — отвърна Ричър.

— Лесно е да го кажеш, когато си насочил пистолет в лицето ми.

Ричър поклати глава в мрака.

— Лесно е да го кажа по всяко време.

Ричър отстъпи крачка назад и прибра пистолета в джоба си. Застана на улицата с празни ръце и разтворени длани.

— Хайде, действай — каза той. — Сега можеш да ме заведеш при шефа.

Мъжът не помръдна. Беше с десетина сантиметра по-нисък и с петнайсетина килограма по-лек, а ръцете му бяха доста по-къси. Очевидно бе невъоръжен, защото в противен случай щеше да извади пистолет. И очевидно смутен от погледа на Ричър, който излъчваше спокойствие, увереност, дори лека ирония, но определено бе поглед на хищник. Леко безразсъден при това.

Неприятна ситуация.

— Може би ще стигнем до същия резултат, но по друг начин — заяви Ричър.

— Как?

— Дай ми телефона си. Кажи на шефа си да ми звънне. Аз ще му обясня кой съм. Личният контакт винаги е за предпочитане.

— Не мога да ти дам телефона.

— И бездруго ще ти го взема. Изборът е твой.

Същият поглед. Спокоен, уверен, ироничен, хищен, леко безразсъден.

— Добре — отстъпи мъжът.

— Извади го и го остави на тротоара — нареди му Ричър.

Мъжът се подчини.

— Сега се обърни.

Мъжът се подчини.

— А сега тичай с всички сили.

Човекът се подчини. Затича се енергично и уличният мрак бързо го погълна.

Стъпките му отекваха дълго след като се скри от погледа на Ричър. Вече не стъпваше предпазливо. Ричър се заслуша в бързия тропот на подметките му, докато звуците не заглъхнаха в далечината. После взе телефона и продължи по пътя си.

Три преки преди дома на Бартън Ричър свали якето си, сгъна го на квадрат, нави квадрата на руло и напъха рулото в ръждясалата пощенска кутия пред едноетажна офис сграда със заковани с дъски прозорци и следи от пожар по фасадата. Останалата част от пътя измина само по тениска. Нощният въздух бе доста хладен. Още беше пролет. Лятото и топлината, която то носеше със себе си, бяха далече.

Хоган го очакваше в коридора. Барабанистът. Бившият морски пехотинец. Който обичаше модели, които е в състояние да контролира.

— Добре ли си? — попита той.

— Притесни ли се за мен? — отвърна Ричър.

— Да го наречем професионално любопитство.

— Не свирих на концерт на „Ролинг Стоунс“.

— Любопитство, свързано с предишната ми професия.

— Постигнах целта си — каза Ричър.

— И каква по-точно беше тя?

— Трябваше ми телефон на украинците. Явно си изпращат доста съобщения. Реших да проверя докъде са стигнали с тази история. Нищо чудно да са споменали Труленко. Надявам се това да ги притесни, да изпаднат в паника, дори да го преместят другаде. Което ще ми предостави идеалната възможност.

Аби слезе по стълбите. Облечена.

— Здравей — поздрави го тя.

— Здравей — отвърна Ричър.

— Чух всичко. Добър план. Но не мислиш ли, че просто ще изключат телефона от мрежата си? Няма да се свържеш с тях и те няма да се свържат с теб.

— Внимателно подбрах човека, от когото взех телефона. Изглеждаше относително интелигентен. Следователно се ползва с относително доверие. Може би дори малко по-високо в йерархията. Затова едва ли ще хленчи, че съм взел парите му за обяд. Ще се почувства неловко. Няма да хукне да се оплаква. Въпрос на гордост. Мисля, че разполагам поне с няколко часа.

— Планът е добър, но…

— Но не ме бива с телефоните. Сигурно ще има куп менюта. И куп бутони за натискане. Може да изтрия нещо погрешка.

— Добре, покажи ми.

— И дори да не ги изтрия, съобщенията най-вероятно ще бъдат на украински. И няма да успея да ги разчета без достъп до интернет. А не ме бива и с компютрите.

— Това е следващата стъпка. За начало ще започнем с телефона. Покажи ми го.

— Не го донесох — отвърна Ричър. — Онзи тип в линкълна спомена, че могат да следят телефоните. Не исках пет минути след като се върна тук, някой да почука на вратата.

— Къде е телефонът?

— Скрих го на три преки от тук. Прецених, че мястото е достатъчно безопасно. Площта на кръга е равна на произведението на радиуса по числото „пи“. Ще трябва да претърсят поне трийсетина улици. Дори няма да опитат.

— Добре, да го видим — каза Аби.

— Сдобих се и с телефон на албанците — продължи Ричър. — Случайно. Но пак стигаме до същото. Искам да прочета какво пише в него. И евентуално да разбера защо са ми ядосани.

— И албанците ли са ти ядосани?

— Изпратиха човек след мен. Интересуват се кой съм.

— Това е нормално. Ти си ново лице в града. А те държат да са добре информирани.

— Възможно е.

— Трябва да говориш с един човек — каза Хоган.

— Кой е той? — попита Ричър.

— Свири с нас понякога. Войник като теб.

— От армията?

— Да, не от морската пехота.

— И от едните, и от другите не се изисква интелект, а мускули.

— Човекът, когото имам предвид, говори няколко източноевропейски езика. Беше командир на рота в края на Студената война. Освен това е наясно с всичко, което се случва в този град. Може да ти помогне. Особено с езиците. Не бива да разчиташ на компютърни преводи. Не и в този случай. Мога да му звънна, ако желаеш.

— Добре ли го познаваш?

— Свестен тип. И има отличен вкус за музика.

— Имаш ли му доверие?

— Дотолкова, доколкото мога да имам доверие на войник, който не свири на барабани.

— Добре — съгласи се Ричър. — Звънни му. Няма да навреди.

Двамата с Аби излязоха навън, а Хоган остана в оскъдно осветения коридор и започна да набира номера на своя приятел.

25

Ричър и Аби изминаха трите преки по заобиколен маршрут. Очевидно, ако телефоните се следяха, украинците можеше да са го открили вече и в такъв случай да са организирали засада в очакване на евентуалното му завръщане.

Ричър предпочиташе да заложи на сигурно. Доколкото бе възможно. Имаше доста сенки, мрачни проходи, дълбоки входове, а две трети от лампите бяха счупени. Имаше достатъчно места, където да се скрие някой, който да държи улицата под око.

Ричър видя ръждивата пощенска кутия в далечината. По средата на следващата улица.

— Ще се престорим, че водим задълбочен разговор, и когато се изравним с кутията, ще спрем, сякаш за да уточним нещо — каза Ричър.

— Добре — отвърна Аби. — А после?

— Няма да обърнем никакво внимание на пощенската кутия и ще продължим. Но много тихо. Без звук.

— Наистина ли ще се преструваме, че разговаряме? Или само ще мърдаме устни като в немите филми?

— Можем да шепнем. Сякаш споделяме тайни.

— И кога трябва да започнем?

— Още сега — отвърна Ричър. — Продължавай да вървиш. Не забавяй крачка.

— И за какво искаш да си шепнем?

— За каквото ти хрумне.

— Шегуваш ли се? Може да стане толкова опасно. Само за това си мисля.

— Нали каза, че всеки ден трябва да правиш по нещо, което те плаши.

— Изпълнила съм си нормата за днес.

— И оцеля.

— Можем да попаднем под масиран огън.

— Няма да стрелят по мен. Ще искат да ми зададат въпроси.

— Напълно ли си сигурен?

— Това е въпрос на психологическа динамика. Като в театъра. Не е необходимо да отговаряме с „да“ или „не“.

Приближаваха пощенската кутия.

— Приготви се да спрем — прошепна Ричър.

— И да се превърнем в неподвижни мишени?

— Само докато разменим няколко въображаеми реплики. После продължаваме. Но тихо, окей?

Ричър спря. И Аби спря.

— Какви въображаеми реплики? — попита тя.

— Каквито се сетиш.

Аби помълча за миг, след което каза:

— Не, не искам да казвам за какво си мисля в момента. Още е рано. Това са си моите реплики.

— Давай — каза Ричър.

Продължиха нататък. Колкото се може по-тихо. Три крачки. Четири.

— Добре — каза Ричър.

— Кое е добре? — попита Аби.

— Няма никой.

— И как разбрахме?

— Ти ми кажи.

Тя замълча за секунда-две, после каза:

— Пазихме тишина, за да можем да се ослушаме.

— И какво чухме?

— Нищо.

— Именно. Спряхме точно до целта и не чухме някой да излиза от мрака и да пристъпва крадешком към нас, а когато отминахме, не чухме някой да се връща в сенките, да се отпуска спокойно или да обикаля наоколо в очакване на инструкции. Следователно няма никой.

— Това е чудесно.

— Засега — отвърна Ричър. — Но кой знае колко дълго ще продължи? Аз лично не мога да кажа. Нищо чудно да се появят всеки момент.

— Какво ще правим?

— Предполагам, че трябва да отнесем телефоните на друго място. Така ще ги накараме да започнат издирването им отначало.

На две преки от тях се появиха фарове, дошли от странична пряка. Нещо като сигнал за ранно предупреждение. Секунди по-късно автомобилът зави наляво и се насочи право към тях. Бавно. Може би оглеждаше района. А може би обикновен шофьор, който се прибира късно и се притеснява да не би да го спрат за превишена скорост или употреба на алкохол. Невъзможно да се прецени. Фаровете бяха разположени ниско и на голямо разстояние един от друг. Голям седан. Който приближаваше.

— Бъди нащрек — каза Ричър.

Не се случи нищо. Колата отмина със същата скорост в същата посока. Стар кадилак. Шофьорът не погледна нито наляво, нито надясно. Оказа се възрастна дама, която надзърташе над широкия кръг на волана.

— По-добре да побързаме — заяви Аби. — Сам каза, че не знаем колко време отнема проследяването на един телефон.

Върнаха се обратно. Изминаха разстоянието с четири бързи крачки и Ричър извади навитото си на руло яке от ръждясалата пощенска кутия.

Аби носеше телефоните. Тя настоя. Изминаха три преки по заобиколен маршрут и откриха отворено квартално магазинче с кафене. На вратата не стоеше мъж в костюм. Всъщност не се виждаха никакви костюми. Помещението бе окъпано във флуоресцентна светлина и пълно с хладилни витрини, които жужаха тихо. В задната част имаше две маси, и двете свободни.

Ричър взе две чаши кафе и ги отнесе до едната маса. Аби бе оставила телефоните един до друг. Взираше се объркано, нямаше търпение да порови в тях, но и се страхуваше, сякаш те излъчваха тайни SOS сигнали. Намери ме, намери ме…

Което си бе самата истина.

— Помниш ли кой телефон на кого принадлежи? — попита тя.

— Не — отвърна Ричър. — Всички телефони ми изглеждат еднакви.

Аби включи единия. Не изискваше парола. Това може и да бе признак на арогантност, но улесняваше достъпа и сърфирането из менюто. Тя докосна с пръст дисплея и плъзна встрани появилите се прозорци. Ричър видя вертикален списък от съобщения на зелен фон. Всичките текстови. Непонятни чужди думи, но повечето букви изглеждаха познати. Бяха същите като в английската азбука. Някои бяха двойни. Други имаха странни ударения отгоре или отдолу. Умлаути и седили.

— Албански — каза Ричър.

По улицата навън премина автомобил. Фаровете му прорязаха помещението като с нож от бледосиня светлина, след което отминаха. Аби включи втория телефон. Отново без парола. Попадна на друга дълга редица от съобщения. Отново върху зелени правоъгълници. Едно след друго, едно след друго. Всичките написани на кирилица. Кръстена на свети Кирил, който през IX в. работел върху нови азбуки.

— Украински — обяви Ричър.

— Тук има стотици съобщения — каза Аби. — Буквално стотици. Може би дори хиляди.

Отвън премина друга кола, която се движеше по-бързо.

— Виждаш ли датите? — попита Ричър.

Аби плъзна пръст по екрана и отвърна:

— Вчерашните съобщения са над петдесет. Някои от тях са придружени от твоята снимка.

Появи се още един автомобил. Движеше се бавно. Фаровете му светеха ярко. Шофьорът му сякаш търсеше нещо или спазваше ограниченията на скоростта. Ричър го зърна за миг. Мъж в тъмен костюм и с лице, озарено от призрачните светлини по арматурното табло.

— Албанските съобщения също са поне петдесет — каза Аби. — Може би повече.

— Какво ще правим? — попита Ричър. — Не можем да вземем телефоните с нас. Не можем да препишем всичко това върху салфетка. Можем да сгрешим нещо. Да не говорим колко време ще ни отнеме, а ние бързаме.

— Гледай само — отвърна Аби.

Тя извади своя телефон. Постави го точно над телефона на украинеца, като започна да го движи нагоре-надолу, докато най-сетне остана доволна.

— Снимки ли правиш? — попита Ричър.

— Видео — каза Аби. — Виж!

Тя протегна телефона с лявата си ръка и плъзна десния си показалец по дисплея, за да му покаже дългата поредица от съобщения на украински, заснети с умерена скорост. Клипът продължи пет, десет, петнайсет, двайсет секунди. Накрая образът подскочи и записът спря.

— Можем да натискаме „старт“ и „пауза“ колкото си искаме — каза Аби. — Можем да го спрем на определено място. Все едно разполагаме със самите телефони.

Тя повтори процедурата и с албанския телефон. Пет, десет, петнайсет, двайсет секунди.

— Браво — похвали я Ричър. — Сега трябва да върнем телефоните. Не можем да ги оставим тук. Това място не заслужава посещение от онези отрепки.

— Къде?

— Предлагам да ги върнем в пощенската кутия.

— Но това е отправната точка на търсенето им. Може да се появят там всеки момент.

— Надявам се, че поставянето на телефоните в малка метална кутия ще блокира сигналите им. Изобщо няма да ги открият.

— В такъв случай и предишния път не са могли да ги открият, нали?

— Вероятно.

— С други думи, не е имало никаква опасност?

— До момента, в който ги извадихме от кутията.

— Колко време отнема подобно нещо? Определянето на местоположението им?

— Вече установихме, че и двамата нямаме представа.

— Трябва ли да се върнем до онази пощенска кутия? Или можем да изберем някоя по-близка?

— Не искам някой да пострада — отвърна Ричър. — Ще ги върнем на старото място за всеки случай.

— Но не можеш да бъдеш сигурен?

— Това не е въпрос, на който мога да отговоря с „да“ или „не“.

— Сигналите блокирани ли са?

— Вероятно. Не съм специалист. Но съм чувал хората да обсъждат такива неща. Все се оплакват, че разговорите им прекъсват по какви ли не причини, повече от които ми се струват далеч по-незначителни от една малка метална кутия.

— Но сега те са на масата, следователно има някакъв риск.

Ричър кимна.

— И този риск се увеличава с всяка изминала минута — заяви той.

Този път Ричър носеше двата телефона. Нямаше друга причина освен обичайната ротация в екипа. Около тях имаше доста автомобили. Фаровете им подскачаха и ги заслепяваха. Автомобили от различни марки и модели. Но не и линкълни. Не и шофьори, които внезапно променят скоростта и посоката. Или проявяват интерес към минувачите.

Поставиха телефоните в пощенската кутия и я затвориха. Този път Ричър задържа якето си. Не само за да му топли. Но и заради пистолетите в джобовете. Тръгнаха обратно към дома на Бартън. Трябваше да изминат пряка и половина.

26

Случилото се нямаше нищо общо със сложното триангулиране на мобилни сигнали или със сателитна навигация, която определя местоположението с точност до половин метър. Много по-късно Ричър разбра, че случилото се е резултат на най-обикновено старомодно издирване. Случаен тип минавал случайно по улицата. И случайно запомнил какво казали шефовете. Оглеждайте се за едър мъж и дребничка жена. Нищо повече.

Ричър и Аби завиха надясно с намерението на следващата пряка да свърнат вляво, което изискваше да прекосят тесния тротоар на тясната павирана улица, от едната страна на която се издигаха товарни рампи, а на другата тук-там се виждаха паркирани автомобили. Не всички места бяха заети. Може би половината. Една от колите бе спряла срещу движението. С предницата към тях. По ламарините ѝ не блещукаха капчици нощна роса. Мозъкът на Ричър реагира за частица от секундата, но точно в този момент вратата на колата се отвори и се появи пистолет, следван първо от ръката на шофьора, а после и от самия шофьор, едър атлетичен тип, приклекнал зад отворената врата, прицелил се през отворения прозорец.

Първо в Ричър, после в Аби. После обратното. И обратното. Напред-назад. Назад-напред. Като в полицейски сериал. Човекът явно искаше да покаже, че държи и двамата под прицел. Беше облечен в тъмносин костюм. С червена вратовръзка, здраво стегната около врата му.

Няма да стрелят по мен. Ще искат да ми зададат въпроси.

Намесена е психологическа динамика. Като в театъра.

Не мога да отговоря с „да“ или „не“.

Пистолетът бе глок, леко протрит и издраскан. Мъжът го държеше с две ръце. И двете му китки бяха опрени на прозореца. Показалецът му бе на място. Пистолетът не помръдваше. Беше застинал в хоризонтално положение. Явно човекът умееше да борави с оръжия, но приклекналата позиция по принцип не е особено стабилна. Да не говорим, че е безполезна, защото вратата на автомобила не осигурява добра защита от куршуми. Да, справя се по-добре от алуминиево фолио например, но не много по-добре. По-опитен стрелец би застанал прав и би опрял ръце на горната част на рамката. Така би контролирал положението по-добре. По-лесно би реагирал на промени, ако някой хукне да бяга или обратното, втурне се към него.

Мъжът с пистолета извика:

— Дръжте си ръцете така, че да ги виждам.

— Проблем ли имаме? — попита Ричър.

— Аз нямам проблем — обяви непознатият.

— Добре — кимна Ричър. — Радвам се да го чуя. — После се обърна към Аби и прошепна: — Можеш да се върнеш зад ъгъла, ако искаш. Ще дойда след минута. Този господин иска да ми зададе няколко въпроса. Това е.

— Не, тя също остава — извика мъжът. — И двамата оставате.

Мъж и жена.

Ричър се извърна с лице към него и използва маневрата, за да прикрие крачката, която бе изминал напред.

— И за какво трябва да останем? — попита той.

— За въпроси.

— Питай.

— Моят шеф ще задава въпросите.

— Къде е той?

— Идва.

— Какво иска?

— Много неща.

— Добре — каза Ричър. — Свали оръжието, излез на тротоара и ще го изчакаме заедно. Тук, на улицата. Докато дойде.

Мъжът остана приклекнал зад вратата. Пистолетът не помръдна.

— И бездруго не можеш да го използваш — продължи Ричър. — Шефът ти не би искал, когато дойде, да ни завари мъртви или ранени, в шок или в кома. Или изпаднали в травматично разстройство. Защото той иска да ни задава въпроси. А и ченгетата няма да толерират подобна постъпка. Каквато и уговорка да си мислиш, че имате с тях. Стрелба на улица в центъра на града несъмнено ще предизвика реакция.

— На умен ли се правиш?

— Не, но се надявам ти да се окажеш умен.

Пистолетът не помръдна.

Което бе добре. Спусъкът бе важна част. А също и показалецът. Който бе свързан с централната нервна система. А тя на свой ред можеше да блокира, дори за секунда-две, задръстена от мисли, догадки, съмнения…

Или поне да се забави малко.

Ричър пристъпи още една крачка напред. Вдигна леко лявата си ръка с протегната длан, сякаш опипваше въздуха пред себе си, в жест на умиротворение, но и на неотложност, сякаш трябваше да реши спешен проблем. Погледът на мъжа проследи движещия се обект и като че ли не забеляза дясната ръка на Ричър, която също се движеше, но по-бавно и по-ниско. И се плъзна незабелязано в десния джоб, където се намираше онзи пистолет, за който Ричър вече знаеше, че стреля.

— Ще чакаме в колата — каза мъжът. — Не на тротоара.

— Добре — съгласи се Ричър.

— При затворени врати.

— Разбира се.

— Вие отзад, аз отпред.

— Докато се появи шефът ти — каза Ричър. — После той ще седне отпред до теб. И може да задава въпроси. Това ли е планът?

— А дотогава мълчи.

— Разбира се — повтори Ричър. — Ти печелиш. В края на краищата ти държиш оръжие. Ще се качим в колата.

Мъжът с пистолета кимна удовлетворен.

След което беше лесно. Мъжът свали показалец от спусъка и опря двете си ръце върху гуменото уплътнение на прозореца като пианист, който се кани да изсвири ярък изразителен акорд. Това можеше да е сигнал, че е постигнато приемливо споразумение, но най-вероятно бе резултат на най-обикновени физични закони, тъй като клекналият зад вратата се канеше да се подпре и да се изправи. Но бе прекарал доста време приклекнал, в резултат на което тялото му се бе сковало и изтръпнало. Във всеки случай, той отслаби контрола си върху оръжието, тъй като гърбът му се наклони назад, а пистолетът подскочи нагоре. И отново това би могло да е признак, че вече не представлява заплаха, тъй като двамата с Ричър са постигнали разбирателство, но най-вероятно бе резултат от фактори като тегло, равновесие и едно съвсем естествено залитане назад.

Ричър остави пистолета в джоба си.

После пристъпи напред и леко ритна вратата на колата. Тя отхвръкна и удари мъжа в коленете. Този иначе слаб сблъсък се оказа достатъчен, за да наруши равновесието му и той да политне назад бавно и неудържимо, след което да падне по гръб безпомощно като костенурка. Мъжът протегна ръце назад, за да омекоти падането, при което пистолетът му се удари в тротоара, отскочи от ръката му и полетя настрани. Той обаче се завъртя настрани, претърколи се и скочи, като почти мигновено и без видимо усилие се изправи от хоризонтално във вертикално положение. Атлетичен тип в отлична форма. Което означаваше, че Ричър бе закъснял с половин крачка.

Мъжът отскочи встрани, далече от обхвата на все още отворената шофьорска врата, след което смени рязко посоката, наведе се, скочи напред и замахна. Ричър видя удара и се завъртя, но все пак го пое с рамото си, в което се забиха остри кокалчета. Ударът не бе силен, но въпреки това принципът на действие и противодействие увеличи, макар и едва забележимо, разстоянието между тях. Това даде възможност на мъжа да отскочи назад и да сведе поглед в опит да открие пистолета си.

Ричър също отговаряше на определението атлетичен, но това бе атлетизмът на тежкоатлет, на щангист, който е по-скоро силен и мощен, отколкото бърз, ловък или пъргав. Да, Ричър бе бърз, но не чак толкова бърз. В резултат на което следващата половин секунда остана на място. Нито се хвърли напред, нито се дръпна назад. А през това време противникът му нанесе нов удар, който Ричър избегна. Непознатият отскочи и огледа земята наоколо. Ричър тръгна напред бавно, не стъпка по стъпка, а половин стъпка по половин стъпка, като се извърташе и избягваше ударите. От една страна, бе по-бавен от мъжа срещу себе си, но от друга, бе неудържим и подобни слаби удари съвсем не бяха в състояние да го спрат. През това време противникът му, който непрекъснато подскачаше, се уморяваше и се задъхваше. Танцуваше, но се отдръпваше все по-назад.

А Ричър продължаваше да настъпва.

Мъжът намери пистолета. Чукна го леко с едната си обувка и го запрати на няколко сантиметра встрани, при което пистолетът издаде характерно стържене. Мъжът замръзна за частица от секундата, време, по-кратко от едно мигване с очи, докато обмисляше възможно най-бързо как да реагира, след което се наведе и дясната му ръка описа широк полукръг с намерението да грабне пистолета и да го стисне здраво. Инстинктивна преценка, основана на фактори като пространство, време и скорост, на всички възможни измерения, както и на собствените му, несъмнено изключителни способности. А също и на възможностите, демонстрирани от неговия противник. За това нищожно кратко време мъжът анализира и най-лошите възможни сценарии, като включи в изчисленията и известен резерв от време. В резултат на това той стигна до извода, че предвид бързината си разполага с предостатъчно време. Собствената инстинктивна преценка на Ричър стигна до същия извод. Нямаше начин да се добере пръв до пистолета.

Но… някои от недостатъците му можеха да се окажат и предимства. Крайниците му бяха бавни, защото бяха тежки, а бяха тежки, защото бяха не само по-масивни, но и по-дълги. В случая краката му бяха много дълги. Ричър стъпи стабилно на левия си крак и с десния нанесе ужасяващо мощен ритник, който се целеше в която и да било част от тялото на мъжа.

И попадна в главата. Резултатът бе страховит. Многоизмерната геометрия бе дала грешно решение. Лекото колебание на мъжа срещу инстинктивната атака на Ричър, породена от древна агресия, основана на принципа всичко или нищо, се бе оказало пагубно. Бе предпочел да остане с вдигната глава и протегната ръка, за да му е по-лесно да грабне пистолета и да отскочи, но Ричър връхлетя върху него като бухалка върху бейзболна топка. Обувката му се стовари върху слепоочието на противника. Контактът, който двете повърхности установиха, не бе идеален, но почти… Вратът на мъжа се изви рязко назад и той се стовари странично на тротоара.

Ричър не откъсваше поглед от него.

— Виждаш ли някъде пистолета му? — попита той.

Мъжът не помръдваше.

— Виждам го — отвърна Аби.

— Вземи го. С палец и показалец, за дръжката или цевта.

— Знам как.

— Казвам го за всеки случай. Предпочитам да заложа на сигурно.

Тя пристъпи напред, взе глока и се дръпна назад.

Мъжът не помръдваше.

— Какво ще правим с него? — попита Аби.

— Ще го оставим тук — отвърна Ричър.

— А после?

— Ще откраднем колата му.

— Защо?

— Шефът му идва. Трябва да оставим съответното послание.

— Не можеш да им обявиш война.

— Те вече го направиха. Обявиха война на мен. Затова сега реагирам по адекватен начин. Опитвам се да им обясня, че трябва да преосмислят политиката си. Това е стандартен дипломатически ход. Давам им възможност да започнат преговори, а в това няма нищо лошо. Надявам се да го разберат.

— Става въпрос за албанската мафия — каза Аби. — Ти си сам. Франк е прав. Това е лудост.

— Лудост или не, вече се случва — отвърна Ричър. — Не можем да върнем времето назад. Трябва да решим проблема по възможно най-добрия начин. Затова не можем да оставим колата тук. Би било прекалено малодушно. Все едно казваме: „Ох, извинявайте!“. Все едно сме го направили неволно. Напротив, трябва да им покажем с кого си имат работа. Трябва да им кажем: „Не си играйте с нас, защото ще ви сритаме задниците и ще ви откраднем колите“. Само така ще ни приемат по-сериозно. Ще започнат да действат обмислено и предпазливо. Ще повикат подкрепления.

— Но това е лошо!

— Само ако ни открият. А не ни ли открият, ще оставят големи празноти на други места, през които ще преминем с лекота.

— И къде ще отидем?

— Предполагам, че крайната ни цел ще бъде лична срещна с големия шеф. Еквивалентът на Грегъри.

— Дино — изохка Аби. — Това е лудост.

— И той е човек. Като мен. Ще се срещнем, ще обменим възгледи и не се съмнявам, че ще се споразумеем.

— Аз нямам друг избор, освен да работя в този град. От едната страна на Сентър Стрийт или от другата.

— Съжалявам — отвърна Ричър.

— Има за какво.

— Затова трябва да подходим умно. Трябва да спечелим играта.

— Добре, ще откраднем колата.

— Или ще я подпалим.

— Предпочитам да я откраднем — каза Аби. — Искам да се махна от тук колкото се може по-скоро.

Потеглиха с колата, изминаха четири преки, навлязоха в лабиринт от тесни улички и я зарязаха на един ъгъл. Оставиха ключовете на таблото и отвориха четирите врати плюс капака и багажника. Послание, което криеше определена символика. После се върнаха пеша до дома на Бартън, като избраха доста заобиколен маршрут и се огледаха във всички посочи, преди да излязат на неговата улица. Той ги чакаше отвън заедно с Хоган.

И трети човек, когото Ричър виждаше за пръв път.

27

Външността на третия човек — особено косата и кожата — го подмладяваше поне с десет години, което означаваше, че всъщност е по-близо до възрастта на Ричър, отколкото на останалите. Беше по-дребен и по-слаб. Имаше проницателен бдителен поглед, а очите му бяха разположени дълбоко от двете страни на острия му нос. Дълъг немирен кичур падаше върху челото му. Беше облечен с вкус: скъпи обувки, джинси, риза и сако.

— Това е човекът, за когото споменах — представи го Джо Хоган. — Бившият командир на рота, който знае куп източноевропейски езици. Казва се Гай Вантреска.

Ричър протегна ръка.

— Приятно ми е.

— На мен също — отвърна Вантреска и се здрависа първо с Ричър, после с Аби.

— Бързо дойдохте — отбеляза Ричър.

— Бях буден — каза Вантреска, — а и живея наблизо.

— Благодаря за помощта.

— Дойдох, за да ви предупредя. Не бива да се забърквате с тези хора. Прекалено много са, прекалено жестоки са и прекалено добре защитени. Това е моята оценка.

— Във военното разузнаване ли сте служили?

Вантреска поклати глава.

— В танкова дивизия.

Хоган бе споменал, че приятелят му е командвал рота в края на Студената война.

— Командвали сте танкове? — попита Ричър.

— Четиринайсет. До един мои. До един обърнати на изток. Щастливи години.

— Защо започнахте да учите езици?

— Реших, че ако има война, ние ще спечелим. И може да ме назначат за губернатор на някой град или окръг. Исках да знам достатъчно, за да си поръчам вино в ресторант или да се запозная с момичета. Беше толкова отдавна. Освен това езиковите курсове бяха платени от Чичо Сам. По онова време армията държеше на образованието. Човек можеше да защити дори докторска степен.

— Прекалено много, прекалено жестоки… Това са субективни оценки — отбеляза Ричър. — Ще го обсъдим по-късно. Прекалено добре защитени обаче е нещо различно. Откъде знаете?

— Консултирам различни фирми, най-вече по физическата охрана на сградите. Но чувам едно-друго, задават ми разни въпроси. Миналата година федерален проект анализира данни за цялата страна и се оказа, че двете най-спазващи закона групи граждани в Америка са местните украински и албански общности тук, в нашия град. Това предполага много тясно сътрудничество с правоохранителните органи. При това на всички нива.

Въпреки това трябва да има някаква граница, която не бива да прекрачват. Изказах предположението, че едно от табутата е стрелба по улиците, и човекът, с когото разговарях, не го отрече. По-скоро изрази съгласие, защото не натисна спусъка.

Освен това скоро ще бъде назначен нов шеф на полицията. Това ги притеснява. Но продължават да контролират нещата. Продължават да дърпат невидими конци. Най-общо казано, не става въпрос за стрелба по улиците. Някой ще си побъбри с потенциален свидетел, без никой да види или чуе, вероятно в дома на този свидетел, вероятно в стаята на дъщеричката му, за да направи посланието по-многозначително. Ще започне да разсъждава на глас колко странно нещо е паметта, как понякога си играе с нас, как кара спомените да избледнеят и накрая ще заяви, че няма нищо срамно в това да не си спомниш какво е станало. Подобни случаи много трудно могат да бъдат разследвани и много лесно потъват в архива.

— С колко души разполагат?

— Прекалено много. Вече казах. Прекалено много, прекалено жестоки, прекалено добре защитени. Забрави за тях.

— Къде бе разположена твоята част? — попита Ричър.

— Бяхме самият връх на копието — отвърна Вантреска.

— С други думи, противникът е бил по-многоброен и по-добре въоръжен. От първия ден на конфликта и вероятно до последния.

— Разбирам какво се опитваш да кажеш. Но аз разполагах с четиринайсет танка „Ейбрамс“. Най-добрите бронирани машини в света. Те са като излезли от научнофантастичен филм. Нямаше да прекося коридора Фулда по куртка и панталон.

— Подобно на мнозина военнослужещи от танковите дивизии, и ти издигаш машините в култ. Очевидно е, че си смятал себе си и своите другари по оръжие за по-опасни, по-смъртоносни. По-малобройни, но по-опасни. Противникът обаче също е бил защитен, при това от огромна силна нация. Шансовете са били едно към три в твоя полза. Или две към три срещу теб. Въпреки това, ако беше получил заповед, щеше да запалиш двигателите и да потеглиш към границата.

— Да, разбирам какво искаш да кажеш — повтори Вантреска.

— Нещо повече, очаквал си да спечелиш — продължи Ричър. — Затова си се захванал да учиш езици. Затова ни трябваш сега. Аз действам стъпка по стъпка. Първо, трябва да разбера какво пише в тези съобщения и ще използвам наученото, за да планирам следващите си ходове. Още не съм готов за бойни действия.

— Да предположим, че наученото покаже колко безнадеждно е положението.

— Не приемам подобно заключение. Проваля ли се, ще го отдам на грешка в планирането. Предполагам, че си научил това в Германия.

— Добре — каза Вантреска. — Стъпка по стъпка.

Отидоха в кухнята и започнаха с телефона на украинците. Вантреска похвали идеята на Аби с видеоклипа. Умно и ефективно, каза той. Задвижи пръст по дисплея с бавни ритмични движения, „начало“, „пауза“, „начало“, „пауза“ и зачете на глас съобщенията, застинали на екрана. Четеше бавно, неуверено, на моменти спираше объркан.

Проблемите с превода се появиха от самото начало. Това бяха текстови съобщения, пълни с непознат жаргон, еднобуквени съкращения, купища акроними, вероятно и с правописни грешки, освен ако не бяха съзнателно извършени опростявания. Никой не знаеше. Вантреска заяви, че ще му трябва повече време. Задачата му била равносилна на превод от труден чужд език и разбиване на шпионски код. При това едновременно. А може би на два кода предвид неясните намеци и пропуски, които се очаква да прави всеки уважаващ себе си гангстер.

Аби извади лаптопа си и заработи рамо до рамо с Вантреска. Тя проверяваше думи в онлайн речници или търсеше еднобуквени съкращения и акроними в различни сайтове, посветени на жаргонни и странни думи. Водеше си бележки върху няколко листчета хартия. Имаше две попадения, но въпреки това напредваше бавно. Никога не бе полагала толкова много усилия с толкова нищожен резултат. Бе заснела видеото максимално бързо, пет, десет, петнайсет, двайсет секунди. Сега леко размазаните образи бълваха хиляди и хиляди думи, всяка от които бе загадка, парченце от пъзел, а повечето имаха по две-три възможни значения.

Ричър ги остави на спокойствие. Присъедини се към Бартън и Хоган, които разговаряха в тясното пространство между барабаните и тонколоните. Едната тонколона бе сива, с размерите на хладилник. В нея имаше осем кръгли отвора. Ричър седна на пода, облегна се на нея и не помръдна от мястото си. Бартън бе разположил китара в скута си и свиреше, без да я е включил в усилвател, затова и звуците, които излизаха от струните, бяха едва доловими.

— Смяташ ли, че щяхме да спечелим? — попита Хоган. — Смяташ ли, че Вантреска щеше да има полза от всички езици, които е учил?

— Като се замисля, предполагам, че щяхме да надделеем — отвърна Ричър. — Щяхме да ги неутрализираме, преди те да неутрализират нас. Това трудно може да се нарече победа предвид последиците. Но при всички случаи върхът на копието щеше да бъде унищожен в самото начало. Опасявам се, че вашият приятел си е губил времето в онези езикови школи.

Бартън изсвири едно заглъхващо арпеджио и завърши с рязко подръпване на най-долната струна. Ако бе включил китарата в усилвател, сигурно щеше да срути къщата. Но тъй като не го бе направил, струната просто завибрира силно, без да причини каквито и да било конструктивни дефекти. Той погледна Ричър и каза:

— Сега ти си върхът на копието.

— Не искам да започвам война — отвърна Ричър. — Искам само парите на Шевик. Ако мога да ги взема по по-лесен начин, повярвай ми, ще го направя. Нямам никакво желание да се срещам с украинците на бойното поле. В интерес на истината, много ще се радвам, ако се размина с тях.

— Нямаш избор. Добре охраняват Труленко. Виждал съм ги да го правят. Охраната им се състои от няколко кръга. Разполагат един човек на ъгъла, втория на вратата, трети на съседната врата, плюс още двама обикалят наоколо.

— Какво си спомняш за Труленко?

— Беше задръстеняк като всички подобни типове. Спомням си, че бях изненадан от подобен развой. Аз бях от готините в гимназията. Сега задръстеняците са милионери, а аз едва свързвам двата края. Предполагам, че трябваше да се захвана с програмиране, не с музика.

— Ако работи, с какво би се захванал?

— А той работи ли?

— Един човек използва точно тази дума.

— Нещо, свързано с компютри, предполагам. Нещо, в което го бива. А той е отличен програмист. Вярно, че приложението му беше с медицинска насоченост, но в основата си то е компютърна програма, нали?

Аби надникна в стаята.

— Преведохме съобщенията — обяви тя. — Приключихме с украинския телефон. Споменават Труленко два пъти.

28

Вантреска върна видеоклипа от самото начало, но преди да го пусне, обясни:

— Като цяло ситуацията е доста странна. Освен всичко останало украинците са силно обезпокоени, тъй като са изгубили доста хора. Двама загинали в катастрофа пред автосалон на „Форд“. Двама инкасатори, ликвидирани в района на ресторантите. Други двама отвлечени от салон за масаж. И накрая, двама безследно изчезнали, които са наблюдавали дома на Аби. Общо осем.

— Същинска касапница — отбеляза Ричър.

— Интересното е, че обвиняват албанците за първите шест жертви — продължи Вантреска. — При последния случай обаче езикът се променя. Сега обвиняват теб. Предполагат, че те е изпратил някой от Ню Йорк или Чикаго, за да разчистиш терена. Разпратили са нещо като бюлетин, с който те обявяват за издирване. Под името Шевик. Което в крайна сметка може да се окаже сериозен проблем.

Вантреска кликна върху дисплея на телефона на Аби и пусна видеото. Отначало със скоростта, с която тя го бе заснела. В дясната част на екрана се виждаше сянката на пръста, който се плъзгаше от горе надолу. Вантреска спря записа, върна го малко назад и отново го спря, тъй като бе открил търсеното съобщение. То съдържаше текст и снимка. Арън и Мария Шевик плюс Абигейл Гибсън в коридора на семейство Шевик. Тримата изглеждаха изненадани, объркани, озадачени. Ричър си спомни звука, който бе чул през кухненската врата. Тихото изщракване. Мобилен телефон, който играе ролята на фотоапарат.

— Текстът под снимката твърди, че това са Джак, Джоана и Абигейл Ричър — продължи Вантреска.

Той прехвърли още четири съобщения и се спря на петото.

— Тук вече са разбрали, че Абигейл Ричър всъщност е Аби Гибсън. Следващото съобщение гласи, че изпращат човек в работата ѝ, за да вземе домашния ѝ адрес.

Вантреска пусна видеото.

— Тук вече разполагат с адреса и изпращат кола пред дома ѝ. Екипът е получил заповед да я доведе за разпит веднага щом я открие.

— Всичко е добре, когато свършва добре — каза Ричър.

— Става още по-зле — възрази Вантреска.

Пусна отново видеото и спря на голямо по обем съобщение на кирилица, получено по-късно същия ден. Прочете го на глас:

— „Получихме информация, че възрастна жена на име Джоана Ричър (на снимката горе) е посетила заложната къща и се е подписала като Мария Шевик.“

— По дяволите! — възкликна Ричър. — Заложната къща тяхна ли е?

— Трябвало е да се досети. Почти всичко западно от Сентър Стрийт се намира под контрола на украинците. Проблемът е, че е оставила истинското си име. Това означава, че най-вероятно е посочила истинския си адрес и истинския номер на социалната си осигуровка. Така украинците се озовават на крачка от откритието, че е законна съпруга на Арън Шевик. Оттук нататък с лекота ще разберат кой, кой е. След което ще се задействат максимално бързо. Вече дежурят пред дома им.

— Това ще ги въвлече в екзистенциална криза. Кого искат да пипнат? Човекът, който се представя за Арън Шевик, или истинския Арън Шевик, който им дължи пари и си играе игрички с тях? В края на краищата какво означава терминът „самоличност“? Трябва да си отговорят първо на този въпрос.

— „Уест Пойнт“ ли си завършил?

— Как разбра?

— Твърде много празни приказки. Работата може да стане много дебела. Очевидно е, че украинците искат да пипнат човека, който се представя за Шевик, и няма да се спрат пред нищо. Някой може да пострада. Включително хората в тази къща.

Ричър кимна.

— Знам — каза той. — Повярвай ми. Отнасям се изключително сериозно към случилото се. Но не виждам какво мога да направя относно физическата им безопасност. Не и денонощно. Единственото разумно решение е да ги отведа на сигурно място. Но къде? Не разполагам с необходимите ресурси. — Ричър замълча за кратко и продължи: — Обикновено в подобни случаи казвам: „Идете при дъщеря си“. Сигурен съм, че семейство Шевик с радост биха го направили.

Вантреска превъртя видеото до съобщение, изпратено предишната вечер.

— Тук споменаваш името на Труленко пред онзи охранител — каза той. — Оттук разговорът тръгва в две различни посоки. Едната е свързана с теб. Не могат да разберат защо човек, който взема кредити от лихвари, задава подобни въпроси. Това са два различни свята. Оттук стигат до извода, че си провокатор, изпратен от външна организация.

— Втората насока е свързана със самия Труленко — намеси се Аби. — Споменават името му два пъти. Първо, проверяват състоянието му и оценяват заплахата. Всичко изглежда наред. След което обаче започват да се тревожат.

— Защото им се измъкнах — каза Ричър. — Когато ти ме дръпна през вратата. Знаят, че съм на свобода.

— Изтеглили са четири екипа от обичайните им задължения и са им наредили да охраняват външния периметър. Онези, които са пазели Труленко до момента, са станали негови персонални телохранители. Обявили са ситуация Б, което според мен е някакво ниво на тревога. Очевидно е предварително планирано, вероятно репетирано или дори използвано преди.

— Добре — отвърна Ричър. — Какво означава екип? Двама души с кола?

— Би трябвало да си наясно.

— Следователно общо осем души. Изпратени като подкрепление на… колко са били в самото начало? Колко души са охранявали Труленко, когато не е имало заплаха? Едва ли са били повече от четирима, след като толкова лесно ги прехвърлят като негови телохранители. И така, тези четиримата плюс други осем, които пазят външния периметър.

— Сам срещу дванайсет души.

— Не и ако избера подходящо място във въпросния периметър. Открия ли пролука, ще се промъкна.

— В най-добрия случай ще се изправиш срещу четирима.

— Не виждам особена полза от цялата тази информация, ако там не се съобщава къде трябва да се явят допълнителните осем души. Трябва ми адресът на Труленко.

Вантреска не отговори.

Ричър погледна Аби.

— Написали са къде е Труленко.

— Но?

— Думата е ужасно трудна. Потърсих значението ѝ къде ли не. Първоначално е означавала кошер, гнездо или дупка. Или и трите. Или нещо средно. От една страна, думата може да е свързана с нещо, което бръмчи, лети или рови, но от друга, твърде много думи с древен произход са неточни от гледна точка на биологията. Струва ми се, че понастоящем този израз се използва единствено като метафора. И ме подсеща за онези филми, които показват някой луд учен в лаборатория, пълна със странни апарати, през които преминават искри от енергия.

— Нещо като команден център?

— Именно.

— С други думи, съобщението гласи: „Явете се в командния център“?

— Очевидно знаят къде се намира.

— Хората, с които разговарях, нямат представа къде е той — отбеляза Ричър. — Попитах ги, а те отвърнаха, че не знаят, и аз им вярвам. Това е секретна информация. Което означава, че новите екипи, изпратени да охраняват Труленко, се състоят от доверени хора, разположени по-високо в йерархията.

— Звучи логично — каза Вантреска. — Това е елитът сред тези отрепки. Мобилизират само най-добрите за ситуация Б.

— Казах ти — обади се Хоган. — Единственият начин да се добереш до Труленко е да минеш през висшите нива на организацията.

— Лудост! — възкликна Бартън.

Вантреска и Аби седнаха на кухненската маса и се заеха да разчетат съобщенията на албанците, като използваха същата система. Вантреска не знаеше добре езика, но самите съобщения бяха написани на по-литературен език, с по-малко граматически грешки в сравнение с украинските. Затова и работата потръгна по-бързо. А и беше по-малко като обем. Защото онова, което ги интересуваше, се бе случило през последните няколко часа. Част от информацията звучеше познато. Албанците също бяха взели Ричър за провокатор, изпратен от външна организация. Но друга част от нея беше нова. Бяха засекли бялата тойота. Бяха видели Ричър и Аби да излизат от нея, след като я бяха зарязали в пустия квартал. Дребничка жена с къса черна коса и голям и грозен здравеняк с къса руса коса. Обявени за издирване.

— Мислех, че външността ми е най-обикновена — отбеляза Ричър.

— Дори красива по един по-суров начин — каза Аби. — Но не и грозна.

— Има една детска песничка — каза Ричър. — „Тояги и камъни костите ми може да строшат, но думите нивга не ще ме сломят.“

— Може, може — възрази Вантреска, който бе стигнал до края на видеото. До последното съобщение на албанците. — Издирват те активно. Определили са приблизително настоящото ти местоположение. Предполагат, че се намираш в правоъгълник от дванайсет улици.

— В него ли попадаме?

— Близо до идеалния му географски център.

— Това не е добре — каза Ричър. — Явно разполагат с доста информация.

— И с доста контакти на местно ниво. Имат дял в почти всеки бизнес. Разполагат с много очи зад много прозорци, с много коли на много улици.

— Говориш така, сякаш си ги проучвал.

— Както казах, умея да слушам. Всеки има да разкаже някоя история. Защото рано или късно се сблъсква с тях. С каквото и да се занимаваш, това е цената, която трябва да платиш, за да продължиш да въртиш бизнеса си източно от Сентър Стрийт. Хората са свикнали. Дори го намират за разумно. Десет процента, като църковния десятък едно време. Или като данъците. И никой нищо не може да промени. Затова пък всичко е наред. Докато си плащаш. А държа да отбележа, че всички си плащат. Защото това са опасни хора.

— Говориш сякаш от личен опит.

— Преди два месеца помагах на една журналистка от Вашингтон да напише репортаж за нашия град. Имам разрешително за частен детектив. Телефонният ми номер е публикуван във всички указатели. Нямам представа каква беше темата на репортажа. Така и не ми каза. Но предполагам, че беше свързан с организираната престъпност, защото се интересуваше най-вече от това. И от албанците, и от украинците. Честно казано, повече от украинците. С такова впечатление останах. Но беше сгафила нещо на изток от Сентър Стрийт и първата ѝ среща беше с албанците. Обсъдили проблема лично, така да се каже. Шайка албанци и тя съвсем сама в задната стаичка на един ресторант. Когато излезе, ме помоли да я откарам направо на летището. Дори не се отбихме в хотела, за да си вземе багажа. Беше уплашена. Не. Ужасена. Движенията ѝ бяха като на сомнамбул. Взе първия полет и никога не се върна. След като са в състояние да постигнат този ефект в резултат на един-единствен разговор, не се съмнявай, че могат да накарат куп хора да се оглеждат за двама непознати. Те всяват страх. И така получават информация.

— Това не е добре — отвърна Ричър. — Не искам да ви създавам проблеми.

Бартън и Хоган не казаха нищо.

— Не можем да използваме хотели — обади се Аби.

— Или можем? — каза Ричър. — Дали не трябва да постъпим точно така? И да ускорим процеса.

— Не сте готови — изтъкна Хоган.

— Останете тази нощ — обади се Бартън. — И бездруго вече сте тук. Съседите нямат рентгеново зрение. Утре по обед имаме участие. Ако ви трябва превоз, можете да се качите в микробуса. Никой няма да ви види.

— Къде е участието ви?

— В един бар, западно от Сентър Стрийт. По-близо до Труленко, отколкото сте в момента.

— А този бар има ли си охранител?

— Разбира се. Най-добре да ви оставим зад ъгъла.

— Или не, ако искаме да ускорим процеса.

— Ние работим там, човече. Тези участия са важни за нас. Направи ни услуга и ускори процеса на друго място. Ако се налага. Макар искрено да се надявам, че няма да се стигне до това. Защото е лудост.

— Разбрахме се — отвърна Ричър. — Утре ще дойдем с вас. Много ви благодаря. Благодаря ви и за гостоприемството тази вечер.

Вантреска си тръгна след десет минути. Бартън заключи вратата. Хоган си сложи слушалките и запали цигара с марихуана с размерите на палеца на Ричър. Ричър и Аби се качиха на горния етаж, в стаята с усилвател за китара вместо нощно шкафче. Поредното съобщение не успя да стигне до телефона на украинците, скрит в празна метална пощенска кутия на три преки от тук. Минута по-късно същото се случи и с албанския телефон.

29

Първият помощник и дясна ръка на Дино се казваше Шкумбин по името на красивата река Шкумба, която пресичаше красивата му родина точно по средата. Американците трудно изговаряха името му. На английски то звучеше прекалено близо до Скъмбин. Кофа за боклук. Някои допускаха тази грешка съвсем неволно, други преднамерено. Онези, вторите, не получаваха възможност да повторят грешката. Когато започнеха да говорят отново — след сложни стоматологични процедури, продължили много месеци, — те се стараеха да го произнесат колкото се може по-ясно и отчетливо. Макар това вече да бе доста по-трудно въпреки отличната работа на хирурзите. В крайна сметка на Шкумбин му омръзна да разкървавява кокалчетата си, затова зае името на покойния си брат — и за удобство, и за да му отдаде почит. Но не зае името на по-големия си брат, който се казваше Фатбард, или Щастливия, тъй като това име също бе трудно за произнасяне на английски. Вместо това той зае името на по-малкия си брат, което бе Джетмир, или Онзи, който ще има хубав живот. Това име бе лесно за произнасяне, лесно за запомняне, звучеше модерно и дори футуристично, почти като традиционна благословия или като името на летец-изпитател от Червената армия, взето от някой съветски комикс, или на космонавт герой от пропаганден плакат. Не че американците се интересуваха от подобни неща. Вече не. Те бяха останали в миналото.

Джетмир влезе в заседателната зала в задната част на офиса в дъскорезницата и видя, че останалите членове на вътрешния кръг вече са се събрали. С изключение на Дино, разбира се. Дино не бе уведомен за срещата. Още не. Това бе втората им среща без него. Голяма стъпка. Една среща лесно можеше да бъде обяснена. Но две? Далеч по-трудно.

А три? Направо невъзможно.

— Откраднатият телефон се включи за почти двайсет минути — започна Джетмир. — С него не са провеждани разговори, не са изпращани или получавани съобщения. После отново се изключи. Сякаш са го скрили в мазе, изба или нещо подобно, след което са излезли за малко на улицата, все едно са отишли до магазина на ъгъла и са се върнали.

— Разполагаме ли с местоположение? — попита някой.

— Триангулацията ни е сравнително добра, но кварталът е гъсто застроен. На всеки ъгъл има магазин. Телефонът се намира точно там, където предполагахме. Близо до центъра на района, който очертахме.

— Колко близо?

— Преди обсъждахме район от дванайсет преки. Сега можем да ги сведем до четирите централни. Или до шест, за да бъдем сигурни.

— В мазе?

— Или на друго място, където няма сигнал.

— Може да са извадили батерията. След което да са я сложили отново.

— С каква цел? Не са използвали телефона.

— Добре тогава. Мазе.

— Или сграда с масивна желязна решетка. Нещо подобно. Кажете на всички да си отварят очите на четири. Наводнете района с наши хора. Оглеждайте се за спуснати завеси и светлини зад тях. Оглеждайте всички пешеходци и автомобили. Чукайте на вратите и задавайте въпроси, ако се налага.

В същото време колегата на Джетмир от другата страна на Сентър Стрийт също провеждаше среща, също с вътрешния съвет, в заседателната зала в задната част на офиса на таксиметровата компания, точно срещу заложната къща. Но в неговия случай присъстваше и шефът му. Грегъри бе тук и както винаги седеше начело на масата и ръководеше срещата. Той лично бе свикал хората си, след като бе научил, че един от тях в центъра е бил пребит от Арън Шевик.

— Този инцидент поставя нещата в съвсем различна светлина — започна Грегъри. — Не е имало никакъв опит за заблуда. Не се е опитал да прехвърли вината върху албанците. Срещнал се е лице в лице с нашия човек. Явно е получил инструкции да изостави досегашната си тактика. Да навлезе в нова фаза. Мисля, че това е грешка. Така разкриват за себе си повече, отколкото ще открият за нас.

— Телефонът — каза първият му помощник.

— Именно — отвърна Грегъри. — Отнемането на пистолета е очаквано. Всеки би го направил. Но защо е взел телефона?

— Това е важна част от новата им стратегия. Ще се опитат да навредят на комуникациите ни. За да ни отслабят допълнително. Ще се опитат да саботират дейността ни, като проникнат в нашите телефони.

— Кой на този свят притежава уменията, опита, самочувствието и арогантността дори да си помисли, че може да успее?

— Само руснаците — отвърна помощникът му.

— Именно — съгласи се Грегъри. — Новата им тактика разкри самоличността им. Сега знаем. Руснаците ни атакуват.

— Което не е добре.

— Питам се дали са отмъкнали и албански телефон.

— Вероятно. Руснаците не обичат да делят територии с никого. Не се съмнявам, че планират да прогонят и нас, и албанците. Ще ни бъде много трудно. Те са прекалено много.

Настъпи продължително мълчание.

— Можем ли да ги победим? — попита Грегъри.

Първият му помощник отвърна:

— Няма да проникнат в комуникационната ни система.

— Не питах това.

— Каквито и ресурси да мобилизираме, те ще ангажират два пъти повече хора, два пъти повече пари, два пъти повече оръжия…

— Настъпват отчаяни времена — каза Грегъри.

— Така е.

— И те изискват отчаяни мерки.

— Например?

— След като руснаците могат да мобилизират два пъти повече ресурси от нас, трябва да изравним силите. Много е просто. Ще го направим, макар и временно. Докато отмине тази криза.

— Как?

— Ще сключим краткосрочен отбранителен съюз.

— С кого?

— С нашите приятели източно от Сентър Стрийт.

— С албанците?

— И те са в нашето положение.

— Ще се съгласят ли?

— Нуждаят се от помощ, за да се справят с руснаците. Обединим ли се, можем да им се опрем. Не го ли направим, загубени сме. Можем да спечелим само ако се обединим. Останем ли разединени, с нас е свършено.

Настъпи тишина.

— Това е сериозна крачка — обади се някой.

— Съгласен съм — отвърна Грегъри. — А също така необичайна, странна, дори налудничава. Но необходима.

Всички замълчаха след тези думи.

— Добре — каза Грегъри. — Утре сутринта първата ми работа е да говоря отново с Дино.

Ричър се събуди в сивия полумрак. Часовникът в главата му показваше четири без десет. Чу някакъв звук. Кола. Навън, на улицата, точно под кръглия прозорец. Свирене на спирачки, скърцане на ресори, свистене на гуми. Кола, която намалява и спира.

Ричър зачака. Аби спеше до него, топла, мека, нежна. Дъските на старата къща скърцаха и пукаха тихо. Под вратата се процеждаше ивица светлина, която идваше от коридора. Лампата над стълбището светеше. Може би и още някоя в дневната. В кухнята или верандата. Нищо чудно Бартън или Хоган да не си бяха легнали. Единият или другият. Или и двамата. Четири без десет сутринта. Музикантите обикновено се прибират у дома именно по това време.

Двигателят на колата работеше на място. Чуваха се тихото свистене на ремъци, жуженето на вентилатор, потракването на буталата на празни обороти. Последвани от приглушен звук, дошъл изпод предния капак.

Някой бе изключил от скорост.

Двигателят заглъхна. Отново настъпи тишина.

Отвори се врата. Някой стъпи на тротоара. С единия крак. Пружините на седалката проскърцаха, освободени от тежестта отгоре им. Към първия крак се присъедини втори. Някой се изправи, като изпъшка леко от усилието. Вратата се затвори.

Ричър стана тихо от леглото. Откри панталона си. Откри ризата си. Откри чорапите си. Завърза обувките си. Облече якето си. Тежестта в джобовете му подейства успокоително.

Някой почука на външната врата. Рязък звук, отекнал силно по дървената рамка.

В четири без десет сутринта. Ричър се ослуша. Не чу нищо. Всъщност чу по-малко от нищо. Определено по-малко от преди. Сякаш във въздуха се бе отворила дупка и бе засмукала всички звуци. А допреди миг бе чувал и разговора на двама души на долния етаж. Сега те мълчаха, озъртаха се и си мислеха какво ли става, по дяволите. Бартън и Хоган не си бяха легнали. Часът на музикантите.

Ричър зачака. Оправете се сами, помисли си той. Не ме карайте да слизам.

Чу единият да става. Да тътри крака. Вероятно за да отиде до прозореца и да погледне навън.

Тих глас изрече:

— Албанец.

Беше Хоган.

— Един ли е? — прошепна в отговор Бартън.

— Един.

— Какво иска?

— Не съм ясновидец.

— Какво ще правим?

На вратата се почука отново. Бум-бум-бум. Рязък звук, отекнал силно по дървената рамка. Ричър зачака. Зад гърба му Аби се размърда и попита:

— Какво става?

— Албанска мутра. Почти сигурно търси нас.

— Колко е часът?

— Четири без осем.

— Какво ще правим?

— Бартън и Хоган са долу. Още не са си легнали. Да се надяваме, че ще се справят.

— Трябва да се облека.

— Уви, права си.

Тя се облече бързо като Ричър: панталон, риза, обувки. Двамата зачакаха. На вратата се почука за трети път. Бум-бум-бум. Не чукане, а тропане, което бе невъзможно да се игнорира. Чуха предложението на Хоган да отворят. И съгласието на Бартън. Стъпките на Хоган отекнаха по коридора. Уверени, решителни, неумолими. Стъпки на морски пехотинец. Или на барабанист. Ричър не бе сигурен кое е определящото в случая.

Вратата се отвори.

— Какво има? — попита Хоган.

Прозвуча нов глас. По-тих, защото идваше отвън, а не отвътре, но също и заради тона, който бе едновременно предразполагащ и ироничен. Приятелски, но не съвсем.

— Всичко наред ли е тук? — попита гласът.

— Защо да не е? — отвърна Хоган.

— Видях, че свети — каза гласът. — Притесних се да не би да ви е събудил някакъв проблем или инцидент.

Беше тих, но дълбок. Глас, който издаваше голяма физическа сила, тъй като идваше от мощен гръден кош и дебел врат. Глас, изпълнен с власт и арогантност като на човек, свикнал да командва, който не обича да получава откази. Глас на човек, който никога не казва „моля“ и никога не приема „не“ за отговор.

Оправете се сами, помисли си Ричър. Не ме карайте да слизам.

— Всичко е наред — отвърна Хоган. — Няма за какво да се притеснявате. Няма проблеми. Няма инциденти.

— Сигурен ли сте? Знаете, че обичаме да помагаме винаги когато можем.

— Не се нуждаем от помощ — настоя Хоган. — Свети, защото още не сме си легнали. Не е толкова трудно да се досети човек.

— Аз ли не знам — кимна албанецът. — Нали обикалям по цели нощи, за да осигуря безопасността на квартала. Всъщност вие можете да ми помогнете.

Хоган не отговори.

— Не искате ли да ми помогнете? — попита албанецът.

Хоган отново не отговори.

— Каквото повикало, такова се обадило — продължи албанецът. — Така стоят нещата. Вие ще ни помогнете сега, ние ще ви помогнем по-късно. Може да е за нещо важно. Може да е точно това, от което се нуждаете. Може да е голям проблем. От друга страна, не ни ли помогнете сега, можем да ви създадем проблеми по-късно. В бъдеще, имам предвид. В най-различни отношения. Например… какво работите?

— За каква помощ става въпрос? — попита Хоган.

— Издирваме мъж и жена. Той е по-възрастен, тя — по-млада. Тя е дребничка брюнетка, той — едър и грозен.

Оправете се сами, помисли си Ричър. Не ме карайте да слизам.

— Защо ги търсите? — поинтересува се Хоган.

Албанецът на вратата отвърна:

— Смятаме, че са в голяма опасност. Трябва да ги предупредим. За тяхно добро е. Опитваме се да помогнем. Както винаги.

— Не съм ги виждал.

— Сигурен ли сте?

— Сто процента.

— Можете да направите още нещо за нас — продължи албанецът.

— Какво?

— Обадете ни се, ако ги видите. Ще го направите ли?

Хоган не отговори.

— Не е кой знае какво — каза мъжът на вратата. — Или ще ни помогнете с един десетсекунден разговор, или не. И в двата случая всичко ще бъде наред. Това е свободна страна. Ще си го отбележим и ще продължим напред.

— Добре — каза Хоган. — Ще се обадим.

— Благодаря. По всяко време. Денем и нощем. Незабавно.

— Добре — повтори Хоган.

— И още нещо.

— Какво?

— Има още един начин да ми помогнете.

— Как?

— Очевидно ще докладвам, че този адрес не представлява никакъв интерес за нас. Хората, които ни интересуват, не са тук. Тук живеят съвсем обикновени хора и така нататък.

— Добре — каза Хоган.

— Но работата ни е такава, че трябва да се отнасяме сериозно към нея. И тъй като работим с числа, в даден момент могат да ме попитат с каква степен на увереност правя подобно твърдение.

— Сто процента — повтори Хоган.

— Много добре ви разбирам, но все пак това е голословно твърдение на заинтересована страна.

— Това е всичко, което мога да ви кажа.

— Именно — отвърна албанецът. — Много ще ми помогнете, ако позволите да огледам лично къщата. Така ще разполагам със солидно доказателство. Ще приема случая за приключен. И няма повече да ви безпокоя. Може дори да ви изпратя покана за пикника, който организираме за Четвърти юли. Ще ви приемем като член на семейството. Солиден човек, на когото може да се разчита.

— Къщата не е моя — каза Хоган. — Аз съм само наемател. Не мисля, че имам правото…

— Може би другият господин, който е в дневната.

— Ще трябва да се задоволите с моята дума.

— Не се притеснявайте за тревата — каза албанецът. — Нали за това става въпрос? Подуших я още от улицата. Пет пари не давам за нея. Не съм ченге. Не съм дошъл да ви арестувам. Представител съм на местната организация за взаимопомощ. Ние работим усърдно в тази общност. И постигаме впечатляващи резултати.

— Ще трябва да се задоволите с моята дума — повтори Хоган.

— Кой друг е в къщата?

— Никой.

— Цяла вечер сте сами, така ли?

— Имахме гости за вечеря.

— Кои?

— Приятели — отвърна Хоган. — Поръчахме си китайско и малко вино.

— Те останаха ли?

— Не.

— Колко приятели?

— Двама.

— Да не би случайно да са били мъж и жена?

— Не и онези, които търсите.

— Откъде знаете?

— Защото не биха могли да са те. Те са най-обикновени хора. Както сам казахте.

— Сигурен ли сте, че не са останали?

— Лично ги изпратих.

— Добре — каза албанецът. — Тогава няма за какво да се притеснявате. Ще огледам набързо. Веднага ще разбера дали са тук. Имам известен опит в тези неща. В Тирана работех в полицията. Смятам, че е невъзможно някой да прекара известно време в дадена къща, без да остави видими следи от своето присъствие. Следи, които ще издадат кой е бил тук, защо е бил тук.

Хоган не отговори.

Ричър и Аби чуха стъпки в коридора точно под тях. Албанецът бе влязъл вътре.

— Не мога да повярвам, че Хоган го пусна — прошепна Аби. — Очевидно ще претърси навсякъде. Няма да огледа надве-натри. Хоган трябваше да се измъкне по някакъв начин.

— Хоган се справя добре — каза Ричър. — Той е морски пехотинец. Има добра представа за стратегия. Осигури ни достатъчно време, за да се облечем, да оправим леглото, да отворим прозореца и когато онзи влезе вътре, да се измъкнем навън, да се качим на покрива или да скочим в двора. И когато натрапникът не ни открие, ще си отиде щастлив, без да се стига до конфронтация. Най-добрите битки са онези, които успееш да избегнеш. Дори морските пехотинци разбират това.

— Но ние не се измъкваме през прозореца. Просто си стоим тук. Не следваме плана.

— Възможно е да съществува и алтернативен подход.

— Например?

— Характерен повече за армията, отколкото за морската пехота.

— Например? — повтори Аби.

— Да изчакаме и да видим какво ще стане — отвърна Ричър.

Чуха стъпките на албанеца, който влезе в дневната. Чуха и въпроса му:

— Музиканти ли сте?

— Да.

— Свирите ли в нашите клубове?

— Да.

— Няма да продължите да го правите, ако не промените отношението си.

Отговор не последва. Настъпи моментна тишина. Ричър и Аби чуха от втория етаж как албанецът излиза отново в коридора и се запътва към кухнята.

— Китайска храна — каза той. — Много кутии. Не сте излъгали.

— Плюс вино — добави Хоган. — Както ви казах.

Чуха потракване на стъкло. Две празни бутилки, които някой събори или вдигна, за да огледа. После отново настъпи тишина.

И тогава чуха албанецът да пита:

— Какво е това?

Настана гробовно мълчание. Не се чуваше дори най-тихият звук.

А после онзи продължи:

— Лист хартия, на който някой е написал албанската дума за „грозен“?

30

Ричър и Аби отвориха вратата на спалнята и пристъпиха в коридора на втория етаж. От кухнята под тях не се чуваше нито звук. Долавяше се безмълвно напрежение, което сякаш наелектризираше въздуха. Ричър си представи тревожните погледи. На Бартън към Хоган. На Хоган към Бартън.

Аби прошепна:

— Трябва да слезем и да им помогнем.

— Не можем — отвърна Ричър. — Ако той ни види, не можем да му позволим да си тръгне.

— Защо не?

— Ще докладва на шефовете си. Ще им съобщи адреса. Това ще създаде куп проблеми на Бартън в бъдеще. Няма да му позволят да свири в клубовете им. На Хоган също. Двамата няма да имат с какво да си изкарват прехраната — обясни Ричър, после замълча.

— Какво означава, че не можем да му позволим да си тръгне? — попита Аби.

— Има няколко варианта.

— Да го задържим като пленник?

— Може тази къща да има мазе.

— Какви са другите варианти?

— Най-различни.

— Предполагам, че вината е моя — отвърна Аби. — Не биваше да оставям онзи лист хартия.

— Ти се опитваше да им помогнеш. Много мило от твоя страна.

— Но въпреки това е грешка.

— Късно е да съжаляваме — каза Ричър. — Гледай напред. Не губи енергия.

Разговорът долу продължи.

— Да не би да учите чужди езици? — попита албанецът.

Никакъв отговор.

— Съветвам ви да не започвате с албански. Особено с тази дума. Тя е много коварна. Има различни значения. Използват я предимно в провинциални диалекти. Предполагам, че е много стар архаизъм. Днес се използва доста рядко.

Никакъв отговор.

— Защо сте я записали на този лист?

Никакъв отговор.

— Всъщност не мисля, че вие сте я записали. Струва ми се, че почеркът е женски. Казах ви, че имам опит в тези неща. Бях полицай в Тирана. Обичам да съм в крак с новостите. Особено онези, които са свързани с моята родина. Жената, написала тази дума, е прекалено млада, за да е усвоила краснописа, който преподаваха някога в училище. Тя няма четирийсет.

Никакъв отговор.

— Може би това е вашата приятелка, дошла на вечеря? Защото листът е оставен на масата сред кутиите от храна. Учените наричат това археологически пласт. Което означава, че хартията и кутиите са оставени по едно и също време.

Хоган не каза нищо.

— Вашата приятелка, която е дошла на вечеря, няма четирийсет, нали? — попита албанецът.

— Тя е на около трийсет, предполагам — отвърна Хоган.

— И е дошла, за да хапнете китайско и да пийнете малко вино?

Никакъв отговор.

— И освен това да изпушите някой джойнт, да си поговорите за общи познати, а после да обсъдите по-сериозни въпроси, свързани с живота или световното положение.

— Предполагам — каза Хоган.

— Изведнъж тя е скочила от стола си, взела е лист хартия и е записала една-единствена дума на език, за който повечето американци дори не са чували. Можете ли да ми го обясните?

— Тя е много интелигентна жена. Може да си е мислила за нея. Може точно тази дума да е търсила, след като е толкова рядка. Така правят умните хора. Използват чужди думи. Може да я е записала за мен. За да ми я покаже по-късно.

— Възможно е — каза албанецът. — Но не и в този случай. При други обстоятелства бих свил рамене и бих отминал. Случвали са се и по-странни неща. Аз обаче не обичам съвпаденията. Особено четири наведнъж. Първо, тя не е бил тук сама. Била е с мъж. Второто съвпадение е, че през последните дванайсет часа твърде често срещах тази рядко използвана дума. В мобилни съобщения, получени на моя собствен телефон. Въпросната дума е използвана за описание на мъжа, когото издирваме. Както казах в самото начало, става въпрос за мъж и жена. Тя е дребничка брюнетка, а той е голям и грозен.

Аби, която стоеше в коридора на горния етаж, прошепна:

— Нещата се развиват много лошо.

Мислеше като сервитьорка, която предчувства, че в бара ще започне бой.

— Вероятно — отвърна Ричър.

— Третото съвпадение — продължи албанецът на долния етаж — е свързано с обстоятелството, че снощи бе откраднат телефон, получил същите тези съобщения. Никой не е провеждал разговори по него. Но двайсет минути са достатъчно време, за да се прочетат съобщенията. Достатъчно, за да си запише някой по-трудните думи и да ги потърси по-късно.

— Успокой се, човече — каза Хоган. — Никой не е крал никакъв телефон.

— Четвъртото съвпадение е, че въпросният телефон е бил откраднат от големия и грозен мъж, описан в съобщенията. Знаем го със сигурност. Получихме подробен доклад. Този път мъжът е действал сам, но знаем, че е свързан с дребничка брюнетка. Която несъмнено е била у вас на вечеря, защото е записала тази дума на листа хартия, открит у вас. И несъмнено я е преписала от откраднатия телефон. Защото откъде иначе би могла да научи тази дума? Защо ще се интересува от нея точно в този момент?

— Не знам, човече — каза Хоган. — Може би говорим за различни хора.

— Той е излязъл навън, откраднал е телефона и ѝ го е донесъл. Тя ли му е наредила да го направи? Тя ли е шефът? Тя ли му е възложила тази задача?

— Нямам идея за какво говориш, човече.

— Няма да е лошо да имаш някаква идея. Току-що те спипах, че даваш подслон на врагове на нашата общност. Това няма да ти се отрази добре — заяви албанецът.

— Все ми е тая — отвърна Хоган.

— Предпочиташ да напуснеш щата ли?

— Предпочитам ти да го напуснеш.

Настъпи продължително мълчание. После албанецът заговори отново. Този път в гласа му се криеше нова заплаха. Сякаш му бе хрумнала нова идея.

— Пеша ли бяха или с кола?

— Кои?

— Мъжът и жената, които сте укривали.

— Никого не сме укривали. Поканихме приятели на вечеря.

— Пеша или с кола бяха?

— Кога?

— Когато си тръгнаха, след като сте вечеряли. След като не са останали да спят у вас.

— Пеша.

— Наблизо ли живеят?

— Не особено — отвърна предпазливо Хоган.

— В такъв случай трябва да изминат голямо разстояние. А ние наблюдаваме квартала много внимателно. И не сме забелязали мъж и жена по улиците.

— Може да са оставили колата зад ъгъла.

— Не сме забелязали мъж и жена с кола.

— Може да сте ги пропуснали.

— Не смятам.

— В такъв случай не виждам с какво мога да ти помогна, човече.

— Знам, че са били тук — заяви албанецът. — Видях храната. Видях бележката с думата, преписана от откраднатия телефон. Тази вечер това е най-добре охраняваният квартал в града. Никой не ги е видял да го напускат. Следователно още са тук. Мисля, че в момента са на горния етаж.

Отново настъпи продължителна тишина.

После Хоган каза:

— Голям си досадник, човече. Иди и огледай. Три стаи, всичките празни. После си върви и не се връщай. И не ми пращай покана за пикника.

В коридора на горния етаж Аби прошепна на Ричър:

— Все още можем да се измъкнем през прозореца.

— Не оправихме леглото — отвърна ѝ той шепнешком. — Освен това реших да взема колата на този гадняр. И бездруго не можем да го оставим да си тръгне.

— За какво ни е колата му?

— Току-що ми хрумна нещо.

На долния етаж прозвучаха стъпки, които прекосиха коридора и се насочиха към подножието на стълбите. Тежки стъпки. Старият дъсчен под простена под тях. Ричър остава пистолета в джоба си. Не искаше да го използва. Стрелба на улица в центъра на града… Това несъмнено ще предизвика реакция. Прекалено много усложнения. Очевидно и албанецът бе на същото мнение. Протегна дясната си ръка и се хвана за парапета. В нея нямаше пистолет. Последва я и лявата ръка. В нея също нямаше пистолет. Но ръцете му бяха големи. Огромни. Мускулести, с широки безцветни длани, дебели пръсти и маникюр, правен сякаш със сатър.

Албанецът стъпи на най-долното стъпало. Имаше големи обувки. И широка крачка. Плюс масивни крака. Огромни рамене, тясно сако. Може би метър и осемдесет и пет. Не беше някой хилав дребен средиземноморски тип. Бивш полицай от Тирана. Дали пък там нямаха изисквания за минимален ръст и тегло? И дали това не даваше по-добри резултати в работата?

Ричър реши да излезе и да поздрави албанеца, когато се качи на горния етаж. Защото от там го очакваше възможно най-дългото падане по стълбите. Чак до долу. Максимално разстояние. Максимална ефективност. За предпочитане пред обикновено падане на пода. Дъските продължаваха да скърцат една след друга. Ричър чакаше.

Албанецът изкачи последното стъпало. Ричър препречи пътя му. Албанецът го зяпна.

— Разкажи ми повече за тази рядка дума — каза Ричър.

Хоган, който стоеше долу, в коридора, възкликна:

— По дяволите!

Албанецът не отговори.

— Обясни ми различните ѝ значения — продължи Ричър. — Нелицеприятна дума, груба, обидна, оскърбителна, унизителна, дума, която очерня, опозорява и така нататък… Но това са все съвременните ѝ значения. Далеч в миналото значението ѝ е било свързано със страха. Много думи на много езици споделят общи корени. Хората наричат грозни нещата, от които се страхуват. Съществата, които живеят вдън горите, никога не са красиви.

Албанецът не отговори.

— Вие страхувате ли се от мен? — попита Ричър.

Никакъв отговор.

— Извади телефона и го остави на пода пред краката ти — нареди Ричър.

— Не.

— И ключовете от колата. И бездруго ще ги взема — каза Ричър. — От теб зависи кога и как.

И впери в него онзи поглед. Спокоен, уверен, ироничен, хищен, леко безразсъден.

В този момент албанецът бе изправен пред следния избор. Можеше да отвърне нещо остроумно, а можеше да замълчи и направо да пристъпи към действие. Ричър нямаше представа какво ще направи. Ако съдеше по случилото се на долния етаж, явно албанецът се наслаждаваше на собствения си глас. В това не можеше да има съмнение. Нали бе работил в полицията. Обичаше да е в центъра на вниманието. Обичаше да разсъждава на глас. Да обяснява как е разкрил престъплението. От друга страна, нямаше да спечели кой знае какво с някоя остроумна забележка. И той го знаеше. Рано или късно щяха да стигнат до съществената част. Защо да не започнат отзад напред?

Албанецът се хвърли напред. Оттласна се с мощните си крака, изправи рамене, наведе глава и връхлетя като разярен бик с намерението да забие рамо в гърдите на Ричър и да го извади от равновесие. Ричър обаче бе готов — поне на петдесет процента. Пристъпи напред и заби страховит десен ъперкът. Нанесе го не вертикално, а по-скоро под ъгъл от четиресет и пет градуса, което означава, че юмрукът му се заби директно в лицето на албанеца. Неговите стотина килограма се срещнаха с движещите се в срещуположната посока близо сто и двайсет на Ричър, а това предизвика колосален сблъсък на кинетична енергия, лице срещу юмрук, достатъчен, за да повдигне албанеца във въздуха и да го запрати назад по гръб на пода. С тази разлика, че нямаше под, затова албанецът полетя назад по стълбите, претърколи се няколко пъти и се заби в стената на коридора.

Сякаш го бе връхлетял влак.

Албанецът обаче се съвзе. Сравнително бързо. Примигна два пъти, олюля се и се изправи. Като в евтин филм на ужасите. Чудовището получава артилерийски снаряд в гърдите, но приглажда невъзмутимо опърлената си козина с окървавената си лапа и поглежда безстрастно напред.

Ричър заслиза по стълбите. Коридорът долу бе тесен. Бартън и Хоган отстъпваха назад. През отворената врата. Албанецът стоеше неподвижно. Висок, горд, непоклатим като скала. Очевидно вбесен от случилото се току-що. Носът му кървеше. Трудно можеше да се прецени дали е счупен. Но албанецът далеч не бе мекушав. Бе имал труден живот. Все пак бе работил като полицай в Тирана.

Той пристъпи крачка напред.

Ричър бе готов да го посрещне. И двамата знаеха. Рано или късно се налага да се сбиеш. Албанецът финтира с лявата ръка и нанесе рязък нисък удар с дясната, насочен към центъра на масата на Ричър. Това бе най-краткият път към целта, но Ричър видя удара, извърна се и го пое с рамото си. Заболя го, но не толкова, колкото щеше да го заболи, ако ударът бе попаднал в целта. Извъртането бе проява на чист рефлекс, нищо повече, паническа реакция на вегетативната нервна система, на внезапен рязък прилив на адреналин и максимален въртящ момент, приложен възможно най-бързо. А въпросният въртящ момент бе много голям, тъй като за частица от секундата освободи огромна енергия, досущ като масивна пружина, свита силно, отпусната изведнъж и отскочила в противоположната посока с невъобразима бързина и сила, този път обаче контролирана и насочена. Лакътят описа траектория като управляема ракета, завъртя се странично, което допълнително увеличи ускорението, и се стовари силно върху главата на албанеца малко над ухото му. Бе колосален удар, нанесен сякаш с бейзболна бухалка или арматурно желязо. Той би счупил черепа на повечето хора. Би убил повечето хора. Но албанецът само политна назад, удари се в рамката на вратата и падна на колене.

И веднага се изправи. Надигна се на масивните си крака и разпери широко ръце, сякаш за да потърси допълнителна опора или да запази равновесие. Приличаше на човек, който плува в гъста лепкава течност. Ричър пристъпи напред и го удари отново със същия лакът, но в другата посока, с форхенд, а не с бекхенд, над лявото око, кост срещу кост. Албанецът завъртя очи и падна назад, но отново бързо се съвзе, премигна и понечи да се изправи. Този път нищо не го спря. Замахна с намерението да стовари дясно кроше върху лявата половина на лицето на Ричър, но не попадна в целта, защото Ричър също не спря и ударът профуча покрай рамото му. Ричър се завъртя, изнесе напред и насочи надолу левия си лакът. Удари албанеца в лицето, под окото, встрани от носа, където се намират корените на предните зъби. Както и да се нарича тази част от лицето в атласите по анатомия.

Албанецът се олюля назад, сграбчи рамката на вратата, завъртя се, сякаш се препъна в нещо, и полетя безпомощно назад. Удари се в огромния усилвател и се просна по гръб на пода.

После плъзна ръка под сакото.

Ричър спря.

Не го прави, помисли си той. Щеше да последва реакция. Щяха да последват усложнения. Не ме интересува какви уговорки си въобразяваш, че имаш с полицията. Законът действа бавно, много бавно, както добре знаеше Мария Шевик. А тя не разполагаше с никакво време.

— Не го прави — каза на глас Ричър.

Албанецът не му обърна внимание.

31

Огромната му ръка се плъзна под сакото, дланта се отвори, изпъна и пръстите затърсиха дръжката на пистолета. Вероятно глок като на другия албанец. Оръжие, с което се борави лесно. Насочваш и стреляш. А може би не. Ричър отчете ключовите фактори като време, пространство, относително разстояние. Ръката на албанеца се намираше на сантиметри от целта, но все още трябваше да обхване дръжката, да извади пистолета и да се прицели, докато лежи по гръб на пода, вероятно замаян от силните удари в главата. С други думи, беше бавен, но въпреки това по-бърз от Ричър предвид обстоятелствата, тъй като ръката му вече се намираше високо под сакото, докато двете ръце на Ричър бяха отпуснати под кръста, а китките му бяха извити, насочени надолу в жест, който би трябвало да означава: спокойно, не го прави.

Далече от джобовете на якето.

Не че Ричър искаше да използва пистолет. Не че Ричър имаше нужда да използва пистолет.

Видя по-добър вариант. Свързан с импровизация. Не беше идеалният, но щеше да свърши работа. Несъмнено. Щеше да му отнеме малко време и да му позволи да реагира с нужната скорост и ефективност. Това бе добрата новина. От друга страна обаче, бе грубо нарушение на добрия тон. Професионална обида. И лична обида несъмнено. Така реагираха някои в западните щати, ако някой се отнесеше с неуважение към шапките им. Има неща, които просто не бива да пипаш.

Но има и неща, които просто си длъжен да направиш.

Ричър сграбчи китарата на Бартън от стойката ѝ, стисна я здраво за грифа и замахна надолу към гръкляна на албанеца. Сякаш замахваше с кирка, за да изкопае дупка в спечената от сушата земя. Същият замах, същата цел, същата мощ, насочена надолу.

Албанецът не помръдна след удара. Ричър върна китарата на стойката.

— Извинявам се — каза той. — Надявам се да не съм я повредил.

— Няма проблем — отвърна Бартън. — Това е „Фендер“. Пет кила дърво. Купих я от една заложна къща в Мемфис за трийсет и четири долара. Сигурен съм, че е видяла и по-лоши неща.

Часовникът в главата на Ричър показваше четири и десет сутринта. Мъжът на пода още дишаше. Но плитко, отчаяно, като издаваше неестествен звук, вдишване, издишване, вдишване, издишване, с максимална бързина. Без резултат. Вероятно заради щифта за колана на китарата, който стърчеше на сантиметър и половина, два от корпуса ѝ. Явно бе засегнал жизненоважен орган. Ларинкс, фаринкс или друг орган, съставен от хрущяли и наричан със сложни латински думи. Албанецът бе подбелил очи. Пръстите му драскаха леко по пода, сякаш се опитваше да се хване за нещо. Ричър коленичи и пребърка джобовете му, извади пистолета, телефона, портфейла и ключовете му за колата. Оръжието бе глок, доста износен, но добре поддържан. Телефонът бе плоско парче черна пластмаса със стъклен дисплей. По нищо не се отличаваше от милиони други апарати. Портфейлът бе от черна кожа, загубил първоначалната си форма и заприличал на картоф в резултат на дълга употреба. Беше натъпкан със стотачки, кредитни карти, шофьорска книжка, издадена тук, в града. Името под снимката бе на Гезим Ходжа, четирийсет и седем годишен. Ако се съдеше по емблемата върху ключовете, колата бе крайслер.

— Какво ще правим с него? — попита Хоган.

— Не можем да го оставим да си тръгне — отвърна Аби.

— Но не можем и да го оставим тук.

— Нуждае се от медицинска помощ — обади се Бартън.

— Не — възрази Ричър. — Изгуби това право в мига, в който почука на вратата.

— Това е жестоко, човече.

— А той щеше ли да отведе мен в болница? Или теб? Погледни нещата от този ъгъл. Освен това не можем да го закараме в болница. Там задават прекалено много въпроси.

— Можем да отговорим на всички въпроси. Ние бяхме в правото си. Той влезе със сила. Незаконно проникване в частна собственост.

— Опитай се да обясниш това на ченге, което получава хилядарка седмично под масата. Не е ясно как ще се развият нещата. Следствието може да се проточи с години. А ние нямаме време.

— Но той може да умре!

— Говориш, сякаш това е нещо лошо.

— Не е ли?

— Без колебание бих разменил живота му за този на дъщерята на Шевик. Щом искаш от мен да преценя кой е по-ценен. Във всеки случай, още не е мъртъв. Може да не е в най-добра форма, но е жив.

— И какво ще правим с него?

— Ще го скрием някъде. Временно. Където никой да не го открие. А и той да не ни създава проблеми. Докато не разберем със сигурност.

— Какво да разберем?

— Каква ще бъде по-нататъшната му съдба.

Настъпи тишина.

— Къде ще го скрием? — попита Бартън.

— В багажника на колата му — отвърна Ричър. — Там ще бъде на сигурно място. Може да не е много удобно, но схванатият врат е най-малкият му проблем в момента.

— Може да се измъкне — отбеляза Хоган. — Производителите монтират в багажника пластмасова дръжка, която свети в тъмното. Един вид мярка за безопасност. Тя отваря багажника отвътре.

— Не и в колите на гангстерите — възрази Ричър. — Убеден съм, че са я демонтирали.

Той хвана албанеца за ръцете, а Хоган го вдигна за краката. Заедно го понесоха по коридора. Аби избърза напред и отвори външната врата. Подаде глава навън в мрака и се огледа във всички посоки. Даде им сигнал, че е чисто, и Ричър и Хоган помъкнаха албанеца по тротоара. Колата, паркирана до бордюра, се оказа черен седан с нисък покрив и високи врати, в резултат на което прозорците изглеждаха доста малки. Напомняха на Ричър илюминатори на бронетранспортьор. Аби пъхна ръка в джоба на Ричър и извади ключовете от колата. Натисна един бутон, чу се пиукане и капакът на багажника се отвори. Ричър напъха албанеца вътре, като първо намести раменете му, а после сгъна и краката му. Огледа багажника отвътре. Не се виждаше никаква дръжка. Явно я бяха демонтирали.

Хоган отстъпи крачка встрани. Ричър огледа албанеца. Гезим Ходжа. Четирийсет и седем годишен. Бивш полицай от Тирана. Ричър затвори капака и отиде при останалите. Бивш следовател от Военната полиция на Съединените щати.

— Не можем да оставим колата тук — каза Хоган. — Не и пред нашата къща. Особено с тяло в багажника. Рано или късно някой ще мине оттук, ще я види и ще провери какво става.

Ричър кимна.

— Ние с Аби имаме нужда от кола — каза той. — Когато приключим, ще я оставим далече от тук.

— Ще шофирате с този тип в багажника?

— Дръж враговете си по-близо.

— Къде отиваме? — попита Аби.

— Когато албанецът спомена, че могат да забранят на твоите приятели да стъпват в клубовете им, аз си помислих: да, това е сериозен проблем, защото те трябва да се хранят. А после се сетих, че по-рано изрекох същите думи пред теб. Когато спряхме пред щанда със сандвичите на онази бензиностанция на път към дома на семейство Шевик. Ти ме попита дали няма да имат нещо против, а аз ти казах, че трябва да се хранят. Хладилникът им е празен. Особено сега. Обзалагам се, че не са излизали от дома си, откакто са пристигнали украинците. Срещал съм хора като тях. Те ще се срамуват, ще се притесняват, ще се страхуват да минат покрай колата. Никой няма да позволи на другия да излезе сам, но в същото време няма да излязат и заедно, защото се опасяват, че украинците ще използват отсъствието им, за да влязат вътре и да претършуват. Обзалагам се, че семейство Шевик не са хапнали нищо вчера, няма да ядат и днес. Трябва да им занесем храна.

— Ами колата пред дома им?

— Ще минем отзад. Ще се наложи да прекосим двора на някой съсед. Затова последната част от маршрута ще изминем пеша.

Първо отидоха до огромния супермаркет, разположен край шосето, което водеше извън града. Подобно на много други магазини, и той работеше денонощно. Приличаше на огромна пещера, студена и пуста, но окъпана в ярка светлина. Взеха количка с размерите на вана и я напълниха с по четири бройки от всичко, за което се сетиха. Ричър плати на касата в брой с парите, които взе от безформения портфейл на Гезим Ходжа. Реши, че това е най-малкото, което албанецът може да направи предвид обстоятелствата. Прибраха покупките в шест торби. Щяха да изминат последната част от маршрута си пеша, което означаваше, че ще трябва да мъкнат торбите на известно разстояние, вероятно през задни дворове и огради.

Отключиха крайслера и оставиха покупките на задната седалка. От багажника не се чуваше нито звук. Или движение. Аби искаше да провери дали албанецът е добре.

— Ами ако не е? — попита Ричър. — Какво ще направиш?

— Нищо, предполагам.

— В такъв случай няма смисъл да проверяваш.

— Колко дълго ще го оставим там?

— Колкото е необходимо. Да е мислил предварително. Не разбирам защо трябва да поемам отговорност за доброто му здраве. Защото той пръв се опита да съсипе моето добро здраве. Не виждам логика. Те започнаха първи. Не могат да очакват, че ще се грижа за здравето им.

— Някой беше казал, че победата изисква великодушие — продължи Аби.

— Напълно съм съгласен — отвърна Ричър. — Но ти казах и преди. Следвам собствени правила. Човекът в багажника още ли диша?

— Не знам — призна Аби.

— Но съществува подобна възможност?

— Да, така е.

— Ето, това е проява на великодушие от моя страна. Обикновено ги убивам. Убивам и тях, и семействата им и накрая се изпикавам на гробовете на предците им.

— Никога не съм сигурна сериозно ли говориш, или се шегуваш.

— Май си права.

— Искаш да кажеш, че в момента не се шегуваш?

— Искам да кажа, че великодушието ми е на привършване напоследък.

— Но носиш храна на възрастна двойка, и то посред нощ.

— Това не е проява на великодушие.

— И все пак е мил жест.

— Защото някой ден може аз да се озова на тяхно място. Но никога няма да бъда на мястото на онзи в багажника.

— Следваш принципа на древните племена — каза Аби. — Нашето племе срещу всички останали.

— Моето племе срещу лошите.

— И кой влиза в твоето племе?

— Почти никой — призна Ричър. — Живея доста самотно.

Потеглиха обратно към града, завиха наляво, продължиха на изток и навлязоха в квартала на семейство Шевик. Пред тях се простираха старите къщи, построени в годините след войната. Ричър вече се ориентираше добре. Реши да мине по една успоредна улица, за да не могат украинците да го видят дори от разстояние. Двамата с Аби можеха да паркират пред къщата, разположена зад дома на Шевик. Крайслерът щеше да застане зад линкълна, но на разстояние от шейсетина метра. Колкото е дължината на два малки парцела в този квартал. В които са построени две малки къщи.

Ричър угаси фаровете и продължи бавно по тесните улици, потънали в мрак. Свърнаха надясно в пряката преди онази, в която обикновено завиваха, после наляво и накрая спряха на нужното място. Пред къщата, разположена точно зад тази на Шевик. Беше в същия стил, имаше същата дъсчена фасада и битумен покрив. Отпред имаше малък открит двор, но отзад минаваше висока до рамото ограда, която опасваше имота от единия до другия край. Някъде в нея трябваше да има вратичка, през която от предния в задния двор да минава косачката например.

Къщата имаше пет прозореца, обърнати към улицата. Завесите зад един от тях бяха плътно дръпнати. Вероятно спалнята. Хората там спяха.

— Ами ако ни видят? — попита Аби.

— Те спят — отвърна Ричър.

— Представи си, че се събудят.

— Няма значение.

— Ще повикат ченгетата.

— Едва ли. Ще погледнат през прозореца и ще видят гангстерски автомобил. После ще затворят очи и ще се надяват, че след малко няма да го има. На сутринта, ако някой ги попита, ще решат, че най-безопасно е да кажат, че не са видели нищо. Затова ще кажат: Каква кола?

Ричър изключи двигателя.

— Едно куче би ни създало много по-големи проблеми — заяви той. — Може да се разлае. В съседните дворове може да има други кучета. Ще се вдигне голям шум. Украинците може да дойдат и да проверят какво става. От скука, ако не от друго.

— Нали купихме пържоли — отвърна Аби. — В торбите има сурово месо.

— Обонянието на кучето ли е по-добро от слуха му или обратното?

— И двете са доста добре.

— Около една трета от домакинствата в тази страна притежават куче. Малко над трийсет и шест процента, ако трябва да бъда точен. Което означава, че шансът да преминем необезпокоявани е почти две към три. Да не забравяме, че дори да има куче, то може да не излае. Повечето дворни кучета са спокойни. А може украинците да се окажат прекалено мързеливи, за да проверят. В колата е топло, удобно. Нищо чудно да са заспали. Мисля, че опасността е пренебрежимо малка.

— Колко е часът? — попита Аби.

— Пет и двайсет.

— Сетих се за онова, което ти казах по-рано… че всеки ден трябва да правиш по едно нещо, което те плаши. Часът е едва пет и двайсет сутринта, а аз се каня да направя второто страшно нещо за деня.

— Това не се брои — отвърна Ричър. — Това е като разходка в парка. Може би дори буквално. Може отзад да ни очаква красива градина.

— И тъй като е едва пет и двайсет, двамата Шевик едва ли ще са станали.

— Може и да са будни. Едва ли ги лови сън в такъв момент. Ако се окаже, че греша и те спят дълбоко, можеш да ги събудиш. Можеш да им звъннеш по телефона, когато стигнем там. Кажи им, че сме до прозореца на кухнята. Предупреди ги да не палят лампите. Не искаме някой да види нещо.

Ричър и Аби слязоха от колата и се ослушаха за секунда-две. Небето бе сиво, а въздухът влажен от ситна мъгла. От багажника не се чуваше звук. Нито ритане, нито блъскане, нито викане. Нищо. Взеха торбите от задната седалка и си ги разпределиха. Две в едната ръка на Ричър, две в другата. Една и една за Аби. Торбите не бяха препълнени. Нямаше опасност нещо да изпадне. Можеха да тръгват.

Ричър и Аби влязоха в предния двор на съседите.

32

Беше прекалено тъмно, за да преценят дали градината е хубава, но ако съдеха по смътните очертания, както и по неизбежния физически контакт, това бе най-обикновен двор, засаден с най-обикновени растения. Отначало стъпиха върху жилава гъста трева, вероятно някакъв нов хибриден сорт, влажна и хлъзгава от утринната роса. После се появи по-твърд участък, застлан с натрошени шисти, вероятно алея, а може би леха, посипана с мулч. Накрая изникнаха бодливи иглолистни растения, които задраха шумно торбите с покупките.

После се появи вратичка в оградата, която, ако се съдеше по състоянието на моравата, се отваряше и затваряше поне по веднъж на всеки две седмици. Въпреки това пантите бяха ръждясали и съответно изскърцаха силно. В един момент някъде отдалече долетя звук, който бе нещо средно между лай, вик и стон. Кратък, но силен.

Ричър и Аби замръзнаха на място.

Не последва нов звук. Не се разлая куче.

Двамата се провряха през вратичката, извърнати леко настрани — първо покупките в едната ръка, после покупките в другата ръка. В сумрака се появи задната ограда. Която бе задна ограда и на семейство Шевик. Защото дворът им бе огледален образ на този. Би трябвало. На теория. Ако Ричър и Аби се бяха озовали на правилното място.

— Всичко е наред — прошепна Аби. — Тук е. Трябва да е тук. Не може да сме сбъркали. Това е като да броиш квадратчета на шахматната дъска.

Ричър се изправи на пръсти и надзърна през оградата. Видя сивкавата задна фасада на къща с битумен покрив. Хем същата, хем различна. Тя беше. Разпозна я по мястото, където моравата опираше в задната стена, защото именно тук бяха направени онези семейни снимки. Войникът и момичето с рокля на цветя, същата двойка година по-късно с бебе в ръце, същата двойка осем години по-късно с осемгодишната Мария Шевик на фона на гъстата и тучна трева. Същата морава. Същата стена.

В кухнята светеше.

— Будни са — каза Ричър.

Прескачането на оградата ги затрудни, защото дъските бяха в окаяно състояние. По-рационалният подход изискваше да ги бутнат с рамо или да ги изкъртят с ритник. Отказаха се да го правят от етични съображения. Половината от енергията, изразходвана за прескачането на оградата, отиде в опити да запазят равновесие и да не се изтърсят от другата страна. Защото, когато се покатериха отгоре, оградата започна да се люлее и Ричър и Аби се почувстваха като циркови артисти. Опасяваха се, че в определен момент цялата ограда може да падне като прогнила завеса, при това по цялата дължина на двора. Аби се прехвърли първа и когато се озова от другата страна, Ричър ѝ подаде шестте торби с покупки — прехвърли ги една по една през оградата, като се опитваше да ги спусне колкото се може по-ниско от другата страна. Върховете на кедровите дъски опираха в лакътя му, докато всяка торба се спуснеше достатъчно ниско, за да може Аби да я вземе.

После дойде неговият ред да прехвърли оградата. Ричър бе два пъти по-тежък и три пъти по-непохватен от Аби. Оградата се залюля на метър в едната посока, после в другата. Накрая Ричър намери равновесната ѝ точка, удържа я да не падне и се претърколи от другата страна. Тромава маневра, в резултат на която се озова по гръб в цветната леха, но пък оградата остана цяла.

Двамата с Аби отнесоха покупките до кухненската врата и почукаха по стъклото. Надяваха се никой от двамата Шевик да не получи сърдечен удар. Разминаха се с ахкане, охкане, кършене на пръсти, затруднено дишане и солидна доза неудобство заради домашните халати, но Арън и Мария Шевик бързо се съвзеха. Впериха погледи в торбите с покупки със смесени чувства, изписани на лицата им. Срам, изгубена гордост и празни стомаси. Ричър ги помоли да направят кафе. Аби се зае да зарежда с продукти хладилника и кухненските шкафове.

— Будни сме, тъй като получихме обаждане от болницата — обясни Мария Шевик. — Там явно работят денонощно. А и ние самите им бяхме казали, че могат да ни звънят по всяко време. Предполагам, че са го отбелязали в документите, които попълнихме. Утре сутринта ще направят ново изследване със скенер. Още са много развълнувани.

— Ако платим — поясни Арън Шевик.

— Колко искат този път? — попита Ричър.

— Единайсет хиляди.

— Кога?

— Днес, до края на работния ден.

— Предполагам, че вече сте погледнали под дюшеците.

— Да. И открих само едно копче. От мой стар панталон. Търсих го цели осем години. Мария вече го заши.

— Още е много рано — каза Ричър. — До края на работния ден остава доста време.

— Отначало решихме да пропуснем това изследване — продължи Арън. — В края на краищата какво ще научим от него? Ако новините са добри, то ще ни зарадва, разбира се, но така задоволяваме собственото си любопитство, собствените си желания… това не е медицина. Ако новините са лоши, не искаме да ги знаем. Ето защо не бяхме сигурни какво щяхме да получим срещу нашите единайсет хиляди долара. Тогава лекарите заявиха, че трябва да установят какъв прогрес са отбелязали. И на тази база да определят новите дози на лекарствата. Да ги увеличат или намалят. Трябвало да бъдат много прецизни, в противен случай можело да навредят.

— Как им плащате обикновено?

— С банков превод.

— Приемат ли пари в брой?

— Защо?

— Обикновено това е най-бързият начин на плащане, особено когато някой бърза.

— Но откъде ще ги вземем?

— Всеки нов ден носи нови възможности. В най-лошия случай можем да продадем колата им. На някой дилър на „Форд“ например. Чух, че един от тях загубил няколко коли при катастрофа неотдавна.

— Да, приемат пари в брой — отвърна Арън Шевик. — В това отношение болницата прилича на казино. Цяла редица от касиери зад дебели бронирани стъкла.

— Добре — каза Ричър. — Радвам се да го чуя.

Той излезе в тъмния коридор и прекоси разстоянието, което го отделяше от предния прозорец. Огледа улицата. Линкълнът беше там. Същият. Голям, черен, неподвижен, покрит с капчици роса. В него имаше два неясни силуета. Глави и рамене, облегнати ниско на седалките. И пистолети несъмнено. Както и портфейли в джобовете. Вероятно натъпкани с банкноти като на бившето ченге от Тирана. Вероятно стотици долари. Но не и единайсет хиляди.

Ричър се върна в кухнята. Мария Шевик му подаде чаша кафе. Първата му за деня. Покани ги да останат за закуска. Тя щяла да я приготви. Можели да закусят заедно. Почти като празненство. Ричър искаше да откаже. Храната бе предназначена за двама възрастни хора, не за случайни гости. Освен това искаше да си тръгне преди изгрев-слънце. Докато още беше тъмно. Очакваше го тежък ден. Трябваше да свърши много неща. Но двамата Шевик явно придаваха по-особено значение на тази закуска, а и Аби се съгласи, затова Ричър се присъедини към нея. Впоследствие щеше да си зададе въпроса колко ли по-различно щеше да протече денят, ако не бе останал. Но нямаше да се замисли продължително върху отговора. След дъжд качулка. Напразна загуба на енергия. Гледай напред!

Мария Шевик изпържи яйца, после и бекон, сложи филийки в тостера, приготви втора кана кафе. Арън донесе стола от тоалетката в спалнята. Мария беше права. Към края си закуската се превърна в нещо почти като празненство. Аби разказа виц за мъж, болен от рак. Ричър не бе сигурен как ще го приемат Шевик. Актьорският инстинкт на Аби обаче не я подведе. След секунда мълчание Арън и Мария избухнаха в толкова силен смях, че раменете им се разтресоха. Двамата сякаш изпитваха невероятно облекчение, сякаш изживяваха катарзис. Мария плесна с длан по масата и разля кафето си, а Арън затропа с крака по пода и удари коляното си отново.

Ричър забеляза, че слънцето вече изгрява. Небето посивя, а после поруменя. Дворът отзад започна да добива очертания. От сумрака се появиха неясни форми. Оградата. Извивките на съседния покрив, покрит с битум.

— Кой живее там? — попита Ричър. — Чий двор прекосихме?

— Всъщност това е жената, която ни каза за Фисник — отвърна Арън. — Тя ни разказа една история за братовчеда на съпругата на племенника на другите ѝ съседи, който взел пари от гангстер в някакъв бар. Имам чувството, че е ходила там, за да го види с очите си. Може дори за да се срещне лично с него. Изведнъж си оправи колата, а няма никакви доходи.

Мария свари трета кана кафе. Какво пък толкова, помисли си Ричър. Слънцето вече се издигаше над хоризонта. Ричър не помръдна от мястото си и продължи да пие кафе. В един момент неизвестно как разговорът се върна към парите и изведнъж всички осъзнаха, че часовникът неумолимо отброява минутите. Краят на работния ден наближаваше.

— Болницата приема пари в брой и през нощта, нали? — попита Ричър. — Краят на работния ден засяга единствено банковите преводи. Ако касите са отворени, можете да внесете парите и миг преди да качат дъщеря ви в отделението.

— Но откъде ще ги вземем? — попита Арън. — Единайсет хиляди са много пари.

— Да не губим надежда — отвърна Ричър.

Двамата с Аби си тръгнаха по пътя, по който бяха дошли. Този път с празни ръце и по светло, но от това задачата им не стана по-лесна, макар че вървяха по-бързо. Оградата отново ги затрудни, а вратичката в предния двор проскърца все така шумно.

Колата им бе изчезнала.

33

Черният крайслер с ниския покрив и високата линия на вратите, с малките прозорци и заключения багажник беше изчезнал. Мястото му до бордюра бе празно.

— Онзи тип се е измъкнал — каза Аби.

— Не мисля, че е възможно — отвърна Ричър.

— Какво се е случило тогава?

— Грешката е моя — каза Ричър. — Не прецених правилно каква реакция можем да очакваме. Жената е погледнала през прозореца, видяла е гангстерски автомобил и не се е уплашила. Позвънила е на самите гангстери. Може би им е задължена. Може това да е част от сделката ѝ с Фисник. Когато са поправили колата ѝ. Те твърдят, че имат очи навсякъде. Може би го правят именно по този начин. Тя им е звъннала, те са дошли и са огледали колата…

— Дали са отворили багажника?

— Трябва да приемем, че са го направили. Трябва да приемем и че онзи е жив. А това излага Бартън и Хоган на голяма опасност. Сигурно още спят. Трябва да им звъннем.

— Ако спят, телефоните им са изключени.

— Опитай се да се свържеш все пак.

Тя се опита. Телефоните им бяха изключени.

— Онзи човек, който говореше различни езици… — започна Ричър. — Взе ли неговия номер?

— Вантреска?

— Да.

— Не.

— Добре, тръгваме пеша — каза Ричър. — Нямаме друг избор. Дребничка брюнетка и голям и грозен мъж. Посред бял ден. А онези имат очи навсякъде. Вероятно не ни очаква приятна разходка в парка. Вероятно ни очаква второто опасно нещо, което ще направиш този ден.

— Ще се върнем в дома на Франк Бартън, така ли?

— Трябва да ги предупредим.

— Ще продължа да звъня по телефона. Но те няма да станат преди десет. Знаеш как е… Започват да свирят в полунощ, а после спят до обед.

— Чакай малко! — възкликна Ричър. — Можем да се свържем с Вантреска. Той спомена, че има разрешително за частен детектив и телефонът му е вписан във всички указатели.

Аби влезе в интернет, въведе името му в търсачката и даде съответната команда.

— Открих го! — възкликна тя след малко. После добави: — Виждам само стационарен телефон. Може да е в офиса.

— Опитай все пак.

Аби включи телефона на високоговорител и го задържа върху отворената си длан. Чуха няколко позвънявания, после нещо прещрака, сякаш обаждането бе прехвърлено на друг номер.

— Може би прехвърля обаждането в дома му — предположи Аби.

Оказа се права. Вантреска вдигна. Звучеше бодро. Звучеше весело и жизнерадостно. И делово.

— Компания за сигурност „Вантреска“, с какво мога да ви помогна?

— Обажда се Ричър. Военният полицай. С Аби взехме телефона ти от указателя. Открихме го в онова нещо, за което всички говорят.

— Интернет?

— Да. Не се обаждаме да ти възложим някой случай. Нито за да ти разкажем какво стана снощи.

— Добре.

— Ситуацията изисква първо да действаш, после да задаваш въпроси.

— Какво трябва да направя?

— Иди и провери дали Джо Хоган е добре. Също и Франк Бартън.

— Че защо да не са добре?

— Въпросите после.

— Отговори ми на този още сега.

— Албанците може би подозират къде сме били снощи. Може дори да са го установили със сигурност. Хоган и Бартън не си вдигат телефоните. Надяваме се причината да е, че още спят.

— Добре, тръгвам.

— Изведи ги от там дори всичко да е наред. Нещата могат да се объркат всеки момент.

— Къде ще отидат?

— Могат да използват моята къща — предложи Аби. — Никой не я наблюдава вече.

— Колко дълго трябва да се крият?

— Един ден — отвърна Ричър. — Това ще е достатъчно, за да видим накъде ще задуха вятърът. Не е нужно да вземат големи куфари.

Вантреска затвори. Аби прибра телефона си. Ричър пренареди вещите по джобовете си, за да постигне по-добър баланс. Аби закопча палтото си. Тръгнаха пеша. Дребничка брюнетка и голям и грозен мъж. Посред бял ден. А онези имаха очи навсякъде.

Грегъри бе казал, че първата му работа сутринта е да говори отново с Дино, а щом го бе решил, трябваше да го изпълни. Затова стана рано и се облече както при първото си посещение при албанците. Тесен панталон, тясна тениска. Дрехи, които не могат да скрият нищо. Нито пистолет, нито нож, нито микрофон, нито бомба. Необходимо, но и неудобно. Утринният въздух бе прекалено хладен. Грегъри изчака слънцето да се вдигне малко по-високо и да стопли земята. Той искаше новият ден да е встъпил напълно в правата си. Виждаше себе си като мъж, изпълнен със сила и енергия, свеж като утринна зора, мъж, който държи нещата в свои ръце, командва, а другите изпълняват. Определено не се виждаше като нощна птица, долетяла от мрака.

Отново подкара към паркинга на Сентър Стрийт. Остави колата и продължи пеша. Отново го проследиха по целия път. Наблюдателите отново предупредиха за появата му. А когато пристигна, отново видя същите шест безмълвни фигури, застанали в полукръг между тротоара и входа на склада. Като шахматни пешки, наредени в защитна формация.

Отново една от шестте безмълвни фигури пристъпи напред. Беше Джетмир. Отново за да препречи пътя му, но и за да го изслуша.

— Трябва да говоря с Дино — каза Грегъри.

— Защо? — попита Джетмир.

— Имам предложение.

— Какво предложение?

— На този етап то е само за неговите уши.

— По какъв въпрос?

— По въпрос от взаимен интерес.

— Взаимен интерес — повтори Джетмир. — Това нещо напоследък е доста кът.

Подобни думи бяха проява на дързост, която не съответстваше на разликата в заеманите позиции. Между двамата имаше само една крачка, но това бе най-голямата възможна крачка.

Грегъри обаче не реагира.

— Смятам, че и вие, и ние бяхме измамени.

Джетмир замълча за миг. После попита:

— По какъв начин?

— Всички обвиняват лисицата, но виновно всъщност е кучето. Предполагам, че във вашия фолклор има подобна народна приказка. Или пословица.

— Кой е кучето? — попита Джетмир.

Грегъри предпочете да не отговаря директно и заяви:

— И това е само за ушите на Дино.

— Не — отсече Джетмир. — Предвид случилото се през последните дни би трябвало да разбереш защо Дино не изгаря от желание да се срещне с теб. Не и без да изложиш предварително проблема. Не и без да те изслушам и да дам одобрение. Не се съмнявам, че предвид обстоятелствата вие бихте процедирали по същия начин. Неслучайно имаш служители. Дино също.

— Кажи му, че не ние започнахме да избиваме хората ви — отвърна Грегъри. — Предполагам, че не вие сте започнали да избивате и нашите момчета. Попитай го как възприема подобна теория.

— Ами ако не я възприеме?

— Попитай го какво означава.

— И какво означава?

— Мисля, че казах достатъчно. Останалото ще споделя единствено с Дино. Сега настоявам за среща с него.

— Кой тогава е убил хората ни? И твоите. Искаш да кажеш, че трета страна е действала едновременно и срещу нас, и срещу вас?

Грегъри не отговори.

— Да или не? — настоя Джетмир. — Вярваш ли, че е имало външна намеса?

— Да — отвърна Грегъри.

— В такъв случай трябва да поговорим. Дино възложи това на мен.

— При цялото ми уважение, но двамата с теб не сме на едно ниво. Неслучайно организации като нашите си имат шефове.

— Дино отсъства — каза Джетмир.

— Кога ще дойде?

— Дойде много рано и излезе.

— Въпросът е сериозен — настоя Грегъри. — И много спешен.

— Тогава говори с мен. И бездруго Дино ще ти каже същото. В момента просто си губиш времето.

— Взеха ли ви телефони? — попита Грегъри.

Джетмир се замисли, после каза:

— Питаш, защото са взели телефони от вас, а това предоставя възможност на противника да атакува системата ви за комуникация. Което пък на свой ред стеснява кръга от възможни опоненти.

— Смятаме, че го стеснява до един-единствен кандидат, способен на подобна дързост.

— Дино ще каже, че вие, украинците, сте побъркани на тема руснаци. Всички го знаят. Винаги обвинявате руснаците за каквото ви падне.

— Представи си, че този път е истина?

— Никой от нас не може да победи руснаците.

— Не и поотделно.

— Това ли е предложението ти? Ще се погрижа Дино да го получи.

— Въпросът е сериозен. И много спешен — повтори Грегъри.

— Аз също се отнасям сериозно към него. Ще предам думите ти на Дино при първа възможност. Може той да потърси лична среща с теб. В офиса на таксиметровата компания.

— Където ще го посрещнем със същата любезност, с която бях посрещнат тук.

— Възможно е да се научим на повече доверие едни към други — каза Джетмир.

— Само времето ще покаже.

— Може би ще станем приятели.

Грегъри не отговори. Просто си тръгна. Закрачи по тротоара на запад, към Сентър Стрийт. Джетмир го изпрати с поглед. После се обърна и влезе вътре през вратичката в портала и тръгна покрай ниската ламаринена барака, от която се носеше вой на триони и мирис на бор.

Телефонът му иззвъня в този момент. Новините бяха лоши. Един от хората им, охранител в нощен клуб на име Гезим Ходжа, бил открит полумъртъв в багажника на собствения си автомобил, зарязан в покрайнините на стар западнал квартал. Обаждането дошло от стара тяхна клиентка, която преди неведнъж вземала заеми и сега се надявала да получи червена точка. За момента нямало заподозрени, но районът бил поставен под наблюдение. По улиците били изпратени още коли. Всички получили заповед да си отварят очите на четири.

Ричър и Аби напуснаха квартала, в който живееше семейство Шевик, като се върнаха по обратния път и се стараеха да са далече от паркирания автомобил с двамата украинци вътре. Вървяха по малки странични улички, докогато бе възможно, и едва в последния момент завиха надясно и излязоха на главната улица, която минаваше покрай бензиностанцията с щанда за сандвичи и салати и продължаваше към центъра на града. Почувстваха се по-добре. Но оттук нататък нямаше да има къде да се скрият. Слънцето грееше ярко. Въздухът бе кристалночист. Заобикаляше ги най-обикновен градски пейзаж. Отляво се издигаше триетажна тухлена сграда с прашни прозорци и изпочупени врати. После тротоар, застлан с тухли, каменен бордюр, асфалтирана улица, отново каменен бордюр и тухлен тротоар. Отдясно триетажна тухлена сграда с прашни прозорци и изпочупени врати. Никъде не се виждаше прикритие, по-високо от противопожарен кран или по-широко от уличен стълб.

Беше въпрос на време да ги открият.

Телефонът на Аби иззвъня. Тя вдигна. Беше Вантреска. Аби включи на високоговорител и продължи напред с телефона върху протегнатата си длан. Приличаше на йероглиф от древноегипетска гробница.

— Взех Бартън и Хоган — каза Вантреска. — И двамата са добре. С мен са в колата. Разказаха ми какво се е случило снощи. Все още никой не е идвал в дома им.

— Къде сте сега? — попита Ричър.

— Отиваме към дома на Аби, както тя самата предложи. Бартън знае адреса.

— Не, елате първо да ни вземете.

— Те ми казаха, че имате кола.

— Уви, вече не е на наше разположение. Изчезна заедно с онзи нещастник в багажника. Затова се разтревожих за дома на Бартън.

— Никой не е идвал там — повтори Вантреска. — Засега. Очевидно нещастникът не е проговорил. Не бих се учудил, ако не е в състояние да говори. Бартън ми разказа за китарата.

— Здрав инструмент — отвърна Ричър. — Работата е там, че в момента вървим пеша. Изложени сме на опасност от всички страни. Нуждаем се от спешна евакуация.

— Къде точно се намирате?

Това бе труден въпрос. Наоколо почти не се виждаха улични табелки. Бяха или избелели, или ръждясали, или изобщо липсваха. Вероятно стълбовете с имената на улиците са били отнесени от някой трамвай в годината, в която е потънал „Титаник“. Или в годината, когато е открит „Фенуей Парк“, най-старият стадион в бейзболната лига. Аби направи нещо с телефона си. Остави Вантреска на линия, но и извика някаква карта на дисплея. Върху картата се появиха пулсиращи сини сфери и стрелки. Така тя откри имената на улицата, по която вървяха, и на най-близката пряка.

— Пет минути — обяви Вантреска. — Може би десет. Настъпва сутрешният час пик. Откъде точно да ви взема?

Още един добър въпрос. Не можеха да застанат на някой ъгъл, сякаш чакат такси. Не и ако искаха да се скрият от вражески погледи. Ричър се огледа. Не откри удобно място. Малки складове и магазини, които още не бяха отворили. Всичките западнали, дори жалки на вид. Места, където след десет часа пристигат уморени болнави мъже и жени и се озъртат, преди да влязат. Ричър бе виждал всякакви градове. Добре ги познаваше. На следващата пряка имаше черна дъска, висока до кръста, подпряна на тротоара, най-вероятно реклама на кафене. То със сигурност щеше да работи по това време, но можеше да се окаже неприятелска територия. На вратата нямаше да има охрана — не и пред такова заведение на такава улица, — но зад машината за еспресо може би седеше симпатизант, който също се надява да смъкне няколко процента от лихвата по своя заем.

— Там! — каза Ричър.

Той посочи тясна сграда, десетина метра по-надолу от другата страна на улицата. Предната стена бе подпряна с дървени греди, поставени под много остър ъгъл, сякаш имаше опасност да се срути. Дървените подпори бяха покрити със здрава черна мрежа. Може би в резултат на някакви местни разпоредби. Нищо чудно градските власти да се притесняваха, че някоя тухла или парче мазилка могат да паднат върху случаен минувач. Каквато и да бе причината, по-важен бе резултатът, защото мрежата осигуряваше нещо като скривалище. Така поне нямаше да стоят на открито.

Може би мрежата щеше да намали видимостта с шейсет процента. Все пак беше доста гъста.

Или пък с четирийсет процента. Все пак утрото бе слънчево. Но и това бе по-добре от нищо.

Аби предаде новата информация на Вантреска.

— Пет минути — повтори той. — Може би десет.

— Каква е колата? — попита Ричър. — Не искаме да ви сбъркаме с някой друг.

— Ес-тайп, Ер, нула пета, антрацит и въглен.

— Спомни си какво казах за онези от танковите дивизии ли?

— Че се прехласваме по машините.

— Не разбрах нито една от тези думи.

— Относително стар ягуар — обясни Вантреска. — Спортна версия на ретро модела, който възкресиха в края на деветдесетте. С тунингован двигател. И турбокомпресор.

— Не ми помагаш — отвърна Ричър.

— Черен седан — отсече Вантреска.

И затвори. Аби прибра телефона си. Тръгнаха да пресичат улицата по диагонал. Вървяха право към сградата с подпорите по фасадата.

Иззад ъгъла се появи кола. Черен седан. Прекалено скоро. Пет секунди, а не пет минути.

И колата не беше стар ягуар. А нов крайслер. С нисък покрив, високи врати, тесни прозорци. Като странични илюминатори на бронетранспортьор. Като амбразури.

34

Черният крайслер се насочи право към тях. В един момент забави скорост, а после отново я увеличи. Като бегач, който се препъва, а после отново продължава. Като автомобилен еквивалент на обичайна човешка реакция — сепваш се и спираш, за да огледаш по-добре. Сякаш самият автомобил не можеше да повярва на очите си. Дребничка брюнетка и голям и грозен мъж. Появили се изведнъж на улицата. Точно пред колата. Онези двамата, които всички издирват.

Колата спря рязко и предните врати се отвориха. И двете. На разстояние от около шест метра от Ричър. Двама души. Два пистолета. Глокове. Мъжете ги държаха в десните си ръце. Бяха по-дребни от Гезим Ходжа, но по-едри от повечето хора. Определено не бяха от дребния средиземноморски тип. И двамата бяха облечени с черни панталони, черни ризи и черни вратовръзки. И носеха тъмни очила. Никой от тях не се бе бръснал. Вероятно ги бяха вдигнали под тревога и ги бяха изпратили да патрулират по улиците веднага щом бяха открили колата на Гезим Ходжа.

Двамата пристъпиха крачка напред. Ричър се огледа първо наляво, после надясно. Не видя нищо по-високо от противопожарен кран или по-широко от уличен стълб. Пъхна ръка в джоба си. Там го очакваше онзи „Хеклер и Кох“, за който знаеше, че стреля. Но знаеше, че не иска да го използва. Улична престрелка през нощта несъмнено щеше да привлече внимание. А улична престрелка в слънчево утро щеше да привлече десет пъти повече внимание. В дневната смяна имаше много повече полицаи, отколкото в нощната. И те щяха да реагират мигновено. Щяха да пристигнат десетина патрулки с включени светлини и сирени. Щяха да се появят хеликоптери със снимачни екипи на местните телевизионни станции, минувачи щяха да заснемат клипове с мобилните си телефони. Ричър щеше да изпише купища обяснения. Щеше да прекара стотици часове в една стая в компанията на ченгета и занитена за пода маса. Телефонът на Аби щеше да разкрие връзката им с Бартън, Хоган и Вантреска. Бъркотията щеше да стане още по-голяма. Щяха да минат седмици, преди да се измъкне. Ричър не го искаше, а семейство Шевик не можеха да си го позволят.

Двамата с глоковете пристъпиха напред. Заобиколиха широко отворените врати, стискаха пистолетите с две ръце и присвиваха очи, за да се прицелят по-добре.

Още една стъпка. И още една. После мъжът, застанал вдясно от Ричър, същият, който бе шофирал допреди малко, продължи напред, а другият спря. Спътникът. Двамата действаха като овчарски кучета. Целта им бе единият да заобиколи отзад и да притисне Ричър и Аби към другия, към отсрещния тротоар, към триетажната сграда, където те няма да разполагат с пространство за маневри. Това бе очевидна, инстинктивна тактика.

Но успехът ѝ зависеше от реакцията на Ричър и Аби, които трябваше първо да останат на място, после да се завъртят послушно и да отстъпят назад.

Нямаше да стане.

— Аби, направи крачка назад — каза Ричър. — Едновременно с мен.

Той отстъпи назад. Тя отстъпи назад. Това наруши представата за геометрия на шофьора. Площта пред него се увеличи. Сега той трябваше да направи крачка напред.

— Отново — каза Ричър.

Той отстъпи назад. Тя отстъпи назад.

— Не мърдайте — каза шофьорът. — Или ще стрелям.

Наистина ли, помисли си Ричър. Един от най-важните въпроси в живота му. Пред шофьора на крайслера стояха същите ограничения като пред Ричър. Десетина патрулки с включени светлини и сирени. Хеликоптери със снимачни екипи на местните телевизионни станции, минувачи с мобилни телефони. Купища обяснения. Стотици часове в една стая в компанията на ченгета и занитена за пода маса. А крайният резултат оставаше неясен. Нямаше гаранция. Не плашете гласоподавателите. Скоро щяха да назначат нов шеф на полицията. Освен това човекът имаше професионални задължения. Много въпроси чакаха отговор. Албанците смятаха Ричър за външен провокатор. Искаме да разберем кой си. Следователно този, който го заловеше жив, в състояние да говори, щеше да получи бонус. А онзи, който заведеше Ричър мъртъв, в кома или смъртноранен, щеше да получи наказание. Защото мъртвите не говорят, изпадналите в кома — също, а смъртноранените не оцеляват достатъчно дълго, за да проговорят, когато инквизиторите им извадят лъжиците, електрическите триони, ютиите, бормашините или каквито там зловещи процедури прилагат на изток от Сентър Стрийт. И така, шофьорът щеше ли да стреля? Едва ли, помисли си Ричър. Най-вероятно не. Но не биваше да изключва и тази възможност. Беше ли готов да рискува живота си? Вероятно да. Нямаше да му е за пръв път. И преди бе възприемал подобни ситуации като хазарт, бе залагал и бе печелил. Десет хиляди поколения по-късно инстинктите му продължаваха да са все така изострени. Бе оцелявал толкова пъти… Във всеки случай, гледаше философски на нещата. Никой не живее вечно.

Но беше ли готов да рискува живота на Аби?

— Покажете ми ръцете си — каза шофьорът.

Това щеше да сложи край на играта. Това беше точката, от която нямаше връщане. И бездруго я приближаваха. Законите на геометрията показваха, че Ричър се е озовал в неизгодна позиция. Ъгълът между шофьора и спътника му бе около шейсет градуса, което означаваше, че могат да открият кръстосан огън. Ричър лесно можеше да си представи как ще се развият събитията. Можеше да стреля през джоба си и да свали шофьора. Минус един. Никакъв проблем. След което обаче шейсетградусовият завой към спътника щеше да се окаже бавен и тромав, защото ръката му щеше да стои в джоба. Което щеше да предостави на противника му достатъчно време, за да стреля, и то неведнъж, а два или три пъти. Което пък означаваше, че ще уцели Аби, Ричър или и двамата. А можеше и да пропусне. Почти сигурно щеше да пропусне, помисли си Ричър, защото това е реалният свят. Човекът и бездруго изглеждаше неспокоен. Започнеше ли престрелка, щеше първо да се стресне, а после да изпадне в паника. Повечето куршуми пропускат целта си при далеч по-благоприятни обстоятелства.

Но беше ли готов да рискува живота на Аби?

— Покажете ми ръцете си — повтори шофьорът.

— Ричър? — попита Аби.

Десет хиляди поколения му подсказваха, че трябва да остане жив и да види какво ще му донесат следващите минути.

Ричър извади ръце от джобовете.

— Свали си якето — нареди шофьорът. — От тук виждам колко е натежало.

Ричър съблече якето. Хвърли го на асфалта. Пистолетите в джобовете издрънчаха. Украинските хеклери, албанските глокове. Целият му арсенал.

Почти.

— Качвайте се в колата — продължи със заповедите шофьорът.

Спътникът му отстъпи назад към крайслера. В първия момент Ричър си помисли, че ще им отвори задната врата като портиер пред луксозен хотел. Но той не го направи. Вместо това отвори вратата на багажника.

— Гезим Ходжа също се е возил тук — каза шофьорът.

— Ричър? — попита Аби.

— Всичко ще бъде наред — отвърна той.

— Как?

Ричър не отговори. Влезе пръв, легна настрани и се сви на кравай, след което Аби едва се побра в мястото, което той ѝ бе оставил. Погледнати отстрани, двамата сякаш се бяха прегърнали в леглото. Но това не отговаряше на истината. Спътникът затвори капака с рязък метален трясък. Ричър и Аби потънаха в мрак. Не се виждаше пластмасова дръжка, която да свети в тъмното. Явно я бяха демонтирали.

В този момент Дино разговаряше по телефона с Джетмир. Босът привика помощника си в своя офис. Незабавно. Явно Дино бе намислил нещо. Джетмир влезе в кабинета на Дино три минути по-късно и го завари да се взира в телефона си. Четеше дългата поредица от съобщения, свързани с Гезим Ходжа, който бе открит полумъртъв в багажника на собствения си автомобил.

— Двамата с Гезим Ходжа се познаваме отдавна — започна Дино. — Още от времето, когато бе ченге в Тирана. Дори ме арестува веднъж. Беше най-гадното копеле в цяла Албания. Аз обаче го харесвах. Беше свестен. Надежден. Затова му дадох работа при нас.

— Той е добър човек — отвърна Джетмир.

— Не може да говори — продължи Дино. — Възможно е никога да не проговори. Гърлото му е пострадало сериозно.

— Да се надяваме на най-доброто.

— Кой го е направил?

— Не знаем.

— Къде се е случило?

— Не знаем.

— Кога се е случило?

— Открили са го рано сутринта — обясни Джетмир. — Очевидно е бил нападнат преди това. Час или два по-рано…

— Ето какво не разбирам — каза Дино. — Гезим Ходжа е бивш полицай от Тирана, човек с ценен опит, който играе важна роля в нашата организация. Аз лично го взех на работа и той е с нас вече много години. Винаги ни е служил добре, а това го прави много високопоставена фигура тук. Прав ли съм?

— Да.

— Защо тогава се е захванал с изпълнението на дребни поръчки посред нощ?

Джетмир не отговори.

— Да не би аз да съм му казал да свърши нещо? — попита Дино. — Да не би да съм забравил?

— Не, не мисля — отвърна Джетмир.

Оглеждайте се за спуснати завеси и светлини зад тях. Чукайте на вратите и задавайте въпроси, ако се налага.

— Не — повтори Джетмир.

— Не разбирам — продължи Дино. — Аз не изпълнявам дребни поръчки посред нощ. Имам си хора за тази работа. Ходжа би трябвало да прекара нощта в леглото си. Защо не го е направил?

— Не знам.

— А би трябвало. Нали си дясната ми ръка.

— Мога да попитам.

— Аз вече го направих — отвърна Дино с променен тон. — Оказва се, че през нощта са се случили много неща. И очевидно те са свързани с нещо достатъчно важно, та едно зло старо ченге като Гезим Ходжа да се окаже с премазано гърло. Замисля ли се за броя на хората, които са се включили в изпълнението на задачата, стигам до извода, че е нещо важно. Стигам до извода, че е нещо, за което би трябвало да съм информиран. Поне на етапа на обсъждане. Стигам до извода, че е нещо, което би трябвало да одобря. Така работим тук.

Джетмир не отговори. Дино потъна в продължително мълчание. Накрая продължи:

— Чух също така, че Грегъри е идвал тази сутрин. Удостоил ни е с височайшето си присъствие. Естествено, отново си задавам въпроса защо не съм информиран.

Джетмир не отговори. Вместо това разигра наум оставащите реплики от този разговор, при това на бързи обороти, като игра на ускорен шах. Напред-назад. Дино щеше да продължи да разнищва случилото се без умора и без жал и накрая щеше да разкрие и най-дребните подробности около предателството на Джетмир. А нищо чудно вече да ги знаеше. Мога да попитам… Аз вече го направих. В такъв случай Дино знаеше поне част от истината. Студена пот обля Джетмир. Изведнъж осъзна, че може би е закъснял. После възвърна самообладанието си и реши, че може би не е така. Че босът просто не знае истината. В такъв случай по-добре да заложи на сигурно. Древен инстинкт. Изработен преди десет хиляди поколения. Джетмир първо плъзна ръка под сакото си, второ, измъкна пистолета от кобура си и трето, простреля Дино в лицето. От разстояние един метър, тъй като Дино седеше от другата страна на бюрото. Дино отметна рязко глава назад и стената зад него се покри с пръски кръв, късчета мозък и парчета кости. Изстрелът на деветмилиметровия пистолет отекна силно в малката стая. Оглушително дори. Като бомба. Настъпи тишина, която продължи една безкрайно дълга секунда, след което в стаята се втурнаха хора. Всякакви хора. Членове на вътрешния кръг, работници от дъскорезницата, покрити с прах, охранители, инкасатори, биячи, всички тичаха, крещяха, вадеха пистолети. Случващото се приличаше на сцена от филм, в който някой току-що е прострелял президента. Объркване, паника, лудост…

В този момент пред портала спря черният крайслер с Ричър и Аби в багажника.

35

Шофьорът замръзна с крак на спирачката. Порталът бе отворен, но нямаше и следа от охрана. Което бе необичайно. Шофьорът обаче нямаше търпение да влезе и да се похвали с пленниците си, затова не се замисли много-много. Продължи напред, направи обратен завой и спря пред една ролетна врата. Спътникът му слезе и натисна зеления бутон на дистанционното, което държеше в ръка. Вратата се вдигна бавно, а движението ѝ нагоре бе съпроводено от подрънкване на вериги и потракване на метални ламели. Шофьорът даде на заден ход и влезе вътре. Изключи двигателя, излезе от колата и се присъедини към своя колега. Двамата извадиха пистолети и отстъпиха крачка назад от багажника.

Шофьорът натисна едно бутонче върху ключа.

Капакът на багажника се отвори бавно, тихо и величествено.

Двамата зачакаха. Не се случи нищо.

Доловиха мирис на борови дъски, но не чуха вой на електрически триони. Ниската ламаринена барака бе потънала в тишина. Някъде отзад долетяха гласове, заглушени от стените и вратите, но въпреки това силни, объркани, уплашени. Последваха ги стъпки, бързи и шумни, които обаче не водеха никъде. Сякаш всички пристъпваха на място. Сякаш нещо необичайно се случваше в някой от вътрешните офиси.

Двамата се ослушаха.

Може би в офиса на самия Дино.

Първите осем души, които влетяха в кабинета на боса, видяха едно и също. Дино се бе свлякъл на креслото зад бюрото си, а част от главата му липсваше. Джетмир седеше на стола отпред с пистолет в ръка. Направо го завариха на местопрестъплението. Видяха дима от изстрела, доловиха мириса на изгорял барут. Трима от първите осем бяха членове на вътрешния кръг, които имаха, макар и бегла, представа какво може да се е случило. Останалите петима заемаха по-ниски позиции в организацията. И нищо не разбираха. Изпаднаха в ступор. Не можеха да асимилират случилото се. Джетмир бе вторият най-важен човек в техния свят. Думата му бе закон. Той бе безупречен, съвършен. Всички му се възхищаваха, почитаха, подчиняваха. Разказваха невероятни истории за него. Той беше легенда. Но той бе убил Дино. А Дино бе големият шеф. Най-важният човек в техния свят. Цялата им васална вярност бе насочена към него. Сякаш му бяха дали кръвна клетва. Сякаш живееха в средновековно кралство. И това бе техен върховен дълг.

Един от петимата бе обикновен човек от Поградец, разположен на брега на Охридското езеро. Преди години някакво местно величие се бе нахвърлило върху сестра му и Дино бе възстановил семейната чест. Един обикновен човек. Верен като куче. Обичаше Дино като баща. И обичаше факта, че го обича. Обичаше структурата, йерархията, правилата, желязната сигурност, които всички тези неща внасяха в живота му. Той не само обичаше правилата, но и живееше според тях. Затова извади пистолета си и простреля Джетмир в гърдите. Три пъти. Изстрелите отекнаха оглушително в тясното изпълнено с хора помещение, след което самият стрелец бе прострелян от двама души едновременно. Единият, инкасатор, който действаше на автопилот, защитаваше новия шеф, макар новият шеф да бе убил стария шеф. Другият стрелец бе член на вътрешния кръг и имаше някаква представа какво може да се е случило. Затова и се надяваше да спаси нещо в настъпилата катастрофа. Надеждата му бе напразна, тъй като вторият му куршум прониза друг инкасатор, застанал до първата жертва. Охранителят, пристъпил зад инкасатора, отвърна панически на огъня. Беше проява на чист рефлекс, но изстрелът му попадна в главата на човека от вътрешния кръг. Затова друг член на вътрешния кръг застреля охранителя, докато един от майсторите в дъскорезницата, който имаше зъб на вътрешния кръг, стреля по него и пропусна, но един рикошет попадна в рамото на третия член на вътрешния кръг. Той извика от болка, извади пистолета си и започна да стреля. Дулото на глока му заподскача лудешки и куршумите полетяха във всички посоки, но най-вече в центъра на насъбралата се тълпа. Хората започнаха да се пързалят и да падат по хлъзгавия от кръв под, докато мъжът с глока не изпразни целия си пълнител. Отново настъпи тишина, но не съвсем пълна, тъй като бе нарушена от друг силен шум.

Въпросният шум бе резултат от нови изстрели. Всъщност само два. Но добре премерени. От деветмилиметров пистолет. Заглушени от разстоянието. Долетели може би от бараката. Най-вероятно близо до ролетната врата.

Шофьорът и спътникът му бяха застанали на няколко крачки от багажника на крайслера. Продължаваха да държат с две ръце пистолетите си, насочени към колата, но погледите им бяха извърнати настрани. Опитваха се да погледнат към срещуположния край на бараката, където започваше коридорът към офисите. Откъдето идваше целият шум.

А стрелбата там се поднови. Изстрелите прозвучаха отдалече, леко приглушени, сякаш ограничени от тясно пространство. Прозвучаха три отделни изстрела, последвани от бърз, но кратък откос от нови три изстрела — бум-бум-бум — и накрая от цяла канонада, която свърши едва след като разгневеният стрелец, започнал да гърми сякаш напосоки, остана без патрони.

Настъпи секунда тишина. Шофьорът и спътникът му погледнаха отново към крайслера.

Нищо. Капакът на багажника си стоеше вдигнат. Пленниците не помръдваха.

Двамата насочиха вниманието си към далечния край на бараката. Още една секунда тишина.

И отново към крайслера. Отново нищо. Нито надигнати глави, нито погледи навън. Никакви признаци за живот. Шофьорът и спътникът му се спогледаха. Изведнъж се притесниха. Дали в багажника не бяха проникнали изгорели газове? Може би някъде имаше дупка. И ауспухът изпускаше. В резултат на което мъжът и жената се бяха задушили.

Двамата пристъпиха предпазливо напред. Направиха една крачка. И още една.

Отново нищо.

Погледнаха към срещуположния край на бараката. Тишина. Направиха трета крачка напред. За да надзърнат в багажника. Направиха го. Напрегнато. Тревожно. Видяха нещо неочаквано. Мъжът и жената бяха разменили местата си. Той се бе качил пръв и тя се бе сгушила в мястото пред него. Сега той лежеше отпред, а тя зад него. Беше я заслонил с тялото си. Отначало бе легнал така, че главата му да е отляво, а сега бе легнал така, че главата му да е отдясно. Което означаваше, че лежи върху лявото си рамо. Което означаваше, че дясната му ръка е свободна. Можеше да се движи. И тя се движеше. При това бързо. В нея имаше малък полуавтоматичен пистолет. Който сочеше право в главата на шофьора.

Ричър простреля шофьора в челото, след което завъртя леко дулото надясно и пусна куршум в лявото око на спътника му. Благодарение на украинския „Хеклер и Кох“, който бе скрил под крачола си. Още по времето, когато бе преразпределил товара в джобовете на якето си на излизане от квартала на Шевик. Два в левия джоб, два в десния и един в чорапа. Винаги е добра идея.

Ричър се надигна два-три сантиметра и се огледа предпазливо. Видя дълга барака от гофрирана ламарина, изпълнена с мирис на сурова дървесина, но напълно безлюдна. Нямаше никой. Вероятно това бе някакъв щаб. Може би дъскорезницата, която бе видял по-рано. Веднъж, докато шофираше, и втори път — пеша. Тя явно играеше ролята на прикритие за останалите дейности. Като магазина за електроматериали и склада за водопроводни части.

Ричър седна в багажника и се огледа по-добре. Отново не видя никого. Измъкна се навън и се изправи. Помогна и на Аби да излезе от багажника. Тя погледна мъртвите албанци на земята. Не бяха красива гледка. Единият имаше едно око, другият — три.

Тя огледа празната барака.

— Къде сме? — попита Аби.

Ричър нямаше възможност да ѝ отговори, защото точно в този момент се случиха две неща. Отнякъде се появиха група мъже, които тичаха към срещуположния край на бараката. Там започваше коридор, който вероятно водеше към някакви помещения отзад. Друга група мъже изскочиха от срещуположната посока и хукнаха към бараката. Май не бяха на себе си. Всичките бяха пребледнели и размахваха пистолети, тичаха, подскачаха, тресяха се от някакъв лудешки адреналин. Двете групи се сблъскаха. Последваха истерични крясъци, сприхави въпроси и несвързани отговори, всичките на чужд език, за който Ричър предположи, че е албански. Един от мъжете блъсна друг в гърдите, онзи му отвърна, трети извади пистолет и стреля, първият падна на земята, четвърти опря дуло в слепоочието на първия и натисна спусъка — сцената наподобяваше екзекуция, — при което главата на жертвата се пръсна… По всичко изглеждаше, че бързо ще настъпи хаос, но само до мига, в който някой извика силно и посочи към другия край на бараката. Всички млъкнаха и се обърнаха да видят какво има там.

Дребничка брюнетка и грамаден мъж.

Веднъж Ричър бе прочел една книга, която бе открил на седалката в някакъв автобус. В нея се казваше, че хората изпадат в размисли и съмнения, които продължават с часове и дни дори, макар всъщност да са разбрали истината още в първия миг. Той хареса тази книга, защото бе съгласен с написаното в нея. И защото се бе научил да се доверява на онова, което инстинктът му подсказваше още в първия миг. Ричър разбра, че правилата на играта са се променили коренно. Искаме да разберем кой си. Вече не. Сега всички се намираха в плен на лудешки смут и жажда за кръв. Никой нямаше да си направи труда да залови Ричър жив, за да го разпита. Тази опция бе отпаднала безвъзвратно.

Преди още викът на онзи мъж да заглъхне, Ричър стреля три пъти в насъбралата се в далечината тълпа. Трима албанци се свлякоха на земята. Нямаше начин да пропусне. Останалите се разбягаха като хлебарки. Ричър се наведе и отстъпи назад, хвана Аби за лакътя и я дръпна зад колата. Погледна настрани, навън през ролетната врата. Разпозна портала, тротоара, улицата. Разбра къде се намират.

Порталът бе отворен.

— Заобиколи и се качи през дясната врата — прошепна Ричър. — После се прехвърли зад волана и ни измъкни от тук. Карай само направо. Натисни газта и не се оглеждай. Наведи се колкото можеш.

— Колко е часът? — попита Аби.

— Няма значение. Хората плащат луди пари за подобни емоции.

— Но само ако стрелят по тях с топчета с боя, а не с истински куршуми.

— Така е по-автентично. И струва повече.

Аби се наведе, заобиколи колата, напипа дръжката на вратата, отвори я точно толкова, колкото да се промъкне, и се мушна вътре, опряла корем в седалката.

— Не виждам ключовете — прошепна тя.

Една от фигурите в далечината стреля по тях. Куршумът премина на две педи над капака на багажника и на половин метър над главата на Ричър. Звукът от изстрела отекна от ламаринените стени и таванът завибрира като кожата на огромен барабан.

— Взели са ключа — продължи Аби. — Сигурно са отворили багажника дистанционно.

— Чудесно — отвърна Ричър. — Това означава, че трябва да го намеря.

Той легна на земята, опря лице в бетона и погледна под крайслера чак до другия край на бараката. Видя петима мъже на пода. Двама бяха жертвите на първоначалния вътрешен спор между албанците, а трима — от трите куршума на Ричър. От тях двама лежаха неподвижно, третият мърдаше, но едва-едва. Не демонстрираше особена енергия или ентусиазъм. Едва ли щеше да изкара много. Деветима албанци бяха останали във вертикално положение, макар и приклекнали, кой зад каквото прикритие бе успял да намери. А то не бе кой знае какво. Варели с химикали, подредени във формата на пирамида. Няколко ниски купчини дървен материал. Бараката бе полупразна. Все пак цялата дъскорезница бе прикритие за същинската дейност на албанците. Тук не се въртеше сериозен бизнес.

Ричър се претърколи по гръб, извади пълнителя на хеклера и преброи колко патрона са му останали. Два плюс един в цевта, или общо три. Новината определено не бе утешителна. Той върна пълнителя на място, претърколи се настрани и запълзя покрай колата. Стигна до багажника. Шофьорът и спътникът му лежаха на земята на разстояние метър и половина един от друг. Единият с едно око, другият — с три. Около главите им се бяха събрали локви кръв. Шофьорът лежеше по-близо до Ричър, което бе добре, тъй като той определено бе по-старшият от двамата. И ключът би трябвало да е в него. В джоба на сакото му най-вероятно. В левия джоб, защото той бе десняк. Което означаваше, че би трябвало да държи пистолета в дясната ръка, а ключовете за колата — в лявата.

Прозвуча нов изстрел и куршумът се заби в стената зад Ричър и Аби на трийсетина сантиметра над пода. Звукът от изстрела отекна оглушително и таванът отново завибрира силно, след което настъпи тишина. Последвана от стъпки. Провлачени, забързани, предпазливи… Някой се движеше напред. Някой се приближаваше. Ричър погледна под колата. Деветимата оцелели албанци ръкомахаха оживено, жестикулираха, сочеха. Определено си разменяха някакви сигнали. Координираха настъплението си. Възнамеряваха да се придвижат на прибежки, един по един, двама по двама, от едно прикритие до друго. Водеше ги едър тип, който приличаше на Гезим Ходжа. Същата фигура, същата възраст. Изглеждаше напрегнат. Опитваше се да заобиколи варелите и да се добере до купчина дъски, увити в прозрачно фолио, на четири-пет метра по-напред. Останалите щяха да го последват в индианска нишка. И щяха да напреднат бързо, защото нямаше да срещнат структурни препятствия по пътя си.

Време бе Ричър да ги забави. Имаше само един начин да го направи.

Ричър протегна ръка под колата и се прицели внимателно. Зае класическа позиция за стрелба с една ръка, макар и завъртяна на деветдесет градуса, защото лежеше настрани на пода. Изчака задният крак на албанеца да се приготви за поредната бърза крачка напред, след което стреля. Човекът сякаш сам се устреми към куршума, забил се в лявата половина на гърдите му. Което бе добре. Защото най-важните органи са именно там.

Артерии, нерви, вени… Албанецът се свлече на земята и настъплението спря. Останалите осем приклекнаха ниско като костенурки. Това бе единственият начин. Да използва водача им за назидание и така да им покаже какво ги очаква.

Оставаха му два патрона. Което не бе добра новина.

Ричър запълзя на лакти и главата му се изравни със задната броня. Най-близката до него част от тялото на шофьора бе десният му крак. Ричър остана прилепнал за пода и протегна ръка. Не му стигаше около метър. Но не се отказа от плана си. По-добре да сграбчи мъртвия албанец за крака и да го дръпне назад, към колата, след което да претърси джобовете му. Така бе по-безопасно. Ричър пое дълбоко дъх, измъкна се бързо от прикритието си, сграбчи шофьора за глезена и го дръпна силно. Само след секунда бе отново зад прикритието, което му осигуряваше автомобилът. Главата на шофьора остави кървава следа по бетона. Секундната поява на Ричър бе посрещната с яростна стрелба откъм приклекналите албанци, но и четирите им изстрела бяха твърде закъснели и неточни.

Ричър продължи да пълзи и да дърпа шофьора. След още един метър претърколи тялото му. Две неща се случиха едновременно. Ричър започна да търси ключовете на колата, а осемте живи албанци се замислиха какво прави и защо го прави. Очевидно не бяха глупави. Бързо съобразиха какво става. В мига, в който Ричър пъхна ръка в левия джоб на сакото на албанеца, те започнаха да обстрелват колата. А тя бе голяма мишена. Пет метра дълга, един и половина висока. Направиха я на решето. Куршумите първо пръснаха на парчета прозорците от лявата страна, после започнаха да се забиват в ламарините и накрая пронизаха гумите, в резултат на което крайслерът се наклони на една страна и от него потече зеленикава течност. Ричър пропълзя до предната дясна седалка, на която се бе свила Аби. Измъкна я навън, затвори вратата и я блъсна напред, за да застане зад предното колело и двигателя. Това бе най-безопасното място. Относително. Предвид обстоятелствата. Шумът бе оглушителен. През счупените прозорци от лявата страна влетяха куршуми, които пръснаха и прозорците от дясната страна. На земята се посипаха парчета стъкло. В каросерията се забиха нови и нови куршуми. Изстреляни от все по-близко разстояние. Албанците отново бяха преминали в настъпление.

А Ричър разполагаше само с два патрона. Което не бе добра новина.

Ричър погледна през отворената ролетна врата. Към яркото утринно слънце. Към отворения портал. И празната улица. От която го деляха трийсетина метра. И още седемдесет до първия завой. Десетина секунди за някой спортист. И двайсетина за него. Може би повече. С осем преследвачи зад гърба. Лоша работа. Аби обаче щеше да се справи за по-малко от двайсет секунди. Тя можеше да оцелее. Стига да хукнеше пред Ричър. А той знаеше, че тя няма да се съгласи. Щяха да спорят и да изпуснат единствената възможност. Неизбежно. Такава е човешката природа. Повечето хора правят твърде много глупости, но понякога решават да постъпят както трябва.

Порталът бе отворен.

Да, човешката природа. Шофьорът бе пристигнал в момент, в който очевидно бе избухнал някакъв смут. Бе преминал през портала, бе продължил напред и бе отворил багажника. Защото нямаше търпение да се похвали. Да обере лаврите. С други думи, бе пожертвал нужната тактическа предпазливост заради собственото си его. Бе действал прибързано и неразумно. Ричър си спомни как бе съблякъл якето си. И как го бе оставил да падне на улицата. Как бяха изтракали пистолетите в джобовете му. Двата украински хеклера и двата албански глока. Всичките заредени. Общо над четирийсет патрона.

Какво би направил един прибързан и неразумен човек с яке, което е вдигнал от улицата?

Ричър пропълзя до задната дясна врата и я отвори по същия начин, по който Аби бе отворила предната — плъзна ръка нагоре, напипа дръжката и дръпна. Последва водопад от парченца стъкло. Във въздуха се носеха влакънца от разкъсаната тапицерия на седалките.

Якето му бе захвърлено отзад.

Ричър го дръпна към себе си. Беше тежко. Донякъде заради стъклата върху него, но най-вече заради метала в джобовете му. Пистолетите бяха там. Два хеклера и два глока. Ричър се облегна на задната гума и провери оръжията. Хеклерът, с който вече бе стрелял, имаше патрон в цевта и още шест в пълнителя. Другият имаше патрон в цевта и пълен пълнител. Същото се отнасяше и за глоковете. Общо петдесет и два патрона, всичките деветмилиметрови парабелуми, които проблясваха в мрачната барака, изпълнена с барутен дим. Срещу осем души, които бяха изразходвали голяма част от мунициите си в изпълнената с ентусиазъм, но лишена от особен смисъл стрелба по крайслера.

А това бе добра новина.

Ричър прокара пръст през скобите на четирите пистолета и запълзя обратно към Аби.

36

Аби седеше на пода, опряла гръб на предната гума, прегърнала колене и навела ниско глава между тях. Точно зад нея се намираше масивният осемцилиндров двигател на крайслера, който бе метър и половина дълъг и почти метър висок и тежеше стотици килограми. Вантреска несъмнено би се изсмял и би заявил, че това не е никаква броня, но двигателят наистина бе най-доброто, с което Ричър и Аби разполагаха. Би трябвало да свърши работа срещу куршумите.

Ричър зае позиция два и половина метра по-назад. В армията наричаха тази стойка полуседнала. Задникът му бе опрял в бетона. Левият му крак бе свит като обърнато наопаки V, десният също, но извит настрани така, че да легне върху пода, образувайки триъгълник, насочен навън, в различна посока, при което токът на обувката му опираше в задника. Левият лакът на Ричър бе опрян върху лявото коляно, а лявата ръка служеше за опора на дясната, която пък бе протегната право напред спрямо рамото. Погледнат отстрани, Ричър приличаше на геодезичен купол, съставен от триъгълници, всеки елемент от който е намерил опора в други два. Затова армията обичаше тази позиция. И Ричър я бе изпълнил като по учебник. Тя му позволяваше да остане ниско под единственото му прикритие. Над капака на колата се показваха единствено дулото на пистолета, очите и темето на Ричър. Той можеше да изстрелва деветмилиметровите куршуми над капака и да гарантира, че те ще продължат по прави и равни траектории. Което бе добре. Имаше само един проблем. Щеше да стреля точно над главата на Аби. Тя щеше да усети полъха от прелитащите край нея куршуми.

Ричър започна с глок. Стори му се логично. Все пак това бе оръжието на албанците. С напълно зареден пълнител. Общо осемнайсет патрона. Ричър прецени, че има вероятност да се справи със ситуацията само с помощта на този пистолет. Но въпреки това подреди останалите ветрилообразно около дясното си коляно. Надявай се на най-доброто, готви се за най-лошото. Ричър изстреля първия куршум в пирамидата от варели. Искаше да изпробва пистолета, но и да даде начало на купона. Изправи мушката, която сега сочеше към гърдите, или центъра на тежестта, както се изразяваха военните, на изправен човек. Отекна силен гърмеж и от пробития варел потече гъста кафява течност. Ричър постигна целта си. Пистолетът стреляше добре.

Един албанец, заел позиция вдясно, отвърна на огъня иззад купчина дъски, след което приклекна отново. Куршумът му попадна в колата. Като че ли в шофьорската врата. Лош прицел. Прибързана стрелба, която издава паника. Друг албанец, застанал отляво, направи опит да се представи по-добре. Изправи се и се прицели. Застина на място за половин секунда. Грешка. Ричър го улучи първо в гърдите, а после и в главата, но след като албанецът вече бе паднал на земята. За всеки случай. Бе изразходвал три патрона. Оставаха седем души. Всичките се бяха отдръпнали поне с метър назад. Вероятно преосмисляха подхода си. И разговаряха тихо. Явно съставяха план. Ричър се зачуди колко ли добър ще бъде този план. Едва ли щяха да измислят нещо умно. Логиката изискваше да се разделят на два екипа и да изпратят единия през задния изход със задачата да заобиколи сградата и да нахлуе през отворената ролетна врата. Това щеше да изложи Ричър на стрелба от две посоки. Така би постъпил той. Но останалите явно нямаха лидер. Командната им структура се бе разпаднала. Нищо чудно някой да бе извършил преврат. Или по-скоро, неуспешен опит за преврат. Дворцова революция. Защото още с пристигането си Ричър бе чул приглушени изстрели. Отначало двойно приглушени от капака на багажника, а после — след като се бе измъкнал навън — по-отчетливи. Доста хора бяха стреляли, и то от вътрешния офис, където се разпореждаха важните клечки.

Въпросният план се оказа най-обикновен щурм, основан на гъстота на огъня и скорост на придвижването. С други думи, едни щяха да стрелят, а други да тичат, след което тичащите щяха да приклекнат и да започнат да стрелят, а онези, които бяха стреляли, щяха да се изправят и да се затичат. Щяха да се придвижват на прибежки, като стрелят по Ричър. Но без да се престарават. Защото не разполагаха с достатъчно муниции. Което обричаше плана им. Осигуряването на огнево прикритие изисква масиран обстрел, който да отвлече вниманието на противника, да не позволи на войниците му да надигнат глави от укритията, да ги уплаши или дезориентира. Или най-малкото, да ги ангажира достатъчно. Ричър обаче спокойно можеше да не му обръща внимание. Десет хиляди поколения крещяха в главата му да намери прикритие, но предната част на мозъка му оспорваше тази идея, като привеждаше доводи от математиката, геометрията и теорията на вероятностите, изчислявайки шансовете седем мъже да уцелят мишена с размерите на очите и челото на Ричър. При това с пистолети. И то докато тичат. И търсят прикритие. Древните инстинкти изгубиха спора и отстъпиха в сенките, като оставиха съвременният човек да се заеме необезпокояван със смъртоносната си задача. А тя можеше да се сравни с посещение на стрелбище в лунапарк. Мъжете отдясно откриха огън и двама отляво се изправиха и хукнаха напред.

Ричър свали първия. Свали и втория. Те се проснаха на земята, което не попречи на останалите да се придържат буквално към набързо скалъпения план — единият фланг да се втурне напред, когато другият се хвърли на земята. Двама отдясно скочиха и затичаха към Ричър, доста преждевременно, без никакво прикритие.

Ричър свали първия. Свали и втория. Те паднаха, плъзнаха се по пода с разперени ръце и не помръднаха повече.

Оставаха трима. Като стрелбище в лунапарк.

После обаче нещата се промениха. Случи се нещо, което Ричър никога не бе виждал. И никога нямаше да пожелае да види отново. Беше благодарен, че Аби е с наведена ниско глава и затворени очи. Настъпи продължителна зловеща тишина, след което тримата оцелели албанци скочиха едновременно, закрещяха и започнаха да стрелят безразборно с отметнати назад глави и облещени очи, като обезумели първобитни хора, като берсерки от древна легенда, като дервиши от древен мит. Втурнаха се към колата, без да спират да крещят, без да спират да стрелят като луди, като кавалеристи, които атакуват танкове, като трима безумци, които търсят смъртта и са готови на всичко, за да си гарантират среща с нея.

Ричър свали първия. Свали и втория. Свали и третия.

Продълговатата барака потъна в тишина. Ричър се изправи. Видя общо дванайсет тела, разхвърляни в неравна линия, простряла се на петнайсетина метра. Видя и огромна локва от кафеникавата течност, която продължаваше да тече от пробития варел.

Пльок, пльок, пльок.

— Всичко е наред — обяви Ричър.

Аби вдигна глава. Не каза нито дума.

Той отърси якето си от парченцата стъкло и го облече. Прибра пистолетите в джобовете. Пресметна наум: оставаха му четиресет и четири патрона.

— Трябва да отидем отзад — каза Ричър.

— Защо? — попит Аби.

— Може да има пари.

Ричър и Аби се отправиха към срещуположния край на бараката, като заобиколиха телата, кръвта и локвата от потеклия химикал. Пред тях се откри дълъг тесен коридор. Отляво имаше врати, отдясно също имаше врати. Първата стая отляво се оказа без прозорец, с четири ламинирани маси, долепени една до друга. Нещо като заседателна зала. Първата стая отдясно бе най-обикновена, с бюро, стол и шкафове. Нищо не издаваше за какво е служила. В шкафовете нямаше пари. В бюрото също, само най-обикновени канцеларски пособия, дузина пури и кутийка кибрит. Ричър и Аби продължиха нататък. Не откриха нищо интересно, докато не се озоваха пред последната врата отляво.

Офисът се състоеше от две помещения, външно и вътрешно. Почти като апартамент. Или кабинет на важна клечка. На големия бос и секретарката му. Около вратата между двете помещения лежаха трупове. Във вътрешния кабинет имаше още. Общо дванайсет тела. Включително мъжът зад масивното бюро, прострелян веднъж в лицето, и друг мъж на стола пред него, прострелян три пъти в гърдите. Доста ярка картина. Определено натюрморт. Невъзможно бе да се разбере какво точно се е случило. Като че ли всеки бе стрелял по всички останали. В необясним изблик на ярост.

Аби остана във външното помещение. Ричър влезе във вътрешното. Вдигна високо ръце, хвана се за рамката на вратата и се залюля над купчината тела на прага. Въпреки това стъпваше по гърбове, вратове, глави… Когато се озова вътре, първата му работа бе да заобиколи бюрото. Мъжът, който бе прострелян в лицето, се бе свлякъл върху кожено кресло с четири колелца. Ричър го отмести настрани и провери чекмеджетата. В долното ляво чекмедже откри метална кутия за пари с размерите на семейна библия. Ярките цветове на капака и изображенията там му напомняха за някогашните спестовни каси. Кутията бе заключена. Ричър придърпа стола и опипа джобовете на мъртвеца. Откри ключовете в десния му джоб. Цяла връзка ключове. Извади ги с палец и показалец. Някои бяха по-големи, други — по-малки. Третият малък ключ отвори кутията.

Ричър видя метална табличка, пълна с протрити мазни банкноти от по един и пет долара и цяла шепа монети. Лоша работа. Но когато вдигна табличката, остана доволен. Откри цяла пачка стодоларови банкноти. Чисто нови. С бандерол. Току-що донесена от банката. Десет хиляди долара. Които почти покриваха сумата, необходима на семейство Шевик. Вярно, не стигаха хиляда долара, но това не беше проблем.

Ричър прибра парите в джоба си. Проправи си път към вратата. Отново се прехвърли през телата.

— Искам да си тръгваме — каза Аби.

— Аз също — кимна Ричър. — Но преди това трябва да свърша още нещо.

Той я поведе към първата стая, която бяха видели. Онази вдясно, точно срещу заседателната зала. Стаята на любителя на пури. Вече мъртвия любител на пури, предположи Ричър. Мъртъв, но не от пушене. Той взе кутийката кибрит от бюрото. И събра всеки лист хартия, който успя да намери. Запали клечка кибрит и я поднесе към хартията. Задържа я, докато листата се разгорят хубаво, след което хвърли горящата купчина хартия в кошчето за боклук.

— Защо? — попита Аби.

— Не е достатъчно да спечелиш — обясни Ричър. — Противникът ти трябва да разбере, че е загубил. Освен това така е по-безопасно. Ние сме били тук. Вероятно сме оставили следи. По-добре да си спестим евентуални недоразумения в бъдеще.

Започнаха да палят клечка кибрит след клечка кибрит и купчина хартия след купчина хартия, които разхвърляха из всички стаи. Когато тръгнаха по коридора, зад тях се издигаха гъсти облаци дим. После запалиха купчините дъски. Ричър хвърли горяща клечка кибрит и в локвата, събрала се под варелите с химикал, но тя мигом угасна. Явно течността не бе запалима. Което беше логично. Все пак това бе дъскорезница със склад за дървен материал. Бензинът обаче бе леснозапалим. Това бе сигурно. Ричър разви капачката на резервоара на надупчения от куршуми крайслер и пъхна вътре последния лист горяща хартия.

После двамата с Аби хукнаха навън. Към отворения портал. И празната улица. От която ги деляха трийсетина метра. И още седемдесет до първия завой. След броени секунди Ричър и Аби изчезнаха зад ъгъла.

Телефонът на Аби бе пълен с пропуснати повиквания от Вантреска. И гласови съобщения. Детективът заявяваше, че ги чака на улицата пред сградата с черната мрежа. И то отдавна. Не знае какво да прави. Аби го набра, за да си уговорят нова среща. Разбраха се той да потегли в едната посока, а те да тръгнат пеша в срещуположната. Така щяха да се срещнат някъде по пътя.

Преди да продължат, Ричър се обърна назад и погледна към мястото, което бяха напуснали преди малко. На седем-осемстотин метра зад тях се издигаше гъст дим. Когато се обърна отново, вече бяха изминали почти два километра. Над дъскорезницата се издигаше черен облак, а под него танцуваха ярки пламъци. В далечината виеха сирени, проблясваха сини и червени лампи, прииждаха пожарни и полицейски коли и цялата тази какофония от звуци се сливаше в един безспирен вой.

Миг по-късно видяха черния автомобил на Вантреска. Беше нисък, черен, спортен. С хромирана емблема във формата на голяма котка в скок. Ягуар вероятно. Нали колата беше ягуар. Вътре обаче бе тясно. Вантреска караше, Хоган се бе настанил до него, а Бартън бе седнал отзад. Което означава, че на задната седалка остава само едно място. Аби трябваше да седне в скута на Ричър. Той нямаше нищо против.

— Нещо гори там — каза Хоган.

— По твоя вина — отвърна Ричър.

— Че защо?

— Ти каза, че ако бандата на украинците бъде разбита, албанците ще завземат целия град. Не исках това да се случи.

— И какво гори?

— Щабът на албанците. Намираше се зад една дъскорезница и склад за дървесина. Ще гори дни наред.

Хоган не каза нищо.

— Някой друг ще заеме мястото им — каза Бартън.

— Съмнявам се — отвърна Ричър. — Новият шеф на полицията ще започне на чисто. Може би по-лесно ще възпрепятства появата на нови играчи, отколкото ще прогони старите.

— Какво следва? — попита Вантреска.

— Трябва да открием командния център на украинците.

— Да, но как?

— Предполагам, че трябва да разберем какво точно правят там. Това ще ни подскаже къде да го търсим. Функцията определя формата, макар и до известна степен. Например, ако става въпрос за нарколаборатория, ще им трябва мощна вентилационна система, газ, вода и прочие.

— Нямам представа какво правят там — каза Вантреска.

— Обади се на онази журналистка — отвърна Ричър. — Жената, на която си помогнал. Тя би могла да знае. Или най-малкото, да има представа с какво се занимават. Така ще добием представа от какъв тип място се нуждаят.

— Няма да говори с мен. Беше толкова уплашена.

— Дай ми телефона ѝ — каза Ричър. — Аз ще ѝ звънна.

— И защо смяташ, че ще говори с теб?

— Защото съм мил и любезен. Хората обичат да си говорят с мен. Понякога дори не мога да ги спра.

— Ще трябва да минем през офиса ми.

— Но първо ще отидем при Шевик — каза Ричър. — Имам нещо за тях. А в този момент те се нуждаят от малко подкрепа.

37

Грегъри се опита да добие представа за случилото се с помощта на откъслечната информация, постъпила от три независими източника — ченге, на което плащаше, пожарникар, който му дължеше пари, и доносник, който работеше в бар в източната половина на града. В момента свикваше съвещание на вътрешния си кръг. Събраха се в офиса на гърба на диспечерската служба на таксиметровата компания.

— Дино е мъртъв — обяви Грегъри. — Джетмир е мъртъв. Целият им вътрешен съвет е избит. Двайсетте най-високопоставени хора в организацията им са мъртви. Може би дори повече. Вече не са сериозна сила. И никога няма да бъдат. Няма кой да поеме ръководството. Най-високопоставеният оцелял е стар побойник на име Гезим Ходжа. Отървал е кожата само защото е в болница. А е там, защото не може да говори. От него не става никакъв лидер.

— Какво се е случило? — попита някой.

— Руснаците очевидно — отвърна Грегъри. — Всяват шок и ужас източно от Сентър Стрийт. Разчистват половината терен и осуетяват евентуален отбранителен съюз, преди да насочат цялата си мощ единствено към нас.

— Добра стратегия.

— Но зле реализирана — каза Грегъри. — Действали са доста непохватно. Всяко ченге и всеки полицай в града в момента са в дъскорезницата. В следващите месеци източните квартали ще бъдат безполезни не само за нас, но за когото и да било. Всички ще гледат под лупа какво се случва там. Подкупите няма да ни помогнат. Има неща, които властите не могат да игнорират. Обзалагам се, че случилото се вече е влязло в новинарските емисии. Под светлината на прожекторите. А никой не иска да бъде там. Което променя коренно ситуацията в западната половина на града. Сега те ще я искат повече от всякога.

— Кога ще ни атакуват?

— Нямам представа — отвърна Грегъри. — Но ще бъдем готови. От този момент преминаваме към ситуация В. Усилете охраната. Заемете отбранителна позиция. Не искам и пиле да прехвръкне.

— Не можем да поддържаме ситуация В безкрайно дълго. Трябва да знаем кога ще атакуват.

Грегъри кимна.

— Арън Шевик би трябвало да знае — каза той. — Да го попитаме.

— Не можем да го открием.

— Още ли имаме хора пред дома на онази старица?

— Да, но Шевик не се е появявал там. Вероятно тя го е предупредила. Нищо чудно да е негова майка, леля или роднина.

Грегъри кимна отново.

— Добре. Това отговаря на въпроса ти. Обади се на хората ни и им нареди да я доведат. Тя ще му позвъни, докато ние я обработваме. И той ще хукне насам, щом чуе писъците ѝ.

Вантреска ги пресрещна на около два километра от дъскорезницата, което означаваше, че до дома на семейство Шевик има още километър и половина, два, но в югозападна посока. Така се получаваше почти равнобедрен триъгълник. Черният ягуар ръмжеше по улиците. Утрото бе настъпило отдавна. Слънцето се бе издигнало високо в небето. Околните сгради бяха окъпани в светлина. Ричър помоли Вантреска да спре на бензиностанцията. Паркираха отзад, близо до тунела на автомивката. От там излезе бял седан, целият покрит със синя пяна и бели мехурчета. Огромните четки продължаваха да се въртят.

— Предполагам, че сега можем да настаним семейство Шевик в хотел в източната част. Няма смисъл да се крият. Никой там няма да прояви интерес към тях.

— Не могат да си го позволят — изтъкна Аби.

Ричър надникна в безформения портфейл на Гезим Ходжа.

— Напротив, могат — отвърна той.

— Сигурна съм, че биха предпочели да похарчат парите за Мег.

— Това е капка в морета. Освен това нямат избор. Не бива да остават в онази къща.

— Защо?

— Трябва да ускорим процеса. Което означава да създадем проблеми на украинския capo. Грегъри, нали? Искам да ни чуе как тропаме на вратата му. Можем да започнем от хората му пред дома на Шевик. Прекалено дълго притесняват Арън и Мария. Но може да последва ответен удар. Затова трябва да ги преместим на сигурно място. Макар и временно.

— Не можем да ги качим в колата — отбеляза Бартън.

— Ще вземем линкълна на украинците — каза Ричър. — Ще настаним двамата Шевик на задната седалка и ще ги закараме в някой хубав хотел. Може дори да им хареса.

— Улицата, на която живеят, е без изход — обади се Вантреска. — Има само едно място, откъдето да влезем. Ще изгубим елемента на изненада.

— Вие, да — отвърна Ричър. — Аз обаче ще се промъкна отзад. Ще им изляза в гръб. Докато те се чудят кои, по дяволите, сте вие. Това ни гарантира изненадата.

Ягуарът излезе на главния път, след което Вантреска зави надясно и после наляво, за да се озове на същото място, на което Ричър и Аби бяха оставили крайслера по-рано същата сутрин. Пред съседката на Шевик. Пред информаторката на албанците, на чиито обаждания никой вече нямаше да отговори, защото всички телефони от другия край на линията бяха разтопени от огъня. И ягуарът, подобно на крайслера по-рано, застана зад линкълна, но на разстояние шейсетина метра. Колкото е дължината на два малки парцела в този квартал. В които са построени две малки къщи. Но остана така само за миг. Ричър излезе и ягуарът продължи.

Ричър прекоси предния двор на съседката и отвори вратичката. Пресече и задния двор и се озова пред разнебитената ограда. Която бе или на съседката, или на семейство Шевик, или обща за двата имота. Ричър не изгаряше от желание да се катери отново, затова я изрита и тя падна на земята. Ако беше на двамата Шевик, Труленко щеше да им купи нова. Ако беше на съседката, това беше отплата за шпионирането и доносите. Ако беше обща… ами петдесет процента едното, петдесет процента другото.

Ричър прекоси задния двор на Шевик, мина покрай мястото, на което бяха направени онези снимки, и се насочи към кухненската врата. Почука тихо на стъклото. Никакъв отговор. Почука отново, този път по-силно. Никакъв отговор.

Той натисна дръжката. Вратата се оказа заключена отвътре. Ричър погледна през прозореца. Не видя никого. Нито Арън, нито Мария. Само ламинираните кухненски плотове, малката маса и виниловите столове. Ричър отиде до следващия прозорец. На спалнята. И тя бе празна. Оправено легло, затворен гардероб и нищо друго.

Вратата на спалнята обаче бе отворена. През нея Ричър зърна нечия сянка в коридора. Сложна сянка, съставна. С две глави и четири крака. Едната половина — по-висока, другата — по-ниска. И тази сянка едва помръдваше, сякаш полагаше немощни усилия да се освободи от нещо, което я удържа с лекота.

Ричър пъхна ръка в джоба си. Избра глока, с който не бе стрелял. Така разполагаше със седемнайсет патрона в пълнителя и един в цевта. Върна се до вратата на кухнята. Пое дълбоко дъх и заби лакът в стъклото, след което промуши ръка и отключи ловко вратата. Миг по-късно се озова вътре. Очевидно бе вдигнал шум, тъй като откъм коридора надникна някой, за да види какво, по дяволите, става. Светло лице, светли очи, руса коса. Черен костюм, бяла риза, черна копринена вратовръзка. Ричър се прицели на два-три сантиметра под възела на вратовръзката, но тъй като бе честен и справедлив, не натисна спусъка, докато не видя ръка с пистолет. Куршумът му проби в гърдите на украинеца дупка, достатъчно голяма, че да пъхне палеца си вътре, след което излезе и се заби в стената зад него. Русокосият се свлече вертикално, като марионетка, на която някой е отрязал конците.

Гърмежът бързо заглъхна. В коридора настана тишина.

А после прозвуча скимтене, но приглушено, сякаш слаб възрастен човек се опитва да извика, но устата му е запушена от силна длан. Чу се и безнадеждно дращене на обувка по пода. Знак на отчаяна съпротива. Кръвта на мъртвеца се събираше на паркета. И се процеждаше в улеите. Ама че бъркотия, помисли си Ричър. На семейство Шевик ще му се наложи да смени няколко квадратни метра паркет. Но за това ще плати Труленко. Както и за скриването на дупката в стената. За малко мазилка и боя. Плюс ново стъкло на кухненската врата. И всичко ще бъде наред.

Коридорът потъна в тишина. Ричър отстъпи назад към вратата, която излизаше на двора. Логиката изискваше нападателите да се разделят на два екипа и да изпратят единия през задния изход със задачата да заобиколи сградата и да нахлуе през предната врата. Той прескочи парчетата стъкло и излезе на двора. Зави надясно, отново надясно и отново надясно. Озова се пред къщата. Видя паркирания на улицата линкълн. Беше празен. От ягуара нямаше и следа. Все още. Ричър проследи маршрута му наум. На север до следващата пресечка, после на запад към главната улица в квартала, на юг, където обикновено завиваха, и накрая обратно в квартала с тесните улички и още по-тесните завои. Пет минути може би. Най-много шест. Нямаше да се объркат. Аби знаеше пътя.

Ричър тръгна покрай предната стена. Стъпваше по тревата, която растеше на около метър от нея заради бетонните основи. Надзърна от малък ъгъл през прозореца на коридора. Видя втори мъж със светло лице и черен костюм. Едрата му лява длан бе притисната върху устата на Мария Шевик. В дясната си ръка държеше пистолет, опрян в главата ѝ. Поредният „Хеклер и Кох“ П7, едновременно елегантен и зловещ. Пръстът му бе обвил спусъка. Арън Шевик стоеше на около метър от тях, вцепенен, облещил очи, несъмнено ужасен. Стиснал здраво устни. Явно украинецът му бе наредил да си затваря устата. Явно не искаше да прояви непокорство. Не и когато в главата на жена му бе опрян пистолет.

Ричър погледна отново към улицата. От ягуара нямаше и следа. Мъжът, който държеше Мария Шевик, бе вперил поглед във вратата на кухнята. Явно очакваше Ричър да се появи от там. И да попадне в класическа патова ситуация. Пусни оръжието или ще застрелям жената. Той обаче не можеше да я застреля, защото Ричър щеше да пръсне главата му само секунда по-късно. Същински омагьосан кръг. Векторите на заплахата щяха да се движат от една точка към друга в безкрайна спирала, която се върти с огромна скорост и надава пронизителен вой.

Ричър пресметна наум. Украинецът бе с една глава по-висок от Мария Шевик. Точно с една глава. Притискаше я към себе си — гърба ѝ към гърдите си — с помощта на лявата си ръка и темето ѝ се намираше на нивото на брадичката му. Едва тогава започваше неговата глава. В момента Ричър го наблюдаваше отстрани. Видя бледата буза с едва набола брада, малкото розово ухо, късо подстриганата руса коса, под която лъщеше скалпът му. Бе на повече от трийсет, но едва ли имаше четирийсет. Дали бе достатъчно високопоставен, за да знае къде се намира командният център на украинците? Това бе основният въпрос, който занимаваше Ричър.

А отговорът най-вероятно е отрицателен, помисли си Ричър. Ние сме дребни риби, седим в колата, наблюдаваме врати. Мислиш ли, че някой ще каже на такива като нас къде живее Труленко? Този тип беше безполезен.

За съжаление. Най-вече негово.

Ричър приклекна и запълзя по тясната бетонна пътека. Входната врата зееше отворена. Украинецът продължаваше да се взира в кухнята. Не откъсваше поглед от нея. Стоеше в очакване. Ричър допълзя до вратата и зае позиция, от която разполагаше с далеч по-добра видимост в сравнение с прозореца. Сега гледаше право към тила на украинеца. Широк бял врат, няколко тънки месести гънки, лъснал от пот череп… Ричър го наблюдаваше под много малък ъгъл. Бе легнал на земята, точно на последното стъпало пред прага на къщата и оглеждаше коридора от долу нагоре. Под същия остър ъгъл бе насочено и дулото на пистолета му. Към мястото, където гръбначният стълб на украинеца се свързваше с черепа. Не смееше да се прицели по-високо. Искаше куршумът да се забие в мозъка му и да остане там, а не да се отклони от някоя кост. Което се случваше понякога. Някои хора имат толкова дебели черепи. Здрави като бетон.

Ричър преброи до три и издиша бавно и продължително.

Натисна спусъка. Главата на украинеца се разцепи като диня, която някой е изтървал на земята, а куршумът излетя от нея и се заби в тавана над него. Появи се облаче фина виолетово-розова мъгла. А то свидетелстваше за мигновена мозъчна смърт. Мръсна работа, кървава и неприятна, но необходима, тъй като пръстът на украинеца бе на спусъка. Това бе единственият сигурен начин. Медицината отдавна го бе доказала.

Украинецът се свлече зад Мария Шевик, сякаш тя бе съблякла дебелото си зимно палто и го бе оставила да падне на пода. Тя остана права, все така на метър от съпруга си, и двамата вцепенени, онемели. Звукът от изстрела заглъхна. Настана тишина. Розовото облаче мъгла също се разсея, макар и по-бавно.

Ягуарът се появи едва сега.

Първоначалният план на Ричър бе да представи хотела като забавно приключение, което да подслади с десетте бона. Пачката с чисто новите стотачки, които ухаеха толкова приятно. Но не се получи. Косата на Мария Шевик бе опръскана с капки кръв и парченца кости. Арън трепереше целият. Още малко и щеше да припадне. Вантреска ги изведе навън и ги настани на задната седалка на ягуара. Аби събра малко багаж вместо тях. Обиколи от стая на стая и взе каквото прецени, че ще им потрябва. Ричър и Хоган изнесоха телата и ги натовариха в багажника на линкълна, като преди това ги освободиха от парите, пистолетите и телефоните. Подобно действие започваше да се превръща в навик за Ричър. Той връчи на Вантреска парите от портфейла на Гезим Ходжа, за да плати стаята на семейство Шевик. Вантреска обеща лично да ги отведе до хотела и да ги настани. Ричър помоли останалите да му помогнат с линкълна.

— Какво ще го правим? — попита Бартън.

— Ще се повозим — отвърна Ричър.

— И къде ще отидем?

— Нали имате участие? Трябва да вземем микробуса ви и да натоварим инструментите ви.

— С тях в багажника?

— Летял ли си някога със самолет?

— Разбира се.

— Вероятността в багажното да е имало ковчег е много голяма. Непрекъснато се репатрират мъртъвци.

— Знаеш, че ще свирим западно от центъра.

Ричър кимна.

— В бар — отвърна той. — С охранител в костюм на входа.

38

Бартън бе оставил микробуса си на паркинг, ограден с бодлива тел и заключен с катинар и верига. Двамата с Хоган се качиха в него, а Ричър и Аби ги последваха до дома им с линкълна. Микробусът бе не втора, ами трета или четвърта ръка. Задните седалки бяха махнати, а страничните прозорци покрити с черни пластмасови плоскости. Ричър им помогна да го натоварят. Бе работил какво ли не, откакто напусна армията, но никога не бе пътувал по турнета с рок група. Той пренесе смъртоносната китара на Бартън, плюс усилвател с размерите на луксозен куфар и накрая огромната колона с осем отвора. Помогна на Хоган и за разглобения комплект барабани. Всичко се побра отзад.

Двамата с Аби се качиха в линкълна и потеглиха след микробуса на запад към територията на украинците. Наближаваше дванайсет на обед. Ричър шофираше. Аби броеше парите, които бяха взели от двамата украинци в багажника. Не бяха много. Общо двеста и десет долара. Ние сме хора, които седим в коли и наблюдаваме врати. Очевидно получаваха по-малко от старо куче като Гезим Ходжа. Телефоните им разкриха същите съобщения, които Ричър и Аби бяха прочели, плюс доста нови. Всичките на украински. Аби разчете някои думи, които бе запомнила, докато помагаше на Вантреска с превода.

— Отново променят нивото на тревога — обяви тя.

— На каква степен? — попита Ричър.

— Не мога да го разчета. Не съм сигурна за буквата. Или го вдигат на Б, или го връщат на А.

— Вероятно не го понижават — отбеляза Ричър. — Предвид обстоятелствата.

— Мисля, че обвиняват руснаците. Като че ли смятат Арън Шевик за руснак.

— Откъде идват съобщенията?

— От един и същ номер. Вероятно използват автоматизирана система за разпращането им.

— И вероятно използват компютър, който се намира в командния им център.

— Вероятно.

— Провери обажданията.

— Какво да търся?

— Обаждането, с което са им наредили да заловят Мария Шевик.

Аби прегледа списъка с последните позвънявания.

— Последното обаждане е било преди около час — каза тя. — Преди петдесет и седем минути, ако трябва да бъда точна.

Ричър анализира случилото се, но в обратен ред, сякаш часовникът в главата му започна да се върти в обратна посока. Потеглянето на запад, товаренето на микробуса, напускането на къщата, четирите минути и половина, прекарани в нея, преминаването през дворовете на Шевик и на съседката преди това, излизането от колата… Спирането на ягуара зад линкълна, но на шейсетина метра разстояние. Петдесет и седем минути. Украинците най-вероятно бяха слезли от колата си в същия момент.

— Откъде е дошло обаждането? — попита Ричър.

Аби провери.

— От много странен номер — каза тя. — Вероятно от телефон за еднократна употреба, купен от забутан магазин.

— Сигурно от някой бос. Може би дори от самия Грегъри. Защото това е важно стратегическо решение. Искат да разберат дали руснаците ще ги атакуват и кога. Смятат, че могат да го научат от мен. Искат да използват Мария като заложник, като инструмент за въздействие. Смятат, че сме роднини.

— Какво въздействие?

— Такова, което ще им донесе само неприятности. Върни обаждането.

— Наистина ли?

— Има неща, които не бива да се премълчават.

Аби включи на високоговорител и избра съответната опция от менюто. Звуците от набирането на номера изпълниха купето на линкълна. Прозвуча глас, който каза на чужд език „здравей“, „да“, „какво“, „слушам“ или каквото казват украинците, когато вдигат телефона.

— Говори на английски — отвърна Ричър.

— Кой се обажда? — попита гласът.

— Първо ти — каза Ричър. — Да чуя името ти.

— Ти ли си Шевик?

— Не. Объркали сте се. Много неща сте объркали.

— Кой си тогава?

— Първо ти — настоя Ричър.

— Какво искаш?

— Имам съобщение за Грегъри.

— Кой си ти?

— Първо ти — каза Ричър за трети път.

— Аз съм Данило — отвърна украинеца.

Аби се напрегна на седалката си.

— Аз съм дясната ръка на Грегъри. Какво е съобщението ти?

— То е само за Грегъри. Свържи ме с него.

— Не и докато не разбера кой си. И откъде си.

— Роден съм в Берлин — каза Ричър.

— Източногерманец ли си? А не руснак?

— Баща ми беше американски морски пехотинец. Работеше в охраната на посолството. Там съм роден. Месец по-късно заминахме за друго място. Сега съм тук. И имам съобщение за Грегъри.

— Как се казваш?

— Джак Ричър.

— Това е онзи старец.

— Вече ти казах, доста сте се объркали. Не съм толкова млад, както едно време, но определено не съм старец. И не се оплаквам от здравето си. А сега ме свържи с Грегъри.

Украинецът, представил се като Данило, замълча. Дясната ръка на Грегъри. Важна клечка. Нещо като изпълнителен директор. Който обаче не бива да безпокои президента с разни дреболии, но за целта трябва да отдели съществените неща от несъществените. В това отношение действаше основният бюрократичен принцип — колебаеш ли се, заложи на сигурно.

И Данило заложи на сигурно. Нещо прещрака, настъпи кратка тишина, дочу се второ прещракване и прозвуча нов глас, който изрече същата непозната дума, която можеше да означава „здравей“, „да“, „какво“, „слушам“ или каквото казват украинците, когато вдигат телефона.

— Говори на английски — каза Ричър.

— Какво искаш? — попита Грегъри.

— Разполагаш ли с идентификация на повикващия?

— Защо?

— За да видиш от кой телефон се обаждам.

— Данило казва, че си се представил като Ричър.

— От кой телефон се обаждам?

Мълчание.

— Те са мъртви — продължи Ричър. — Защото бяха безполезни. Като всичките ти хора до момента. Затова измират като мухи. Скоро няма да остане нито един.

— Какво искаш?

— Идвам за теб, Грегъри. Ти се канеше да нараниш Мария Шевик. Не обичам хора като теб. Ще те намеря и ще те накарам да плачеш като малко момиченце. После ще откъсна крака ти от тазобедрената става и ще те пребия до смърт с него.

Грегъри замълча за секунда-две, после попита:

— Смяташ ли, че можеш да го направиш?

— Убеден съм.

— Не и ако аз те пипна пръв.

— Няма — отвърна Ричър. — Досега не си успял. И никога няма да успееш. Не можеш да ме откриеш. Не си достатъчно добър. Ти си аматьор, Грегъри. Аз съм професионалист. Изобщо няма да ме видиш как връхлитам. Можеш да обявиш и ситуация Я, ако желаеш, но това няма да ти помогне. Съветът ми към теб е да зарежеш всичко останало, да се сбогуваш с близките си и да напишеш завещанието си.

Ричър затвори и изхвърли телефона през прозореца.

— Данило — каза Аби.

Тихо. Неуверено.

— Какво за него? — попита Ричър.

— Той беше онзи тип.

— Кой тип?

— Който ми направи онова нещо.

39

Аби започна своята история на първия червен светофар и я приключи едва на четвъртия. Говореше тихо. Смутено. Неуверено. Срам и болка и изпълваха гласа ѝ. Ричър слушаше и мълчеше. Прецени, че така е най-добре.

Преди тринайсет месеца Аби работела като сервитьорка в един бар, западно от Сентър Стрийт. Заведението било ново, модерно, изкарвало много пари. С две думи, чудесно място. Естествено, на вратата имало портиер. Най-вече за да следи за процента, който Грегъри получава, но понякога влизал в ролята на охранител. На бияч. Така правел Грегъри. Създавал у собствениците на заведения илюзията, че получават нещо в замяна на парите си. По принцип Аби нямала нищо против подобна сделка. Била обиколила доста барове и знаела, че парите за закрила са неизбежна реалност. Освен това понякога извличала полза от охраната, например когато някой пияница я хване за задника или ѝ направи неприлично предложение. През по-голямата част от времето Аби приемала тази своеобразна сделка с дявола. Понякога си затваряла очите, понякога се възползвала от намесата на охраната.

Една вечер обаче се появил някакъв тип. Млад, на двайсет и няколко, решил да отпразнува рождения си ден. Кльощав, с вид на зубрач, но превъзбуден. Непрекъснато се смеел на едно или друго. Напълно безвреден. Аби дори се запитала дали не страда от някакво психическо разстройство. Защото наистина изглеждал леко смахнат. Въпреки това никой нямал нищо против него. Освен един клиент с костюм за хиляда долара, който явно очаквал повече тишина и спокойствие. Компания му правела жена с рокля за хиляда долара. Между въпросния клиент и младежа възникнало напрежение, което езикът на тялото им издавал съвсем явно. Нещата ескалирали и дори охранителят на вратата забелязал какво става.

И той направил това, което се очаква от него, а именно — да огледа внимателно двете страни в конфликта, да ги прецени внимателно и да разбере коя от тях ще донесе повече полза, или по-точно, ще направи по-голям оборот в бъдеще. Очевидно това била двойката с дрехи за по хиляда долара. Мъжът и жената пиели скъпи коктейли с екзотични названия. Сметката им щяла да надхвърли двеста долара. Младежът с вид на зубрач пиел местна бира, при това бавно, глътка по глътка. Сметката му нямало да надхвърли дванайсет долара. Затова портиерът го помолил да си тръгне.

— До този момент всичко бе наред… Все още — каза Аби. — Имам предвид, че… такава е реалността… случват се подобни неща. Всеки се опитва да изрази позицията си и после да я отстои. Но когато охранителят се обърна към хлапето лице в лице, видях, че го мрази. Мисля, че заради психическия му проблем. На хлапето определено му имаше нещо. И охранителят реагира. Твърде първично, твърде примитивно. Сякаш хлапето бе плевел, който трябва да бъде изкоренен. Или пък дълбоко в себе си охранителят изпитваше страх. Психическите разстройства плашат някои хора. Каквато и да бе причината, той изведе хлапето през задната врата и го преби почти до смърт. Преби го много, много лошо. Счупен череп, ръка, ребра, таз, крак… не можех да го приема.

— И какво направи? — попита Ричър.

— Обърнах се към ченгетата. Знаех, че Грегъри плаща на цялото полицейско управление, но смятах, че има граница, която не бива да прекрачват.

— За да не плашат гласоподавателите.

— Но явно случаят не бе такъв. Защото нищо не се случи. Ченгетата не ми обърнаха никакво внимание. Не се съмнявам, че Грегъри бе уредил всичко зад кулисите. Вероятно с един телефонен разговор. А междувременно аз се оказах в опасност. Бях напълно сама, без никаква подкрепа.

— Какво се случи?

— Първия ден нищо. После бях призована пред дисциплинарен съд. Те обожават подобни неща. Организираната престъпност е по-бюрократична от пощенската служба. Зад масата седяха четирима мъже. Данило председателстваше… заседанието. Не каза нито дума. Само наблюдаваше. Отначало и аз не казах нито дума. Не работех за тях. Не могат да ми налагат своите правила. Можеха да си заврат трибунала, както го наричат, там, където не огрява слънце. После обаче те ми обясниха реалността. Не им ли сътруднича, никога няма да си намеря работа на запад от центъра. А половината ми ангажименти бяха именно там. Не можех да си позволя да ги загубя. Щях да умра от глад. Трябваше да напусна града и да започна отначало някъде другаде. Затова си казах: „Добре, какво пък толкова?“.

— Какво стана?

Аби сви рамене, поклати глава и не отговори директно на въпроса му. Не описа случилото се с една-две думи. Вместо това каза:

— Трябваше да призная какво престъпление съм извършила. С най-големи подробности. Трябваше да обясня мотивацията си и да докажа, че съм осъзнала грешката си. Да се извиня искрено, че съм се обърнала към полицията, че съм злословила по адрес на охранителя, че съм си въобразила, че съм по-умна от тях. Трябваше да обещая, че ще си взема бележка, да ги уверя, че няма да имат повече проблеми с мен, за да ми позволят да работя. Трябваше да кажа: „Моля ви, позволете ми да работя във вашата половина от града“. И трябваше да го кажа мило. Като добро момиче.

Ричър мълчеше.

— После пристъпиха към следващата фаза — продължи Аби. — Към наказанието. Обясниха ми, че няма да ми се размине току-така. Трябвало да ми наложат наказание, с което да докажа, че съм искрена. Донесоха видеокамера и статив. Трябваше да застана пред обектива изправена, с вдигната брадичка и опънати назад рамене. Заявиха, че ще ме напляскат. Шамари. Това било наказанието. Четирийсет пъти. Двайсет пъти от едната страна, двайсет от другата. И щели да го заснемат. Наредиха ми да проявя смелост и да не заплача. Да не извъртам глава, да стоя покорно, защото заслужавам да бъда наказана.

Ричър отново не каза нищо.

— Включиха камерата — продължи Аби. — Именно Данило ме удряше. Беше ужасно. С открита длан, но много силно. Залитнах няколко пъти, паднах на колене. Но трябваше да се изправя, да се усмихна и да се извиня. След което да заема същата покорна поза. И трябваше да броя. Едно, две, три… Не знам кое беше по-зле — болката или унижението. Когато стигна до двайсет, Данило спря. Заяви, че мога да се откажа, ако желая. Но тогава ще изгубя сделката. И ще трябва да напусна града. Затова отказах. Той ме накара да го изрека по-силно. Да кажа: „Моля, сър, искам да продължите да ме удряте по лицето“. Когато Данило свърши, лицето ми бе цялото подуто, ушите ми пищяха, от устата ми течеше кръв… Аз обаче мислех само за камерата. Сигурна съм, че са качили видеото в интернет. В някой порносайт. За перверзници, които си падат по униженията. Сега лицето ми ще остане завинаги в интернет, всички ще гледат как получавам шамар след шамар.

Микробусът на Бартън, който се движеше пред тях, намали.

— Така значи — каза Ричър. — Данило. Добре е да го знам.

40

Барът се намираше в мазето на широка тухлена сграда на прилична улица, на три преки от първите небостъргачи в центъра. Партерът бе зает от кафенета и бутици, а горните етажи — от офиси. Може би дузина. Всичките деляха общ товарен вход отзад, там, където паркира Бартън. Ричър спря линкълна до него. Миг по-късно се появи и Вантреска със своя ягуар. Паркира от другата страна на микробуса, излезе и заяви:

— Аз съм с групата.

Бартън и Хоган помъкнаха инструментите и оборудването. Ричър и Аби останаха отвън. Аби разпита Вантреска за семейство Шевик.

— Настаних ги в хотел — отвърна Вантреска. — Взех им стая на висок етаж. Така се чувстват изолирани и в безопасност. Взеха душ и си легнаха. Показах им как да си поръчат нещо за ядене. Ще се оправят. Изглежда, имат силни характери. Сега поне могат да гледат телевизия. Това много ги зарадва, макар да се опитаха да го скрият.

Аби му даде втория украински телефон. Онзи, който Ричър не бе изхвърлил през прозореца. Вантреска прочете новите съобщения.

— Знаят, че албанците са унищожени — заяви той. — Смятат, че и двете групировки са атакувани от руската организирана престъпност. Преминават към ситуация В. Усилват охраната. Заемат отбранителни позиции. Изразът, който използват, е „пиле да не прехвръкне“. С удивителна. Много драматично. Звучи като призив от някой стар плакат от Източния блок.

— Споменават ли Труленко? — попита Ричър.

— Нито дума за него. Вероятно той е част от това затягане на охраната.

— Но не го изтеглят?

— Не споменават подобно нещо.

— Следователно работата, с която се е захванал, не може да бъде прекъсната. Дори в разгара на война с руската мафия. Това трябва да ни подскаже нещо.

— Какво?

— Нямам представа — призна Ричър. — Отби ли се в офиса?

Вантреска кимна. Извади лист хартия от задния джоб на панталона си и го подаде на Ричър. На него имаше име и телефонен номер. Барбара Бъкли. „Уошингтън Поуст“. Телефонът започваше с кода на окръг Колумбия.

— Загуба на време — заяви Вантреска. — Няма да говори с теб.

Ричър взе украинския телефон от ръката му. Набра номера. Чу позвъняването. После някой вдигна.

— Госпожа Бъкли? — попита Ричър.

— Няма я — каза нечий глас. — Потърсете я по-късно.

И затвори.

Наближаваше обед. Ричър, Аби и Вантреска се качиха в празния товарен асансьор и слязоха в мазето, където завариха Бартън и Хоган да разполагат оборудването си. Помагаха им двама приятели. Младеж, който свиреше на китара, и певица. Всички се събираха тук веднъж седмично. Имаха редовен ангажимент.

Ричър остана в сенките. Помещението бе просторно, но с нисък таван. Нямаше прозорци, защото бе мазе. Цялата стена вдясно бе заета от дълъг бар, около който бяха наредени маси и столове. Имаше и високи коктейлни маси от онези, които се наричат „щъркели“. В заведението се бяха събрали шейсетина души. И хората продължаваха да пристигат. Всички те минаваха покрай един мъж, седнал на стол. В далечния ляв ъгъл на заведението. Не беше точно портиер. Но вършеше подобна работа. Броеше клиентите и гледаше заплашително. Беше едър. Широки рамене, дебел врат. Черен костюм, бяла риза, черна копринена вратовръзка. В близкия ляв ъгъл имаше коридор, който водеше към тоалетните, аварийния изход и товарния асансьор. От там бяха дошли. По тавана бяха монтирани широки метални обръчи с разноцветни прожектори, всичките насочени към сцената. Общо взето, това бе цялото осветление. В началото на коридора имаше светеща табела, която обозначаваше аварийния изход, а зад мъжа на стола бе поставена още една.

Добре.

Ричър се върна на сцената. Оборудването бе готово. Усилвателите жужаха тихо. Баскитарата на Бартън бе подпряна на огромната тонколона. Готова за действие. Резервният му инструмент стоеше до нея. За всеки случай. Самият Бартън се бе настанил на една маса наблизо. Обядваше. Хамбургер. Групата получаваше безплатна храна. Каквото си изберат от менюто, стига да не надвишава двайсет долара.

— Какво ще свирите? — попита Ричър.

— Предимно кавъри — отвърна Бартън.

— Шумни ли сте?

— Ако пожелаем.

— Хората танцуват ли?

— Ако пожелаем.

— Накарайте ги да затанцуват след третото парче — каза Ричър. — Вдигнете повечко шум. Накарайте всички да вперят погледи във вас.

— Обикновено правим това накрая.

— Нямаме толкова време.

— Свирим потпури. Всички танцуват. Можем да ги изсвирим по-рано.

— Устройва ме — отвърна Ричър. — Благодаря.

Всичко беше наред. Планът бе готов.

* * *

Светлините в заведението угаснаха, прожекторите на сцената грейнаха и групата засвири първото си парче, което се оказа умерено бърз рок с меланхоличен текст и жизнерадостен припев. Ричър и Аби тръгнаха към близкия десен ъгъл на помещението, диагонално срещу мъжа на стола. Проправиха си път сред тълпата пред бара, тръгнаха покрай дясната стена и продължиха към далечния десен ъгъл. Стигнаха там точно когато групата подхвана второто си парче, доста по-динамично от първото. Музикантите явно подгряваха публиката. Подготвяха я за предстоящите потпури. Справяха се доста добре. Напипваха пулса на тълпата. Изведнъж, колкото и абсурдно да изглеждаше, на Ричър му се прииска да спре и да потанцува. Причината сигурно бе в ритъма. Виждаше, че и Аби реагира по същия начин. Тя вървеше пред него. И той го виждаше в бедрата ѝ. Тя също искаше да танцува.

И колкото и абсурдно да изглеждаше, той го направи. В сумрака, далече от тълпата, близо до стената, но без да се отклонява от крайната си цел. Две стъпки напред, една назад. Какво пък, двамата се забавляваха. Това бе израз на облекчение или утешение. На бягство от реалността. Или на завръщане към нормалността. Нещо, което правят двама души, които току-що са се запознали.

Хората около тях също започнаха да танцуват. Ставаха все повече и повече. И когато започна третото парче, всички полудяха и заподскачаха не само на дансинга, започнаха да бутат маси и да разливат питиета. Накарайте ги да затанцуват след третото парче. Вдигнете повечко шум. Накарайте всички да вперят погледи във вас. Бартън се справяше отлично.

Ричър и Аби спряха да танцуват.

Продължиха покрай задната стена, заобиколиха танцуващото множество и стигнаха далечния ляв ъгъл, където се озоваха точно зад мъжа на стола. Изчакаха в мрака на не повече от два метра от него, докато по стълбите се появи нова вълна от закъснели посетители. Мъжът на стола вдигна поглед към тях. Ричър пристъпи към него и постави ръка на рамото му. Почти като приятелски жест. Или престорена изненада. Ричър предположи, че тъкмо това ще видят закъснелите клиенти. И няма да видят как пръстите му се впиват в яката на ризата, завъртат я настрани и стягат импровизираната примка около гърлото на мъжа. Нямаше да видят и другата му ръка, спусната ниско долу, притиснала дулото на пистолета в основата на гърба. Много силно. Достатъчно силно, за да го заболи, да прониже тялото му и без да натиска спусъка.

Ричър се наведе напред и прошепна в ухото на украинеца:

— Да се поразходим.

Ричър дръпна мъжа пред себе си с лявата си ръка, бутна го с дясната и ясно му показа, че трябва да стане от стола. После го изправи на крака. Завъртя яката му още по-силно. Аби пристъпи напред, опипа джобовете му и измъкна телефона и пистолета му. Още един П7. Групата подхвана второто парче от потпурите. По-бързо и по-шумно. Ричър отново се наведе напред.

— Чуваш ли колко е силна музиката? — изкрещя той. — Мога да те застрелям на място и никой няма да забележи. Затова прави каквото ти казвам.

Ричър побутна мъжа към лявата стена. Нещастникът сякаш се бе вцепенил, едва пристъпваше напред със скованите си крака. Аби се движеше на около метър от него като пилотен автомобил, който съпровожда кортежа на високопоставена личност. Движеше се напред-назад. Оглеждаше се наляво-надясно. Групата засвири третото парче. Още по-бързо и още по-силно. Ричър побутна украинеца още по-рязко. Поведе го към коридора. Към товарния асансьор. Към улицата. Излязоха на дневна светлина. И застанаха пред багажника на линкълна. Ричър стисна здраво мъжа и го накара да гледа.

Аби натисна бутона на дистанционното. Капакът на багажника се вдигна.

Два трупа. Със същите костюми и същите вратовръзки. Студени, безжизнени, окървавени, зловонни… Охранителят извърна поглед.

— След една минута и ти ще станеш като тях — заяви Ричър. — Освен ако не отговориш на въпросите ми.

Украинецът не каза нищо. Не можеше да говори. Яката го стягаше прекалено силно.

— Къде работи Максим Труленко? — попита Ричър.

И отпусна яката на ризата с един сантиметър. Украинецът пое рязко въздух. Погледна наляво, погледна надясно, погледна дори към небето, сякаш обмисляше различни варианти. Сякаш имаше какво да обмисля. После сведе поглед. Към мъртъвците в багажника.

Изведнъж зяпна смаяно.

— Това е братовчед ми — извика той.

— Кой от двамата? — попита Ричър. — Този, когото застрелях в главата, или онзи, когото застрелях в гърлото?

— Пристигнахме заедно тук. От Одеса. В Ню Джърси.

— Сигурно ме бъркаш с някого, на когото му пука. Зададох ти въпрос. Къде работи Максим Труленко?

Украинецът изрече онази дума, която Ричър и Аби бяха видели в текстовите съобщения. Неясната. Неопределената. Която означаваше кошер, гнездо или дупка. За нещо, което бръмчи, лети или рови.

— Къде? — повтори Ричър.

— Нямам представа — отвърна украинецът. — Това е секретна операция.

— С какви мащаби?

— Нямам представа.

— Кой друг работи там?

— Нямам представа.

— Данило и Грегъри работят ли там?

— Не.

— А къде?

— В офиса.

— Той отделно ли е?

— От кое?

— От онази дума, която използва. Кошера.

— Разбира се.

— Къде се намира офисът?

Мъжът назова улицата и най-близката пресечка. После уточни:

— Зад таксиметровата компания, точно срещу заложната къща.

— Бяхме там — спомни си Аби.

Ричър кимна. Плъзна ръка под яката на ризата на украинеца, отзад и настрани. Заби пръсти дълбоко, докато не усети вратовръзката под нея точно срещу меката част на дланта си. Напипа я под памучната яка. Вратовръзката бе копринена, широка три-четири сантиметра на това място. Издръжливостта ѝ на опън бе по-голяма от тази на стоманено въже. Коприната притежава характерен блясък, защото влакната ѝ са триъгълни, наподобяват издължени призми, което поражда красив танц на светлината, но от друга страна, те са толкова здраво свързани, че е невъзможно да бъдат разкъсани. Да, вероятността да се скъса стоманено въже е далеч по-голяма.

Ричър сви юмрук. Обра всички луфтове. Отначало кокалчетата му бяха успоредно на ръба на яката. Сякаш висеше на една ръка от лост. После той завъртя палеца към себе си, а кутрето — в обратната посока. Сякаш се опитваше да завърти лоста като самолетно витло. И да дръпне юздата, за да накара коня да завие в желаната посока. В резултат на това кутрето му опря странично във врата на украинеца. А това на свой ред затегна копринената вратовръзка, по-здрава от стоманено въже. Ричър задържа така за миг, след което завъртя ръката си под малък ъгъл. Отново. И отново. Украинецът притихна. Натискът идваше от двете страни на врата му, а не отпред или отзад. Той не се задушаваше поради липса на въздух. Не се мяташе в отчаяна паника. Вместо това артериите на врата му бяха притиснати и до мозъка му не достигаше кръв. И той бе спокоен. Умиротворен. Сякаш бе взел наркотик.

Стана му топло и приятно. Доспа му се. Започна да се унася.

Ричър задържа хватката цяла минута, за всеки случай, след което натовари украинеца в багажника при братовчед му и затвори капака. Аби го погледна. Сякаш искаше да го попита: Всичките ли ще убием? Но в погледа ѝ нямаше и следа от неодобрение. Или обвинение. Само молба за повече информация. Надявам се, помисли си Ричър.

А на глас каза:

— Ще звънна отново в „Уошингтън Поуст“.

Аби му подаде телефона на мъртвеца. На дисплея се бе появило чисто ново съобщение. Още непрочетено. Със снимката на Ричър на зелен фон. Изненадващият портрет, който му бе направил онзи лихвар в бара. Под снимката имаше дълъг текст на кирилица.

— Какъв им е проблемът сега? — възкликна Ричър.

— Вантреска ще ни каже — отвърна Аби.

Ричър набра телефона на вестника по памет, тъй като скоро бе звънил на този номер. Отново чу позвъняването. Отново някой вдигна.

— Госпожа Бъкли? — попита Ричър.

— Да? — отвърна женски глас.

— Барбара Бъкли?

— Какво искате?

— Имам две неща за вас — каза Ричър. — Добра новина и добра история.

41

Ричър дочу силен фонов шум. Характерен за суетнята в голямо открито пространство. Вероятно с нисък таван. Тракане на клавиши. Десетки разговори.

— Предполагам, че сте в редакцията — каза той.

— Колко сте досетлив, Шерлок! — отвърна Барбара Бъкли.

— Предполагам, че около вас е пълно с телевизионни екрани, които излъчват последните новинарски емисии.

— Стотици са.

— Може би точно в този момент част от тях излъчват кадри от голям пожар в склад за дървен материал в град, който познавате.

Никакъв отговор.

— Добрата новина е, че въпросният склад служеше като щаб на албанска престъпна групировка — продължи Ричър. — Повечето ѝ членове са мъртви. Останалите избягаха. С групировката е свършено. Онова, което са ви казали, вече губи смисъл. По време на онази ваша среща преди два месеца. В задната стаичка на ресторанта. Заплахите, които са ви отправили, са лишени от сила. От днес. Смятаме, че трябва да го знаете, и то колкото се може по-рано. Това е част от протокола ни за връзка с жертвите.

— От полицията ли се обаждате?

— Формално погледнато… не.

— Но служите в системата на правоохранителните органи.

— Която има много нива.

— И на кое от тях се намирате вие?

— Госпожо, моите уважения, но вие все пак сте журналистка. Има неща, които е по-добре да не изричам на глас.

— С други думи, можете да ми кажете, но след това ще трябва да ме убиете?

— Госпожо, не се изразяваме по този начин.

— Откъде се обаждате?

— Предпочитам да не разкривам точното си местоположение. Но ще кажа, че тук е много, много горещо.

— Един момент! — възкликна Барбара Бъкли. — Как ме открихте? Не съм казвала за заплахите на никого!

Ричър пое дъх, за да ѝ поднесе втората част от сценария, който бе подготвил, но тя го изпревари. Все пак се занимаваше с разследваща журналистика. Барбара Бъкли го заля с порой от думи, набързо направени логически връзки и предположения, и с щури догадки, които отведоха разговора в желаната от Ричър посока. Тя каза:

— Чакайте малко, единственият човек, който би могъл да знае нещо за случилото се, е частният детектив, който ме откара до летището след това. Наех го на място, бивш военен, с доста висок чин. Сигурна съм в това, защото го проверих. Явно той е съобщил, вероятно на свой приятел или колега, може би от Пентагона. Сигурно и вие сте от там. От някоя трибуквена агенция, за която никой никога не е чувал.

— Госпожо — отвърна Ричър, — предпочитам нито да го отрека, нито да го потвърдя.

— Няма значение — каза Барбара Бъкли. — Оценявам обаждането ви. И ви благодаря. Протоколът ви работи отлично.

— По-добре ли се чувствате?

— Споменахте, че имате история за мен. Това ли е? Краят на албанците.

— Не — каза Ричър. — Нещо съвсем различно. Но свързано с вас.

— Няма да публикувам материал. Зарязах това разследване. Макар от един безстрашен репортер да не се очаква да постъпи така…

— Това е другата страна на монетата — каза Ричър. — Това е моментът, в който безстрашният репортер подновява работата по случая. И причината е в проучването, което сте направили. Не сте пристигнали тук случайно. Имали сте причина. И тя не е била албанците. Оставили сте впечатление, че се интересувате повече от украинците. Ще ни бъде от полза, ако знаем на какво се основава този интерес.

— Не разбирам.

— С какво смятате, че се занимават украинците?

— Разбирам въпроса. Не разбирам защо ми го задавате. Вие сте от някоя секретна трибуквена агенция. Много добре знаете какво се случва там. Или пък се опитвате да прехвърлите на медиите част от събирането на информация?

Ричър пое дъх и сложи началото на трето действие от сценария.

— Очевидно сте получили информация отнякъде — каза той. — Както и ние, разбира се. Убеден съм обаче, че източниците ни не съвпадат. Мога да ви го гарантирам. Затова, ако ви превърнем в звезда на шоуто, лесно ще останем скрити в сенките. Ще насочим подозрението в друга посока. Ще продължим да си вършим работата. Правилата на играта изискват да получим сериозни улики, поднесени ни от човек, на когото може да се има доверие. Едва тогава можем да се задействаме. Не можем да си измисляме едно или друго. И нас ни проверяват периодично.

— Записвате ли този разговор?

— Не бихме го направили без ваше съгласие.

— И ще признаете, че аз съм разкрила случая?

— Мисля, че сме длъжни да го направим. Така е най-добре за всички. Никой няма да прояви интерес към нас. А и, честно казано, пет пари не даваме. Аз определено не бих искал да се появя по телевизията.

— Но аз съм журналистка — каза Бъкли. — Никой не би ме определил като „човек, на когото може да се има доверие“.

— Ние просто трябва да спазим процедурите. Нищо повече.

— Всичко започна с един слух, който чух от приятел на приятел. Всичко се върти около това, че макар политиците да твърдят обратното, разузнавателните служби са проследили източника на фалшивите новини в интернет до Москва, до руското правителство всъщност. Дори са постигнали успех в блокирането им, но после някой е осуетил действията им. Нищо чудно руснаците да имат агенти на най-високо ниво. Те отдавна работят в Съединените щати, затова усилията да ги блокираме не дават резултат.

— Добре — каза Ричър.

— Аз обаче се замислих. Очевидно е, че центърът на подобна дейност не се намира в посолството, защото в противен случай бихме разбрали. Ние на свой ред подслушваме разговорите им, следим комуникациите им. Няма как да извършват цялата си дейност от тук, защото сферата им на дейност не включва само нас, а целия свят. Затова най-вероятно са възложили американската част от проекта на някой подизпълнител, който вече е тук. Най-обикновена бизнес сделка. Като франчайз например. Но на кого? Руската мафия в Щатите не е достатъчно квалифицирана, за да се справи с подобна задача, освен това руските власти не биха искали да имат нищо общо с нея. Замислих се. Попаднах на определена информация. Техничарите в нашия вестник следят тези неща. Всички бивши съветски републики са доста напреднали в технологично отношение. Естония например. Или Украйна. Те предположиха, че става въпрос за Украйна. Но Москва и Киев са в лоши отношения. Те са в конфликт. Руснаците обаче могат да се свържат с украинската мафия тук. Същите хора, същите способности, но различно място. Идеалното прикритие. Да, знаят, връзката между тях изглежда малко вероятна, но… Все пак струва ми се, че това е идеалното прикритие. Колегите смятат, че украинците са почти толкова добри в технологиите, колкото и руснаците. Предположих, че се е случило тъкмо това. Руското правителство и украинската организирана престъпност в Щатите са сключили годишен договор на стойност десетки милиони долари. Нямам доказателства, но се обзалагам, че съм права. Наречете го журналистическа интуиция, ако щете.

— Добре — повтори Ричър.

— Преди два месеца обаче онези изведнъж започнаха да си вършат работата несравнимо по-добре. Случи се буквално за една нощ. Изведнъж започнаха да правят много качествени, много оригинални неща. Нашите техничари решиха, че в операцията се е включил голям талант. Не можем да го наречем по друг начин. Вероятно консултант от Москва. Затова отидох да проверя. Постъпих много наивно. Сигурно съм очаквала да срещна на улицата някой объркан руснак, който се е изгубил и пита за посоката.

— Били сте готова да публикувате историята?

— Но не го направих.

— Къде бихте потърсили центъра на подобна операция?

— Нямах представа. Това бе следващата ми стъпка, но така и не стигнах до нея.

— Добре, благодаря ви — каза Ричър.

— Това достатъчно ли е?

— Човек, който заслужава доверие. Сведения, които заслужават проверка. Всичко е наред.

— Благодаря ви отново… за първата част на разговора ни. Чувствам се много по-добре.

— Чувството е страхотно, нали? — отвърна Ричър. — Вие сте жива, а те — не.

* * *

След края на ангажимента им Бартън и Хоган излязоха на улицата, плувнали в пот, нарамили инструменти и оборудване. Вантреска им помагаше. Той прочете новото съобщение. Снимката на зелен фон.

— Това е абсурдно! — възкликна детективът.

— Онзи тип ме изненада — оправда се Ричър.

— Нямам предвид снимката. Съобщението е изпратено лично от Грегъри. Той смята, че ти си част от авангарда на атака, предприета от определени сили. Не бива да се изключва възможността да си агент на правителството в Киев. Трябва да бъдеш заловен на всяка цена. И отведен при него жив.

— Което е за предпочитане пред алтернативата, предполагам.

— Портиерът каза ли ти нещо?

— И още как — отвърна Ричър. — Но журналистката ми каза още повече.

— Разговаряла е с теб?

— Става въпрос за фалшивите новини в интернет. Според Бъкли зад всичко стои Русия. Операцията се провежда от американска територия. Вече не сме в състояние да ѝ противодействаме. Тя смята, че от Москва са наели украинците като подизпълнители. Преди около два месеца качеството на работата им се повишило рязко. Според колегите ѝ украинците вероятно са довели нов „талант“, както се изрази тя. Не открили друго обяснение.

— Труленко изчезна преди около два месеца.

— Именно — отвърна Ричър. — А той е компютърен гений. Вероятно той отговаря за изпълнението на договора. Руското правителство плаща на Грегъри, а Грегъри плаща на Труленко. След като си удържи тлъста комисиона за посредничеството. Сигурно смята, че е ударил джакпота. Според журналистката договорът вероятно е на стойност десетки милиони долари.

— Какво ти каза портиерът?

— Става въпрос за секретна операция, която се провежда извън централния офис. Портиерът няма представа къде или в какви мащаби. Няма представа нито колко души работят там, нито кои са.

— И твърдиш, че това ти дава някаква информация?

— Замислим ли се какво всъщност им трябва, ще се доближим до истината. Помещения, охрана, надеждно захранване, високоскоростен интернет. Мястото трябва да е достатъчно изолирано, но едновременно с това комуникативно.

— Може да е всяко мазе в града. Може да го окабелят сами и да сложат няколко походни легла.

— Трябва им нещо повече от походни легла — възрази Ричър. — Това е годишен договор. Който може да бъде подновен. Нищо чудно проектът да е дългосрочен.

— Добре тогава, ще им трябват не само оптични кабели, но и боя, гипс, килими на пода, удобни легла…

— Да се захващаме с търсенето — каза Аби.

— Но преди това трябва да свършим нещо друго — отвърна Ричър. — Онази тъпа снимка ме подсети нещо. Искам да отида на гости на един господин. Вече минава дванайсет. Обзалагам се, че е събрал достатъчно вноски по заеми. А семейство Шевик се нуждаят от парите именно днес. Все още не ни стигат хиляда долара.

Този път шофираше Аби. Ричър усещаше тежестта отзад. Задното окачване скърцаше. В багажника имаше близо триста килограма. Вероятно конструкторите на линкълна не го бяха проектирали за подобна тежест.

Спряха на известно разстояние от бара в една пряка. Дали ситуация В включваше разполагането на усилена охрана? Ричър предполагаше, че това едва ли е възможно навсякъде. Украинците просто не разполагаха с достатъчно хора. И щяха да концентрират усилията си само върху най-важните обекти. Най-ценните мишени. Тук включваше ли се лихварският бизнес? Ричър не бе сигурен. Излезе от колата, отиде до ъгъла и надзърна. Предпазливо. Едва-едва.

Улицата бе пуста. Пред бара нямаше паркирани автомобили. Не се виждаха и мъже в костюми, подпрели се на стените.

Ричър се върна в колата. Аби потегли, излезе на улицата с бара, а после сви в пряката зад него. Кварталът беше стар, построен по времето, когато Александър Греъм Бел е изобретил телефона и всичко ново, появило се след това, приличаше на придатък. Навсякъде имаше килнали се на една страна улични стълбове с дебели провиснали снопове жици и кабели. По стените бяха монтирани водомери, електромери и газомери. Кофите за боклук бяха препълнени.

Зад бара завариха паркиран черен линкълн. Празен. Несъмнено колата, с която бе дошъл мъжът с бледото лице. И която го очакваше, за да го отведе у дома след края на работния ден. Аби спря зад линкълна.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита тя.

— Искаш ли? — отвърна с въпрос Ричър.

— Да.

— Тогава мини отпред. Влез като обикновен клиент. Спри за секунда. Нещастникът седи в дъното вдясно. Тръгни към задната стена.

— Защо?

— Искам да му отвлечеш вниманието. Няма да свали поглед от теб. От една страна, защото си нов клиент, но най-вече защото си най-прекрасното нещо, което ще види за целия ден. Може би за целия си живот. Не обръщай внимание на бармана, каквото и да каже. Той е задник.

— Ясно — отвърна Аби.

— Искаш ли пистолет?

— Ще ми трябва ли?

— Няма да навреди.

— Добре — съгласи се тя.

Ричър ѝ даде хеклера, който бе взел от портиера в бара. Пистолетът изглеждаше толкова малък в ръката му и толкова огромен в нейната. Тя го претегли на длан и го пъхна в джоба си. Тръгна по уличката. Ричър откри задната врата на бара. Беше стоманена, стара и очукана от ръчните колички, с които пренасяха кеговете с бира. Той натисна дръжката. Беше отключено. Вероятно в отговор на някоя общинска разпоредба. Все пак задната врата служеше и като противопожарен изход.

Ричър се промъкна вътре. Озова се в далечния край на къс коридор. Вляво и вдясно имаше тоалетни. Следваше служебно помещение. Офис или склад. Или и двете. След това коридорът свършваше. Появи се самият бар, но сега Ричър го виждаше от другата страна. Барплотът бе в близкия десен ъгъл. Всичко останало бе същото както преди. Светлината бе все така оскъдна, а въздухът миришеше все така на разлята бира и дезинфектант. Този път имаше петима клиенти, всеки седнал сам на отделна маса, стиснал чашата в ръка с унило изражение. Зад бара стоеше същият дебелак, чиято брада вече сигурно бе на шест дни, но кърпата, преметната през рамото му, бе чисто нова.

Мъжът с бледото лице седеше на същата маса в дъното, но вляво от Ричър. Кожата му бе толкова бяла, че сякаш флуоресцираше в сумрака. Косата му блестеше. Имаше дебели бели китки, масивни бели ръце и голям черен бележник. Същият черен костюм, същата бяла риза, същата черна копринена вратовръзка. Същата татуировка.

Аби прекрачи прага. Застина за миг и вратата се затвори зад гърба ѝ. Изигра ролята си блестящо. Всички погледи бяха вперени в нея. Слабата светлина от неоновите реклами на витрината я озаряваше в контражур. Дребничка, слаба, облечена изцяло в черно. Къса черна коса, жизнерадостни черни очи. Свенлива, но очарователна усмивка. Непозната, отбила се за едно питие с надеждата да бъде посрещната с „добре дошла“.

Не се получи. И петимата клиенти извърнаха погледи. Но не и барманът. Нито пък украинецът с бледото лице. Аби тръгна към бара и те проследиха всяка нейна крачка.

Ричър пристъпи напред. Намираше се на почти два метра зад украинеца и на други два метра встрани от него. Несъмнено попадаше в обхвата на периферното му зрение, но се надяваше вниманието му да е насочено изцяло към Аби. Тя продължи към бара и Ричър направи още една крачка напред.

Барманът извика:

— Хей!

Ричър попадаше в обхвата и на неговото периферно зрение. Два метра зад него, два метра встрани. В следващия миг се случиха няколко неща едновременно. Като в сложна балетна хореография. Или като тройна комбинация в бейзбола. Украинецът погледна назад и понечи да се изправи, Ричър пристъпи напред към бара, сграбчи с две ръце дебелата глава на бармана, блъсна я рязко назад, след което я дръпна също толкова рязко надолу и я заби в махагоновия плот. Почти като баскетболна забивка. Ричър използва инерцията, за да отскочи към украинеца. Направи една крачка, втора и му нанесе страховит десен прав с цялата си сила. Юмрукът му се стовари в лицето на украинеца, който тъкмо се надигаше от мястото си. Мъжът отлетя назад като изстрелян от дулото на оръдие и се просна на пода. От носа и устата му потече кръв.

Петимата клиенти станаха едновременно и забързаха към вратата. Може би това бе обичайната реакция в подобни ситуации. Ричър можеше само да приветства решението им. Защото то означаваше, че няма да има свидетели. По барплота се виждаха кръв и зъби, но самият барман се бе свлякъл отзад.

— Предполагам, че по някое време е откъснал поглед от мен — отбеляза Аби.

— Нали ти казах, че е задник — отвърна Ричър.

Двамата приклекнаха до украинеца и извадиха пистолета, телефона, ключовете и близо осем хиляди долара от джобовете му. Носът му изглеждаше смазан. Дишаше през устата. В ъгълчетата на устните му се събираше кървава пяна. Ричър си спомни как този човек бе допрял белия си като тебешир пръст до главата си. Сякаш за да го сплаши. А сега не беше толкова самонадеян.

— Да или не? — попита Ричър.

Аби се замисли за миг. После каза:

— Да.

Ричър постави длан върху устата на украинеца. Едва я удържаше там, защото лицето на нещастника бе мокро и хлъзгаво от кръв. Но въпреки това надделя. Украинецът напразно се опитваше да бръкне в джоба си и да извади пистолет от там. Последните си сили прахоса в тропане с пети по пода и забиване на нокти в китката на Ричър. Накрая тялото му се отпусна и той притихна.

Ричър и Аби взеха линкълна на лихваря, защото багажникът му бе празен. Той се управляваше по-леко и возеше по-добре. Отидоха в центъра, където спряха до пожарен кран на една пряка от хотела на Шевик. Аби провери новия телефон. Нямаше други съобщения. Не и след онова, в което Грегъри бе изложил конспиративната си теория.

— От неговия номер ли е изпратено? — попита Ричър.

Аби направи справка с предишните съобщения.

— Предполагам — заключи тя. — Не е обичайният номер.

— Трябва да му звъннем отново. Да му съобщим новините.

Аби набра номера, изписан на дисплея, и включи на високоговорител. Чу се позвъняване. Чу се и как някой отговори. Грегъри. Изрече някаква непозната дума, кратка и сърдита. Явно не беше „здравей“, а по-скоро: „кажи“ или „какво има?“.

— Говори на английски — отвърна Ричър.

— Ти ли си?

— Изгуби още двама души. Идвам за теб, Грегъри.

— Кой си ти?

— Не съм от Киев.

— Откъде си тогава?

— Сто и десета специална част.

— Какво е това?

— Много скоро ще разбереш.

— Какво искаш от мен?

— Направи грешка.

— Каква грешка?

— Премина границата. Затова се приготви. Наближава часът за разплата.

— Ти си американец.

— Чистокръвен.

Грегъри замълча. Очевидно размишляваше. Очевидно върху мащабната мрежа от дадени подкупи, извършени услуги, лостове за влияние, както и върху задействаните механизми за предупреждение. Всички тези неща трябваше да доведат до залавянето на Ричър. И то отдавна. Грегъри обаче не бе чул нищо. От никого.

— Ти не си ченге — каза той. — Не работиш за правителството. Действаш сам. Нали?

— Ще ти бъде още по-трудно да го приемеш, когато цялата ти организация ще лежи в руини и всичките ти хора ще бъдат мъртви освен теб самия. Защото тогава аз ще чукам на вратата ти, а ти ще си сам-самичък.

— Дори няма да се доближиш до мен.

— Как се справям засега?

Мълчание.

— Приготви се — каза Ричър. — Идвам за теб.

Той затвори и изхвърли телефона през прозореца. Завиха зад ъгъла и паркираха точно пред входа на хотела, където можеха да оставят колата за не повече от десет минути.

42

Ричър и Аби взеха асансьора до етажа на Шевик, който бе нисък за стандартите на Ню Йорк или Чикаго, но за местните това бе най-високата точка на стотици мили наоколо. Лесно откриха нужната врата. Мария Шевик надзърна през шпионката и отвори. Стаята, в която ги бе настанил Вантреска, се оказа апартамент със самостоятелна дневна. Просторен, светъл, чист. Имаше два огромни панорамни прозореца — от пода до тавана, — които сключваха прав ъгъл. Беше ранен следобед, слънцето се бе издигнало високо в небето, а въздухът бе кристалночист. Гледката бе изумителна. Градът се простираше в краката им. Сякаш картата, която Ричър бе изучавал, изведнъж оживя пред очите му.

Аби извади парите. Стегнатата с бандерол пачка от офиса зад дъскорезницата и близо осемте бона от лихваря. Изсипа ги на масата и част от банкнотите се разпиляха по пода. Арън и Мария Шевик се засмяха радостно. Днешният проблем бе решен. Арън реши да внесе нужната сума в банката и да ги преведе на болницата по обичайния начин. Така щеше да запази последните останки от достойнството си. Аби предложи да го придружи до най-близкия клон. Ей така, за компания. Без причина. Без необходимост. Арън вече ходеше по-добре, а източната половина на града бе безопасна. Двамата излязоха заедно, а Ричър се върна до прозореца. Продължи да оглежда града. Мария седна на тясното канапе зад гърба му.

— Имаш ли деца? — попита тя.

— Не мисля — отвърна Ричър. — Нямам, доколкото знам.

Той разглеждаше града под себе си. И по-специално, широката част на крушата. Ъгловите прозорци разкриваха цялата северозападна част. Ако Ричър можеше да сравни града с циферблат на часовник, това бяха кварталите, разположени между девет и дванайсет часа. Виждаше Сентър Стрийт в краката си. От другата ѝ страна се издигаха два небостъргача с офиси и още един висок хотел. Трите сгради изглеждаха чисто нови. Устремени към висините, те се открояваха рязко на фона на три-четириетажните постройки, предимно стари, предимно тухлени, предимно грозни. Имаха плоски покриви, изпъстрени със сребристи петна. Повечето разполагаха с климатици, монтирани върху стоманени рамки, и сателитни чинии с размерите на батут. Над ресторантите се издигаха високи метални комини. Многоетажните паркинги пък изобщо нямаха покриви. Улиците бяха тесни, на места оживени, дори задръстени от трафик, другаде — тихи и спокойни. Насам-натам се щураха миниатюрни фигурки, завиваха наляво или надясно, влизаха и излизаха от сградите… Гледката се простираше чак до хоризонта, където чезнеше в омара.

Може да е всяко мазе в града, бе заявил Вантреска.

— Женен ли си? — попита Мария Шевик.

— Не — отвърна Ричър.

— А искаш ли да се ожениш?

— Решението е само наполовина мое — каза той. — Предполагам, че това обяснява всичко.

Той се обърна към прозореца и продължи да разглежда града. Както бе разглеждал и картата преди това. Постави се на мястото на компетентен командир, който трябва да скрие секретна част. Какво място ще избере? Как ще осигури охрана, настаняване, захранване, лесно снабдяване, интернет… Ричър потърси възможни отговори. Огледа килима от малки кафяви сгради. Проблясващите в сребристо покриви. Уличният трафик.

— Аби те харесва — продължи Мария.

— Може би — отвърна Ричър.

— Не искаш да го признаеш ли?

— Признавам, че тя ми помага изключително много. Предполагам, че има причина.

— Не смяташ ли, че ти си тази причина?

Ричър се усмихна.

— Да не би да влизаш в ролята на моя майка?

Не получи отговор. И продължи да разглежда града. Отговорът винаги зависи от конкретните обстоятелства. Ако югозападният квадрант бе същият като северозападния, подходящите места можеха да бъдат по-малко от десет или повече от сто. В зависимост от стандартите. В зависимост от това до каква степен човекът, избрал мястото, разбираше или не разбираше от охрана, настаняване, захранване, интернет, изолираност, лесно снабдяване…

— Какви са новините за Мег? — попита Ричър.

— Перспективите са добри. Утрешният скенер би трябвало да ги потвърди. Всички са на това мнение. Аз лично смятам, че лекарите играят вабанк. Очаква ни или огромна печалба, или съкрушителна загуба.

— Аз бих приел подобен залог. Печалба или загуба. Обичам простите неща.

— Но това е жестоко.

— Само ако загубиш.

— Винаги ли печелиш?

— Засега.

— Но как е възможно?

— Не е — отвърна Ричър. — Не е възможно винаги да печеля. Някой ден ще загубя. Наясно съм с това. Но няма да е днес. Наясно съм и с това.

— Жалко, че не си станал лекар.

— Дори не съм завършил университет.

Мария Шевик помълча, после каза:

— Спомена, че можеш да го намериш.

— Ще го намеря — обеща Ричър. — Днес. До края на работния ден.

Срещнаха се в дома на Франк Бартън, който се намираше дълбоко в бившата територия на албанците. Над квартала още се стелеше дим, който идваше от пожара в дъскорезницата. Бартън и Хоган току-що се бяха върнали от участието си, Вантреска също бе тук, а Ричър и Аби пристигнаха след срещата си със семейство Шевик. Събраха се в дневната. Която отново бе пълна с инструменти и апаратура. Не можеха да ги оставят в микробуса, защото някой щеше да ги открадне.

— Ключовият въпрос е — започна Хоган — дали си имаме работа с умен човек, с много умен човек или с гений. Защото това са три коренно различни неща.

— Грегъри ми се струва достатъчно умен — отвърна Ричър. — Но се съмнявам, че решението е било негово. Не и ако става въпрос за договор на стойност десетки милиони долари, сключен с чуждо правителство. Обзалагам се, че в него се предвиждат различни клаузи и условия, процедури на проверки и одобрения. Москва би искала само най-доброто. Там определено не работят глупаци. Мигом надушват лошата идея. Следователно, що се отнася до местоположението, трябва да приемем, че си имаме работа с гений.

— Охрана, настаняване, захранване, интернет, изолираност, лесно снабдяване — каза Вантреска.

— Да започнем отзад напред — предложи Ричър. — Лесно снабдяване. На какво разстояние от щаба на украинците смятате, че се намира командният център, който търсим? На колко преки?

— Или по-скоро, какви преки — отбеляза Хоган. — Предполагам, че целият център би им свършил работа. Цялото сити. Всяка улица в търговската зона. Където никой не би обърнал внимание на странни типове, които непрекъснато влизат и излизат от някой офис или сграда. За разлика от жилищните квартали. Смятам, че ще ги открием някъде в центъра. Западно от Сентър Стрийт.

— Това определено не осигурява изолираност — каза Бартън. — Това е сърцето на града.

— Но позволява да се скриеш пред погледа на всички. Може да не е изолирано в буквален смисъл, но е много анонимно място. След като непрекъснато влизат и излизат хора, никой няма да ти обърне внимание. Там никой не знае името на своя съсед.

— От какво се нуждаят, за да си осигурят добра интернет връзка? — попита Ричър.

— От оптичен кабел или сателит, но по-вероятно от сателит, защото е по-труден за проследяване.

— Градът е пълен със сателитни чинии.

— Доста хора ги използват.

— А по отношение на захранването?

— Модерна електроинсталация с допълнителен капацитет за всеки случай и генератор, който се включва автоматично в случай на необходимост. Защото не могат да си позволят да останат без ток.

— Настаняване?

— Спални, бани, тоалетни, трапезария, може би стая с телевизор или стая за почивка с маси за тенис или нещо подобно.

— Звучи ми като федерален затвор.

— Следователно трябва да има прозорци — обади се Аби. — Мазето не ни върши работа. Нали става въпрос за дългосрочен договор. Труленко е суперзвезда. Може да не е на гребена на вълната в момента, но следва определени стандарти. Би искал да живее в нормални условия. Не би приел друга сделка.

— Добре, прозорци — каза Ричър. — Което ни насочва към въпроса с охраната.

— Железни решетки на прозорците — отвърна Бартън.

— Или анонимност — каза Хоган. — В този град има милиони прозорци. Понякога светят, понякога не. Никой не им обръща внимание.

— Нужна им е една входно-изходна точка, която да контролират. Вероятно с възможност да следят с камери кой влиза и евентуално да го спрат малко след входа. С други думи, възможност за ранно предупреждение и изтеглена в дълбочина отбранителна позиция. Нищо чудно да се влиза през мазе, след което да се тръгва нагоре по стълби… нещо подобно. И цялото това разстояние е под непрекъснато наблюдение. Нещо като дълъг тунел. Образно казано.

— И къде може да се намира това място?

— В града има хиляди подобни сгради. Видя ги с очите си.

— Те не са подходящи — отвърна Ричър. — Защото всичките са свързани. Заради онова, което Хоган каза в самото начало. Заради морските тюлени. Те биха потърсили аварийни изходи, товарни рампи, вентилационни шахти, водопроводи, но най-вече биха потърсили места, от които да си осигурят достъп, като взривят стените между съседни сгради. Знаеш как се прави. Намират някой стар чиновник от общинския архив, а той изтупва от прахта стари планове, които показват, че мазето на сграда А е свързано с мазето на сграда Б. Просто през хиляда деветстотин и двайсета година някой решил да зазида вратата, като използвал единични тухли и некачествена вар. Духнеш ли по-силно, и стената пада. Да не говорим, че тюлените могат да проникнат и странично, през стена на първия етаж. Или прозорец. Или през последния етаж. Или да се спуснат с въжета от покрива. Не забравяй, че решението е взето в Москва. Става въпрос за мащабна операция. За дългогодишен договор. Следователно мястото е внимателно подбрано. Защото те са достатъчно опитни да преценят всички плюсове и минуси. Знаят всичките ни номера. Знаят, че специалните ни части редовно тренират в градски условия досущ като тези.

— Но ако сградата, която търсим, се намира извън града, това би затруднило доставките. Невъзможно е да открием място, което да отговаря на всички условия.

— Няма нищо невъзможно. Невъзможното е резултат от лошо планиране. Мисля, че са открили онова, което са търсили. Съвсем близо, така че спокойно да се отбият на чаша кафе. Същевременно мястото трябва да е изолирано. На десетки метри от най-близкия външен човек. Със солидна инфраструктура, що се отнася до кабели, генератори, връзки и прочие. Луксозна жилищна част с естествена дневна светлина. В която не може да се проникне отстрани. Нещо повече, не може да се доближи отстрани. Или отдолу. Или отгоре. Нулева възможност за проникване през водопроводни тръби или вентилационни шахти. Един-единствен вход, който се намира под непрекъснат контрол с възможности за ранно предупреждение и изтеглена в дълбочина отбранителна позиция. Мисля, че от Москва са били съвсем конкретни в изискванията си, и мисля, че украинците са ги изпълнили до едно.

— Къде е това място? — попита Аби.

— Видях го от прозореца на хотелската стая. В компанията на Мария Шевик. Когато тя ме попита дали искам да се оженя.

— За нея?

— Говореше по принцип.

— И ти какво ѝ отговори?

— Че за това са нужни двама.

— Къде е Труленко?

— В гнездо, а не в кошер или дупка. Високо във въздуха. Наели са три високи етажа в някой от онези нови небостъргачи с офиси. Западно от Сентър Стрийт има само две подобни сгради. Използват горния и долния етаж като буферни зони, живеят и работят на средния етаж. Това означава, че е невъзможно да се проникне отгоре, отдолу или отстрани.

43

Обсъдиха заедно ключовите моменти. Охрана, настаняване, захранване, интернет, изолираност, лесно снабдяване. Анализираха най-внимателно всички аспекти на използването на три високи етажа в чисто нов небостъргач в центъра. Асансьорите трябваше да се препрограмират. Но това не бе проблем за Труленко. Трябваше да осигурят достъп само на един автомобил. Останалите врати към товарната рампа щяха да бъдат не заключени, а заварени за рамките. Отвътре. Същото щяха да направят и с вратите към стълбището. Щяха да оставят един-единствен асансьор. На излизане от него посетителите щяха да се озоват в нещо като клетка. С насочени към тях оръжия. Вратите на асансьора щяха да се затворят и посетителите щяха да се озоват в капан, заобиколени от охранители. Които щяха да разполагат с достатъчно време да проверят самоличността им и да ги обискират. Ако посетителите изобщо стигнеха до тук. Защото охраната щеше да ги пресрещне още във фоайето. Може би близо до асансьора. Многобройна охрана. Заради ситуация В. И тази охрана щеше да е особено подозрителна към непознати лица.

— Кой небостъргач? — попита Аби.

— Трябва да има някакви документи — отвърна Ричър. — В някой отдел на общината. Три етажа, наети от неизвестна компания със скучно име, което лесно се забравя. Можем да говорим и с доставчиците. Ще ги разпитаме за странни поръчки. За елементи от строително скеле или стоманени платна за ограда. Нещо подобно. За клетката.

— Това е проблем — заяви Хоган. — Не виждам как ще влезем.

— Ние?

— Рано или късно късметът ще ти изневери. Ще се наложи морската пехота да те измъква от кашата. Защото вие, от армията, все се забърквате в някоя каша. По-добре да го предотвратя навреме, като се включа в операцията от самото начало.

— И аз участвам — каза Вантреска. — Поради същата причина.

— Аз също — обади се Бартън.

Настъпи кратко мълчание.

— Трябва да сте наясно — предупреди ги Ричър, — че това няма да бъде разходка в парка.

Никой не възрази.

— Каква е първата ни задача? — попита Вантреска.

— Вие с Бартън трябва да откриете в кой от двата небостъргача са се настанили. И на кои три етажа. Останалите ще посетим главния им офис. Зад таксиметровата компания, срещу заложната къща.

— Защо?

— Някои от най-големите грешки в историята са допуснати от тайни сателитни операции, откъснати от кораба-майка. Без команда и контрол. Без информация, заповеди, ръководство. Без подкрепа. В пълна изолация. Искам същото да се случи и с онези типове. Най-бързият начин е, като унищожа кораба-майка. Няма какво да се церемоня с тях. Времето на кадифените ръкавици отмина отдавна.

— Май никак не ги харесваш?

— Ти също не беше очарован от тях.

— Ще разполагат с охрана навсякъде из сградата. При това многобройна.

— Съмнявам се — отвърна Ричър. — От известно време звъня на Грегъри и го дразня. Не се съмнявам, че е смелчага, но се обзалагам, че въпреки това е повикал подкрепления. За всеки случай.

— Не мисля, че идеята да го дразниш, е била добра. По-скоро глупава.

— Не, искам всички да се съберат на едно място. Добре де, на две места. На кораба-майка и на сателита. И никъде другаде. Можем да го наречем ситуация Г. Атаката срещу колективна цел е за предпочитане пред преследването на индивидуални мишени. Ще ни отнеме дни. Ще трябва да ги издирваме из целия град. Най-добре да си го спестим. Да ги оставим да свършат част от работата вместо нас.

— Ти си луд, знаеш ли го?

— И това ми го казва човек, който е бил готов да тръгне със скорост от трийсет километра в част срещу противотанкова артилерия със снаряди от обеднен уран?

— Тогава беше различно.

— Как по-точно?

— Май не съм сигурен — призна Вантреска.

— Намерете сградата — каза Ричър. — И етажите.

Отново използваха линкълна на лихваря. Колата бе обичайна гледка западно от Сентър Стрийт. Недосегаема. Аби шофираше. Хоган седеше отпред до нея. Ричър се бе настанил отзад. Улиците бяха тихи. Почти нямаше трафик. И никакви ченгета. Всички ченгета се бяха събрали на изток от Сентър Стрийт. До последното. Гарантирано! Към този момент пожарникарите би трябвало да са започнали да вадят овъглени тела от руините. Едно след друго. Голяма сензация. Всички щяха да бъдат там. За да разказват после истории на внуците.

Аби спря до един пожарен кран на четири преки зад заложната къща, която се намираше точно срещу диспечерската служба на таксиметровата компания. По права линия на картата. Елементарна линейна прогресия.

— На какво разстояние ще разположат постовете? — попита Ричър.

— Недалече — отвърна Хоган. — Трябва да покрият зона от триста и шейсет градуса. А не разполагат с излишни ресурси. Следователно ще сложат хора на четирите ъгъла, за да блокират офиса. Така смятам. Възможно е дори да отклонят уличното движение. Но нищо повече.

— С други думи, ще наблюдават предната част на заложната къща и диспечерската служба?

— От двата края на улицата. Вероятно с по двама души на всеки ъгъл.

— Но те няма да са в състояние да наблюдават задната част на заложната къща.

— Точно така — съгласи се Хоган. — За да наблюдават улицата във всички посоки, ще се нуждаят от трима души. Елементарна математика. А те не могат да си го позволят.

— Добре — каза Ричър. — Радвам се да го чуя. Ще проникнем през задния вход на заложната къща. И бездруго щях да се отбия там. За да върна на Мария Шевик наследствените ѝ бижута. Измамили са я, като са ѝ платили само осемдесет долара. Това не ми харесва. Длъжен съм да изразя неодобрението си. Надявам се, че гузната им съвест ще ги накара да направят щедро дарение за медицински нужди.

Излязоха и зарязаха колата на ъгъла до хидранта. Ричър предположи, че глобата за неправилно паркиране е най-малкият проблем, с който ще се сблъска Грегъри. Изминаха пеша първата пряка. И втората. После станаха по-предпазливи. Може украинците да не бяха поставили човек на ъгъла, но това не им пречеше да го наблюдават. Проста работа. Достатъчно бе някой да поглежда насам от време на време. Щяха да засекат непознатите лица от една пряка разстояние, да анализират походката, езика на тялото, намеренията. Затова Ричър се движеше близо до витрините в рязко очертаните сенки, далече от Аби, която го следваше на пет-шест метра. Накрая вървеше Хоган. Тримата сякаш се разхождаха безцелно, като спираха от време на време. С нищо — нито скорост, нито посока, нито цел — не показваха, че между тях има някаква връзка.

Ричър зави наляво в пряката. Скри се от погледа на евентуалните наблюдатели. И зачака. Аби се присъедини към него. Последва я Хоган. Продължиха заедно по отсрещния тротоар. После спряха отново. Ако не бяха сбъркали, задният изход на заложната къща би трябвало да се намира напред и вдясно. Но там имаше куп задни изходи, всичките еднакви, без табелка или надпис. Общо дванайсет. Всяка сграда имаше такъв изход.

Ричър върна лентата към предишното си идване в квартала. Когато издирваха Мария Шевик с очуканата тойота на Аби. Потъналата в тъмнина заложна къща на тясната уличка срещу диспечерската служба на таксиметровата компания и фирмата за предоставяне на съдебни гаранции. Мария току-що бе излязла от заложната къща, Аби бе спряла колата, а Арън бе свалил прозореца и извикал името ѝ.

— Спомням си, че беше по средата между двете преки — каза Ричър.

— Но тъй като вратите са дванайсет, няма средна — отбеляза Аби. — Дванайсет означава шест врати отляво, шест врати отдясно и нито една по средата.

— Защото числото е четно. Затова ще вземем средните две. Последната от първите шест и първата от следващите шест.

— Май не беше точно по средата — каза Аби.

— Но дали беше преди или след нея?

— Може би след. Може би на две трети. Спомням си, че видях Мария Шевик и спрях. Като че ли бяхме подминали средата.

— Добре — отвърна Ричър. — Ще започнем с номера седем, осем и девет.

Сградите бяха долепени една до друга, а задните им фасади бяха еднакви — високи и тесни, иззидани от потъмнели стогодишни тухли, с решетки на прозорците и снопове увиснали кабели и жици. Задните врати също бяха еднакви. Масивни стогодишни врати, които се отварят навътре. До една бяха дървени, но по някое време — вероятно преди петдесетина години — някой бе завинтил листове ламарина върху долната им половина. Може би като част от усилията на нов собственик да реновира сградите. Металните листове носеха следите от половинвековна употреба, от товарене и разтоварване, ритане и блъскане, влизане и излизане с товарни колички.

Ричър ги огледа внимателно. Номер седем и девет изглеждаха по-очукани от номер осем. Много по-очукани. Номер осем бе в чудесно състояние като за петдесет години.

— Мисля, че е тази — каза Ричър. — Никой не влиза и излиза от заложна къща с товарна количка. Случва се твърде рядко. Например ако някой като Бартън донесе огромна тонколона. Всички останали стоки тук се побират в ръка или джоб.

Вратата бе заключена отвътре. Не беше противопожарен изход. Защото помещението не бе бар или ресторант. То следваше различни разпоредби. Дървото на вратата изглеждаше солидно. Рамката — не чак толкова. Като че ли бе направена от по-мека дървесина, която въпреки многобройните слоеве боя бе започнала да гние.

— Какво би направила морската пехота? — попита Ричър.

— Базука — отвърна Хоган. — Най-добрият начин да проникнеш в сграда. Натискаш спусъка и влизаш през обвита в дим дупка в стената.

— Ако нямаш базука?

— Явно ще се наложим да разбием вратата. Най-добре да го направим от първия път. Наблизо сигурно има една дузина бандити, които ще се притекат на помощ. Не бива да им предоставяме тази възможност.

— В морската пехота учиха ли ви как се разбиват врати?

— Не, даваха ни базуки.

— Силата е равна на произведението от масата и ускорението. Трябва да се засилиш и да забиеш крак във вратата.

— Аз ли?

— Точно под дръжката.

— Мислех, че трябва да се целя над нея.

— Възможно най-близо до ключалката. Където е езичето. Тъкмо там рамката е най-слаба. Нали са я издълбали, за да направят място за езичето. Това е целта ти. Винаги рамката поддава. Никога вратата.

— Сега ли?

— Ще бъдем точно зад теб.

Хоган отстъпи назад, перпендикулярно на вратата, на три-четири метра от нея, залюля се леко напред-назад, а после се втурна напред с онази решимост, която Ричър бе виждал по телевизията у състезателите на висок скок, устремили се към нов рекорд. Хоган бе по-млад, освен това бе музикант, следователно притежаваше енергията и ритъма, необходими за целта. За това Ричър възложи тази задача именно на него. Оказа се, че е постъпил правилно. Хоган връхлетя, подскочи, завъртя се във въздуха, вдигна крак в последния момент и стовари пета под дръжката на бравата. Приличаше на вбесен готвач, току-що стъпкал хлебарка — силно, рязко и точно навреме. Вратата отлетя назад, Хоган влетя през прага и се препъна вътре, но размаха ръце, за да запази равновесие. Ричър го последва, а миг по-късно и Аби се озова в тъмния коридор. Тримата продължиха към стъклената врата с надпис Служебен вход от другата страна.

Нямаха причина да спират. Нямаха и възможност. Хоган влетя през стъклената врата, последван от Ричър, който пък бе последван от Аби. Озоваха се в салона на заложната къща, точно зад щанда, непосредствено зад касовия апарат. Завариха дребен човечец с лице на невестулка да се обръща изумено към тях. Хоган наведе рамо и го удари в гърдите. Дребосъкът се блъсна в щанда и отскочи назад, право в ръцете на Ричър, който го хвана, завъртя и опря пистолет в слепоочието му. Не беше сигурен кой от двата хеклера държи. Беше го избрал на сляпо. Но нямаше значение. Защото знаеше, че и двата работят.

Аби обезоръжи продавача. Хоган откри дневника на продажбите. Голям тефтер, изписан на ръка. Може да бе законово изискване, а може да бе и традиция в бизнеса. Хоган плъзна показалец по редовете.

— Ето! — възкликна той. — Мария Шевик, венчални халки, пръстени с малки диаманти, часовник със счупено стъкло. Осемдесет долара.

Ричър се обърна към продавача.

— Къде са тези неща?

— Мога да ви ги донеса — отвърна дребосъкът.

— Смяташ ли, че осемдесет долара са справедлива цена?

— Справедливо е онова, което пазарът може да понесе. Зависи колко са отчаяни хората.

— А ти колко отчаян си сега? — попита Ричър.

— Мога да ви донеса нещата ей сега.

— Какво друго?

— Мога да добавя няколко бижута. Нещо хубаво… с по-едри диаманти може би.

— Имаш ли пари?

— Да, разбира се.

— Колко?

— Около пет бона. Можете да ги вземете всичките.

— Знам, че можем — отвърна Ричър. — Това се подразбира от само себе си. Можем да вземем всичко, което пожелаем. Но това е най-малкият ти проблем. Защото не става въпрос за обикновена сделка. Ти не само си измамил възрастната жена, но и си хукнал отсреща, за да я издадеш на онези типове. Защо го направи?

— От Киев ли сте?

— Не — отвърна Ричър. — Но веднъж ядох пиле по киевски. Беше доста вкусно.

— Какво искате от мен?

— С Грегъри е свършено. Трябва да решим дали ще го последваш или не.

— Получих съобщение, трябваше да се подчиня. Нямах избор. Такива са условията, човече.

— Какви условия?

— Навремето магазинът беше мой. Той ми го отне. След което ме накара да му плащам наем. А има и неписани условия.

— Да доносничиш.

— Нямах избор.

— Какво е разположението там?

— Моля? — попита продавачът.

— Разположението на помещенията — поясни Ричър.

— Влизате в коридор, който тръгва наляво. Вдясно има врата, която води към диспечерската служба. Истинска служба на истинска таксиметрова компания. Вие обаче продължавате направо, към задната част на сградата. Там има заседателна зала. Минавате през нея и излизате в друг коридор, който води до офисите. Последният е на Данило. Трябва да минете през офиса на Данило, за да стигнете до този на Грегъри.

— Колко често ходиш там?

— Само когато се налага.

— Ти работиш за тях, макар да не го искаш.

— Това е самата истина.

— Всички твърдят така.

— Не се съмнявам. Но аз съм искрен.

Ричър не каза нищо. Аби се обади:

— Не.

Хоган също каза:

— Не.

— Донеси нещата, за които говорихме — нареди Ричър.

Дребосъкът донесе венчалните халки, пръстените с малки диаманти, часовника със счупено стъкло. Сложи ги в плик. Ричър прибра плика в джоба си. Плюс всички пари от касата. Около пет бона. Не бяха кой знае колко, но Ричър обичаше парите в брой. Винаги ги бе обичал. Обичаше усещането, обичаше тежестта им в джоба си. Хоган огледа рафтовете в заложната къща, откъсна кабелите на няколко стари прашасали стереоуредби и върза продавача с тях. На човечеца нямаше да му е удобно, но щеше да оцелее. Все някой щеше да го намери и освободи. А какво щеше да се случи след това, зависеше само от него.

Ричър, Аби и Хоган оставиха продавача на пода зад щанда. Пристъпиха към витрината на заложната къща и погледнаха през мръсните прозорци право към диспечерската служба от другата страна на улицата.

44

Успяха да огледат цялата улица, без да излизат от заложната къща. Останаха скрити в сенките, сновяха от единия до другия край на витрината и изучаваха улицата от различни ъгли. Видяха двама души на тротоара пред офиса на таксиметровата компания, още двама на ъгъла вляво плюс двама на ъгъла вдясно. Общо шестима. И още толкова вътре. Най-малко. Може би двама в коридора, който продавачът бе описал, двама в заседателната зала и двама в коридора, който водеше към вътрешните офиси. А там във всяка стая щеше да ги очаква мъж с пистолет в джоба и още един в най-горното чекмедже на бюрото.

Лоша работа. Във военните академии биха определили ситуацията като сериозно предизвикателство от тактическа гледна точка. Фронтална атака срещу по-многоброен противник в ограничено пространство. Да не говорим, че войниците от улицата щяха да се притекат на помощ и да ударят в гръб евентуалните нападатели. Вражески сили отпред, вражески сили отзад, а Ричър и компания бяха без бронирани жилетки, гранати, автоматични оръжия, огнехвъргачки и други подобни.

— Предполагам, че ключовият въпрос е дали Грегъри вярва на Данило — заяви Ричър.

— Има ли значение? — попита Хоган.

— Че защо да не му вярва? — учуди се Аби.

— Поради две причини — обясни Ричър. — Първо, Грегъри не вярва на никого. Не е стигнал дотук благодарение на вярата си в хората. Грегъри е змия, затова предполага, че всички около него също са змии. Второ, досега най-голямата заплаха винаги е идвала от Данило. Той е вторият човек в командната верига. Той е заместникът, потенциалният бъдещ лидер. Всеки ден се случват подобни неща. Генерали излизат в пенсия, длъжностите им се заемат от полковници…

— Това помага ли ни?

— Трябва да минеш през офиса на Данило, за да стигнеш до този на Грегъри.

— Нормално е — отбеляза Хоган. — Всички правят така. Това е задължението на заместника или на началник-щаба.

— Представи си обратната ситуация. За да напусне собствения си офис, Грегъри трябва да мине през този на Данило. А той е параноик, може би не без основание. Но резултатът е налице. Грегъри е още жив. Не е задължително да си въобразява, че е крупен бизнесмен, който пожелава приятна вечер на секретарката си и я нарича „скъпа“. Не, за него минаването през кабинета отпред наподобява по-скоро попадането в смъртоносен капан. Където зад бюрото го очаква не красива секретарка, а взвод за екзекуции. Или по-лошо, блокада, която няма да бъде вдигната, ако не удовлетвори определени желания. Може би ще му позволят да отстъпи лидерството и да запази достойнство.

Аби кимна.

— Такава е човешката природа — каза тя. — Хората правят твърде много глупости, но понякога решават да постъпят както трябва.

— Какво искаш да кажеш? — попита Хоган.

— Грегъри разполага с авариен изход.

Тримата минаха зад щанда и седнаха на пода срещу витрините, недалече от вързания продавач. Проведоха съвещание на високо равнище. А то винаги се организира зад фронтовата линия. Хоган влезе в ролята на вечно недоволен, критично настроен морски пехотинец. От една страна, защото бе именно такъв, а от друга — като професионално задължение. Всеки план трябва да бъде подложен на стрес тест от всяка възможна гледна точка.

— В най-лошия случай — каза той — ще попаднем в същата ситуация, но обърната на сто и осемдесет градуса. Хора по тротоарите на другата улица, които да наблюдават задния изход, и още хора вътре, в тесните коридори. Има си специален термин за това.

— Симетричност — каза Ричър.

— Именно.

— Такава е човешката природа — каза Аби. — Хората правят твърде много глупости, но понякога решават да постъпят както трябва.

— Какво означава това? — попита Хоган.

— Аварийният изход би поставил Грегъри в неизгодно положение — каза тя. — Би издал страха му. В най-добрия случай би показал, че не вярва на собствената си охрана или на армията от верни войници, която го е оградила. А той не може да допусне подобно нещо. Това е Грегъри. Той не може да проявява слабости. Неговата собствена организация не търпи слабости.

— И?

— Аварийният изход е таен. Никой не го охранява, защото никой не подозира за съществуването му.

— Дори Данило?

— Особено Данило — обади се Ричър. — Той е най-голямата заплаха. Това е организирано зад гърба на Данило. Обзалагам се, че ако се върнем назад във времето, ще открием период от две седмици, в който Данило е бил изпратен някъде далече от тук. И тъкмо преди да се върне, двама строителни работници са претърпели трагична злополука.

— Следователно никой освен Грегъри не знае къде се намира въпросният таен тунел.

— Точно така.

— Но това включва и нас. Ние също нямаме представа къде да го търсим.

— В някое мазе, което е свързано с друго мазе.

— Това ли е планът ти?

— Анализирай ситуацията от гледната точка на Грегъри. Той не се е издигнал до тук, поемайки рискове. Атакува ли някой офисите му, той трябва светкавично да изчезне. И тъй като ще попадне в силно стресова ситуация, не може да си позволи объркване или суетене. Пътят му за бягство трябва да е обозначен съвсем ясно. Със стрелки по стените или дори с аварийно осветление като в салона на самолет. Трябва само да открием вратата, която излиза на уличката в другия край на тунела. Ще влезем оттам и ще проследим стрелките по обратния път. Може да се озовем в кабинета му през някоя стара маслена картина на стената.

— И пак ще се изправим срещу многоброен противник. Ще се смени само последователността. Те ще нахлуят през вратата на офиса.

— Да се надяваме.

— Не виждам какво печелим.

— Две неща — обясни Ричър. — Няма да има противник зад гърба ни и ще елиминираме врага от висшите чинове към нисшите, а не от нисшите към висшите. Така е далеч по-ефективно.

— Чакай малко — възрази Хоган, — на улицата също има хора. Нали говорим за симетричност. По ъглите на задната улица също ще има постове. Няма да влезем лесно.

— Ако исках да ми е лесно, щях да стана морски пехотинец.

Напуснаха заложната къща така, както бяха проникнали в нея — през задния коридор, през задната врата и по задната уличка. Забързаха към колата, отначало предпазливо, но после ускориха крачка. Колата ги очакваше на мястото, на което я бяха оставили. Не завариха квитанция за глоба на предното стъкло. Дори пътните полицаи бяха отишли източно от Сентър Стрийт. Аби седна зад волана. Тя познаваше квартала най-добре. Описа широк кръг, който я отведе далече от таксиметровата компания. Спря две преки зад нея, на тиха уличка зад семеен магазин, в който продаваха маркучи за перални машини. Аби остави двигателя да работи. Хоган излезе, а тя се плъзна на дясната седалка. Хоган заобиколи отпред и зае мястото ѝ зад волана. Ричър остана отзад.

— Готови ли сте? — попита той.

Последва рязко кимване от Хоган. И решително кимване от Аби.

— Да действаме тогава — каза Ричър.

Хоган продължи до следващата пряка и зави наляво. На отсрещния ъгъл стояха двама души. Черни костюми, бели ризи. На далечния ляв ъгъл спрямо предишната позиция на Ричър и на близкия десен ъгъл спрямо сегашната му позиция. Симетричност. Стояха с гръб към сградите, които охраняваха, вперили поглед пред себе си като добри войници на пост.

Двамата видяха да приближава един от собствените им автомобили. Черен линкълн. Не успяха да видят хората на предната седалка. А задните прозорци бяха тонирани. Колата зави наляво точно пред тях. Навлезе в пряката. Отдясно се намираше агенция за недвижими имоти, собственост на Грегъри, отляво — друга агенция за недвижими имоти. На следващия ъгъл стояха още двама души. Преди на далечния десен ъгъл, а сега на близкия ляв ъгъл.

Колата намали и спря до бордюра. Задният прозорец се смъкна, през него се подаде ръка и повика охранителите. Мъжете на ъгъла тръгнаха към линкълна. Чист рефлекс. После обаче се сепнаха. Замислиха се. Но не промениха решението си. Защо да го правят? Колата бе от техните. Освен това бяха в състояние на повишена готовност, а това предполагаше куп спешни задачи, които не търпят отлагане. Затова те забързаха към линкълна.

Грешка.

Предната врата се отвори, когато те бяха на три метра. От там излезе Аби. Задната врата се отвори, когато те стигнаха до колата. От там излезе Ричър. Той удари с глава първия украинец. Направи го без видимо усилие, просто уцели момента и използва инерцията. Мъжът се свлече в канавката. Главата му се удари силно в бордюра. Лош късмет.

Ричър продължи към втория украинец. Изведнъж осъзна, че го е виждал и преди. Да, в онзи бар с малките пици, в който Аби работеше като сервитьорка. Охранителят на вратата. Онзи, който ѝ бе казал: „Изчезвай, хлапе!“. А Ричър му бе казал: „До скоро. Надявам се“.

Търпението му бе възнаградено.

Ричър стовари къс ляв в лицето му, не много силно, колкото да изправи тялото му, след което нанесе втори къс ляв, този път в корема му, за да го сгъне на две и да накара главата му да заеме удобна позиция — а именно на нивото на гърдите на Ричър или малко по-надолу, — след което да я хване и да я завърти рязко. Вратът на украинецът изпука и той се свлече на земята до своя приятел. Ричър коленичи и извади пълнителите от пистолетите им.

Линкълнът потегли.

Ричър се огледа. Двамата украинци на далечния ъгъл се приближаваха. Това бе неизбежно. Симетричност. Поради същите причини. И продължаваха да се приближават. Сега вече тичаха. Хоган ускори рязко, качи се на тротоара и ги блъсна. Грозна гледка. Двамата полетяха във въздуха и доказаха, че всички онези клишета за парцалени кукли отговарят на истината. Вероятно бяха мъртви, преди да паднат на земята. Още от удара в колата. Претърколиха се на тротоара, разперили ръце и крака във всички посоки. Хоган спря и излезе. Ричър се изправи и продължи по тротоара.

Срещнаха се по средата на пряката. Аби вече бе там. Тя посочи някакво място зад гърба на Хоган.

— Там.

— Защо реши така? — попита Ричър.

Не бе очаквал подобна улица. Не приличаше на онази зад заложната къща. Нямаше голи тухли, решетки по прозорците, провиснали кабели. Вместо тях имаше спретната редица току-що реновирани сгради. Като улицата с онази адвокатска кантора. Чисти и светли. Партерните етажи бяха заети предимно от магазини. С далеч по-приветливи фасади от заложната къща, таксиметровата компания и фирмата, предоставяща съдебни гаранции.

— Предположих, че Грегъри е започнал отвън навътре. Не би могъл да запази всичко в тайна, ако започне отвътре навън. Не би допуснал строителните работници да преминават през офиса на таксиметровата компания. Не и без някой да полюбопитства какво правят там. Затова Грегъри е започнал в обратната посока и реновирането на тези сгради му е предоставило идеалното прикритие. Така е разполагал с най-подробни строителни планове. Знаел е кои стени да пробие и кои сгради да свърже. Това е направил. Задното помещение на някой от тези магазини води до офиса му.

— Симетричност — отбеляза Хоган.

— Само на теория — отвърна Аби. — Реалността е нещо съвсем друго. Тя е изпълнена с неочаквани чупки и завои. Защото тези сгради са на повече от сто години.

— Но кой магазин? — зачуди се на глас Ричър.

— Отново се връщаме на въпроса за човешката природа. Предполагам, че Грегъри не би отдал помещението под наем — каза Аби. — Той трябва да е абсолютно сигурен. Не би поел риска някой да сложи хладилна витрина точно зад тайната му врата. Грегъри трябва да притежава пълен контрол върху маршрута си за бягство. Затова потърсих празни помещения. И открих само едно. Витрината му е покрита с хартия. Ей там!

Тя посочи зад гърба на Хоган.

Празният магазин се оказа издържан в старомоден стил с висока до тавана витрина, която извиваше навътре, за да се съедини с входната врата, разположена на три-четири метра от тротоара. Получаваше се нещо като малък безистен, който позволяваше изложените стоки да бъдат огледани и отстрани. Подът пред вратата бе застлан с мозайка. Самата врата бе стъклена, с дървена рамка. Прозорецът бе покрит с хартия. Ричър предположи, че ключалката ще е съвсем елементарна. Старомодна. Натискаш дръжката и влизаш. Без ключ. Защото в критичен момент ключът може да се окаже в джоба на друг панталон. Освен това ключовете бавят. А Грегъри не би искал нищо да го бави. Защото във въпросния критичен момент той ще бяга, за да спаси живота си. И ще иска да се озове навън колкото се може по-скоро.

— Дали има аларма? — попита Хоган. — Грегъри е параноик. Ще иска да знае, ако някой влезе тук.

Ричър кимна.

— Не се съмнявам — каза той. — Но в крайна сметка ще трябва да подходи реалистично. Алармите се повреждат, задействат се погрешка. Грегъри не би искал алармата да се включи, когато е извън кабинета си. Ами ако Данило я чуе? Така няма да опази дълго своята тайна. Затова мисля, че не е монтирал аларма. Макар че едва ли е взел лесно подобно решение.

— Да действаме тогава.

— Готови ли сте?

Рязко кимване от Хоган. Решително кимване от Аби.

Ричър извади дебитната си карта. Най-лесният начин да отвориш врата с обикновена брава. Пъхна я в процепа, изви я леко и я опря в езичето на бравата. Натисна самата врата към пантите и тази комбинация от внезапен натиск в различни посоки подсказа на елементарния механизъм за заключване, че ключът се е превъртял в ключалката. Езичето изщрака послушно.

Ричър отвори вратата и влезе вътре.

45

Магазинът бе реновиран, но помещенията му никога не бяха давани под наем. Вътре още миришеше на прясна боя и мазилка. Хартиите, налепени по витрината, създаваха мека светлина. Стените му образуваха празно бяло пространство. Огромен гол куб. Без никакво обзавеждане. Ричър нямаше представа от търговия, но доколкото знаеше, търговецът, който взема магазин под наем, сам трябва да си донесе всичко необходимо. Щандове, рафтове, касов апарат.

В задната стена имаше врата от масивно дърво, боядисана в бяло, с голяма месингова дръжка. Не беше тайна врата. Зад нея имаше къс коридор. Тоалетна вляво, офис вдясно. В края на коридора отново имаше врата. От масивно дърво, боядисана в бяло, с голяма месингова дръжка. Не беше тайна врата. Зад нея имаше помещение, широко колкото магазина и дълго над шест метра. Лявата му половина явно бе предназначена за склад. Дясната бе заета от всякакъв вид машини — котел за отопление с нагнетен въздух, бойлер, климатик. Котелът и климатикът използваха едни и същи тръби, нови и лъскави. От бетонния под излизаха още тръби за вода и газ. Отделно имаше интегрирана ОВК система за отопление, вентилация и климатизация, монтирана до стената в дъното. Ричър бе виждал подобна в хотелите. Висока, тясна, побрала всички функции в едно. Електрическите ѝ панели бяха отворени.

Нямаше повече врати.

Аби не каза нищо.

Ричър се огледа. Всичко беше както трябва. Прав коридор, който води към магазина и от там на улицата. Бърз и лесен достъп. Невъзпрепятстван. Добре. Много добре. Само че… нямаше врати.

— Грегъри е параноик — обади се Хоган. — Макар никога да не е отдавал помещението под наем, пак се е страхувал, че някой може да се отбие от време на време. Инспектори от общината, санитарни власти, водопроводчици, пристигнали за спешен ремонт. Не би искал някой от тях да види вратата и да се запита накъде води. Защото такъв човек би искал да провери какво има зад нея. Най-малкото, от професионално любопитство. Следователно вратата е замаскирана по някакъв начин. Може дори да не е врата. А парче гипсокартон, което не е закрепено както трябва.

Хоган почука по стената. Звукът не се промени. Навсякъде бе един и същ — нещо средно между кух и плътен.

— Чакайте малко — възкликна Ричър. — Тук има котле за отопление и климатична инсталация, които използват една и съща мрежа от тръби. Вероятно се управляват от някакъв сложен термостат в стената. Нещо чисто ново, лъскаво.

— Е, и? — попита Хоган.

— Защото тогава на онази стена има отделна ОВК инсталация? Ако са искали повече въздух или топлина тук, отзад, трябвало е сложат още две вентилационни решетки на тавана. Щеше да им излезе почти без пари.

Тримата се събраха пред ОВК инсталацията. Огледаха я внимателно като скулптура в художествена галерия. Беше висока колкото Аби. Долните две трети бяха заети от обикновен метален панел, закрепен с винтове. Имаше и два въртящи се ключа — един за топло/студено, друг за температурата, илюстрирана със синьо-червен полукръг. Над тях се намираше решетка, от която би трябвало да излиза въздух, топъл или студен в зависимост от положението на превключвателите.

Ричър пъхна пръсти в отворите на решетката и дръпна.

Целият преден панел излезе без никакво усилие. Беше закрепен с магнити и просто издрънча на пода. Зад него се откри дълъг прав коридор, потънал в непрогледен мрак.

По стените нямаше стрелки. Нито пък аварийно осветление като в салона на самолет. Аби извади телефона си и с негова помощ освети коридора пред тях. Той бе широк около метър. Личеше си, че е построен неотдавна, тъй като миришеше по същия начин, както и празният магазин. На боя и мазилка. Отначало вървеше направо, завиваше под прав ъгъл надясно, а после правеше още една чупка, но наляво. Сякаш заобикаляше други сгради или помещения. Ричър си представи Грегъри да проектира коридора, надвесен над строителните планове — тук трябва малко да се разшири, там да се постави фалшива стена и прочие. Резултатът бе нещо като лабиринт, но нов, модерен, логически последователен. Човек не можеше да се спъне, да падне, да се изгуби. Ричър предположи, че на стената близо до входа ще има фенерче. Представи си и как Грегъри го грабва, тича от ъгъл до ъгъл, изскача през металния панел в стената и прекосява празния магазин.

Тримата напредваха бавно. Завоите не им позволяваха да определят с точност изминатото разстояние. Ричър си спомни, че карето, очертано от четирите улици, е доста голямо спрямо стандартите на старата част на града. То имаше формата на квадрат с дължина на страните от порядъка на сто и двайсет метра. Таксиметровата компания, заседателната зала и офисите зад нея едва ли навлизаха на повече от трийсет метра в карето, най-много четирийсет и пет, ако бяха по-просторни. Което означаваше, че Ричър и останалите трябва да изминат осемдесет метра. Но по права линия. А на практика — сто и петдесет, сто и шейсет метра заради всички чупки и завои. Разстояние, което би трябвало да отнеме шест минути, изчисли Ричър, при това бавно и предпазливо темпо.

Отне им точно пет минути и половина. След последния завой дойде и краят на коридора, озарен от мобилния телефон на Аби. Стената в дъното бе от масивна стомана. От единия край до другия. От пода до тавана. Монтирана в стоманена рамка с размерите на онзи панел в магазина. Приличаше на врата в подводница. Масивните панти бяха заварени за рамката. Вляво имаше дебело резе. Което в момента бе свалено. Грегъри щеше да бутне вратата, да влезе вътре, да затвори след себе си и да сложи резето. Без преследвачи. Без ключове. Бързо и лесно. На стената, близо до резето, наистина имаше фенер.

Ричър, Аби и Хоган се върнаха два завоя назад и зашепнаха толкова тихо, че едва се чуваха.

— Най-важният въпрос — каза Ричър — е дали пантите ще изскърцат. Направят ли го, трябва да действаме бързо. Не го ли направят, ще действаме бавно. Готови ли сте?

Рязко кимване от Хоган. Решително кимване от Аби.

Върнаха се по обратния път. Два завоя. Озоваха се пред стоманената врата. Аби поднесе телефона си към пантите. Изглеждаха доста качествена изработка. Кована стомана. Гладка повърхност. Но без следа от масло или грес. С други думи, непредсказуеми. Вратата нямаше дръжка. Само две дебели планки, които да държат резето. Ричър прокара пръст по една от тях. Разигра наум онова, което трябваше да направи. Бързо или бавно. Вратата щеше да бъде замаскирана по някакъв начин от другата страна. Но с нищо необичайно. Нищо, което да изисква намесата на работници. Нищо, което да промени стаята. Нищо, което Данило да забележи след завръщането си. Вероятно с мебел, която и преди е била там. Висока колкото Аби. Например библиотека. Ричър щеше да отвори металната врата и да отмести библиотеката. Бързо или бавно.

Оказа се бързо. Ричър побутна вратата и пантите заскърцаха пронизително още след първите един-два сантиметра. Затова той натисна рязко и бледата светлина от телефона на Аби му разкри задната част на тежка дървена мебел. Ричър блъсна здраво и тя падна. Оказа се доста нестабилна. Несъмнено библиотека. Ричър се покатери върху нея и влезе в стаята.

Грегъри седеше на зеленото кожено кресло зад бюрото си и размишляваше върху важни дела. Изведнъж чу пантите да проскърцват зад гърба му. Извърна се, за да види какво става, в мига, в който библиотеката падна върху него. А тя бе изработена от балтийски дъб, не от талашит. С други думи, масивна мебел. На всичкото отгоре отрупана с книги, сувенири, фотографии в рамка. Първо, ръбът на един рафт счупи рамото му и второ, милисекунда по-късно друг рафт разцепи черепа му. Накрая библиотеката се стовари върху Грегъри с цялата си тежест, събори креслото му, притисна главата му в ръба на бюрото му и запрати останалата част от него на пода. В резултат на това вратът му се изви под абсурден ъгъл и изпращя като съчка. Грегъри умря мигновено. Изобщо не усети допълнителната тежест върху тялото си, когато Ричър стъпи върху библиотеката.

* * *

Ричър видя пред себе си задната част на библиотеката, наклонена като рампа. Беше опряла в бюрото. Покатери се върху нея и видя отворена двойна врата, зад която се намираше външният офис. Мъжът в него тъкмо се надигаше зад бюрото си. На лицето му бе изписана искрена изненада, неописуем шок. Данило, предположи Ричър. Вратата на външния офис водеше към коридора отвъд него. Тя също бе отворена. От там долитаха звуци като чегъртане на столове по линолеум и тропот на крака. Пронизителното скърцане и оглушителният трясък бяха привлекли вниманието на всички.

Ричър държеше по един глок във всяка ръка. Десният бе насочен към Данило, левият към вратата. Хоган пристигна след него. Последна се появи Аби.

— Грегъри е мъртъв под библиотеката — каза тя.

— Как? — попита Ричър.

— Бил е зад бюрото и тя е паднала върху него. Предполагам, че е счупила врата му.

— Аз я бутнах върху него.

— Това е подробност.

Ричър се замисли за миг, после каза:

— Извадил е късмет.

Кимна към Данило и каза на Хоган:

— Арестувай този човек. Дръж го под око и гледай да не пострада. Двамата с него трябва да проведем важен разговор.

— Че за какво?

— Така се изразяваме в армията, преди да пребием някого до смърт.

— Ясно.

От този момент нататък събитията се развиха по начин, който впоследствие Ричър определи като неизбежен, дори предопределен по най-различни причини — културни особености, натиск от околните, сляпо подчинение, безнадеждна липса на алтернатива… Трудно можеше да прецени какви точно са причините. Но това му помогна да си обясни донякъде купчината тела в онзи коридор в задната част на дъскорезницата. Украинците прииждаха на талази. Пръв се появи едър мъж, който бързо осъзна какво става и посегна за оръжието си. Ричър го остави да извади пистолета си. Остави го да демонстрира намерението си кристално ясно. После го простреля в гърдите. Само веднъж. Появи се втори тип, напомпан със същото самочувствие. Сигурно си мислеше нещо от рода на: Аз ще се справя по-добре. Е, не се получи. Той положи началото на купчината пред офиса на Грегъри. Но това не спря останалите. Те продължиха да напират. Един след друг, един след друг. Ще попаднем в същата ситуация, но обърната на сто и осемдесет градуса. Хоган се бе оказал напълно прав. Първи пристигнаха най-високопоставените в организацията, после по-умните силоваци, заели позиции в другите офиси в сградата, и накрая глупавите биячи, заели позиции на улицата. Всички те се оказаха неумолимо привлечени от офиса на Грегъри и съответно невъзвратимо обречени. Отначало Ричър се опита да си обясни тази саможертва със средновековни понятия и принципи, но после се върна много по-назад във времето, сто хиляди поколения назад, когато отделянето от племето е изпълвало първобитния човек с неописуем ужас.

Притегателната сила на множеството бе опазила живи хората тогава. Но не и сега. В един момент настъпи тишина. Не се чуваха нови стъпки. Ричър изчака цяла минута. За всеки случай. Изстрелите бяха заглъхнали, за да направят място на гневна зловеща тишина.

Той се обърна с лице към Данило.

46

Данило бе дребен мъж според стандартите на Ричър. Висок около метър и седемдесет и пет, по-скоро слаб и жилав, отколкото пълен. Хоган бе свалил сакото му и бе изпразнил кобура му. В резултат на това украинецът изглеждаше гол и уязвим. Примирен с поражението. Хоган го бе накарал да застане до бюрото във вътрешния офис. Бюрото изглеждаше масивно, изработено от дърво с цвят на карамел. Падналата библиотека бе опряла в него. Сигурно тежеше цял тон. Из цялото помещение се бяха разпилели книги и вещи. Ричър видя Грегъри на пода. Тялото му бе извито под формата на буквата Z. Като се изключи това, босът на украинците изглеждаше добре. В отлично здраве. Висок, едър, солиден. Но мъртъв. Жалко.

Ричър пъхна левия си показалец под възела на вратовръзката на Данило, изви го като кука и го отведе на по-широко място. Завъртя го към себе си и коригира стойката му. Раменете назад, брадичката нагоре.

После отстъпи една крачка.

— Разкажи ми за онези порносайтове в интернет — каза Ричър.

— За кое? — попита Данило.

Ричър го зашлеви. С открита длан, но много силно. Ударът му вдигна Данило във въздуха. Тялото му направи половин салто и се свлече на земята там, където стената и подът се срещаха.

— Ставай — нареди му Ричър.

Данило се изправи бавно и неуверено. Първо изпъна ръце на земята, после застана на колене и опря длани в стената.

— Опитай пак — каза Ричър.

— Това е страничен бизнес — започна Данило.

— Къде се намира?

Данило се поколеба.

Ричър го удари отново. С другата ръка. Отново с открита длан. По-силно от предишния път. Данило падна отново и удари главата си в другата стена.

— Ставай — повтори Ричър.

Данило се изправи. Бавно и неуверено, плъзгайки длани по стената.

— Къде се намира? — повтори Ричър.

— Никъде — отвърна Данило. — И навсякъде. Това е интернет. Безброй сървъри във всяка точка на планетата.

— Откъде се контролира?

Данило наблюдаваше дясната ръка на Ричър. Беше се досетил каква ще бъде последователността на ударите. Не беше трудно. Дясно, ляво, дясно, ляво… Не му се искаше да отговаря, но щеше да му се наложи.

И той изрече думата. Онази, която не означаваше кошер или дупка, а гнездо, разположено много, много високо. После стисна устни. Намираше се между чука и наковалнята. Не можеше да разкрие местоположението. Това бе най-голямата им тайна. Той продължи да се взира в дясната ръка на Ричър.

— Вече знаем къде се намира — каза Ричър. — Не можеш да се пазариш. Не можеш да предложиш нищо в замяна.

Данило не отговори. Звънна мобилен телефон. Далечен приглушен сигнал. От другия коридор. В джоба на някой труп от купчината. Иззвъня шест пъти и спря. След него звънна друг. Също толкова далечен, също толкова приглушен. После звъннаха още два.

Корабът-майка се чудеше защо никой не отговаря.

— Съжалявам — каза Данило.

— За кое? — попита Ричър.

— За онова, което направих.

— Но го направи, нали? И нищо не е в състояние да промени този факт.

Данило не отговори.

— Да — каза Аби.

— Да — каза Хоган.

Ричър простреля Данило в челото със същия „Хеклер и Кох“, който Хоган му бе отнел. Стандартното въоръжение на германската полиция. Пистолетът по нищо не се отличаваше от другите. Нищо чудно да бяха с последователни серийни номера. Доставка на едро, извършена с помощта на корумпирано немско ченге. Данило падна. Остатъкът от главата му остана в собствения му офис, тялото му — в този на Грегъри. Ричър се огледа. Ще елиминираме врага от висшите чинове към нисшите, а не от нисшите към висшите. Така е далеч по-ефективно. Свършиха си работата. Телата на украинците лежаха като фигурки от корпоративна схема. Грегъри, Данило, заместниците… Навсякъде звъняха телефони.

Ричър, Аби и Хоган си тръгнаха по обратния път, през тайния коридор. Прекосиха празния магазин и излязоха на улицата. Украинците, които бяха охранявали двата края на пряката, лежаха на местата, където бяха паднали. На никого не му бе минало през ум да позвъни на ченгетата заради някакви трупове до черен линкълн в западната половина на града. Всеки смяташе, че това не е негова работа.

— А сега накъде? — поинтересува се Аби.

— Добре ли си? — попита Ричър.

— Да. Къде отиваме?

Ричър вдигна поглед към небостъргачите в центъра. Шест кули от стомана и стъкло. Три от тях превърнати в офис центрове, другите три — в хотели.

— Трябва да се сбогувам със семейство Шевик. Това може да е последната ми възможност.

— Защо?

— Дъскорезницата няма да гори цяла вечност. Рано или късно ченгетата ще се върнат западно от Сентър Стрийт. И някои от тях ще установят, че са се лишили от онази хилядарка седмично, която са получавали до момента. Ще се ядосат на някого. Ще започнат да задават въпроси. Когато това се случи, по-добре да съм далече оттук.

— Ще заминеш ли?

— Ела с мен.

Аби не отговори.

— Звънни на Вантреска и му кажи да ни чака.

Зарязаха линкълна. Един вид предупреждение. Като пътен знак. Който обаче не гласи: Минаването забранено, а Питането забранено. Слънцето се издигаше високо. По небето не се виждаше и едно облаче. Следобедът преваляше. Ричър, Аби и Хоган тръгнаха пеша в посоката, от която бяха дошли. Влязоха в хотела, почукаха на вратата на семейство Шевик. Мария погледна през шпионката и отвори. Бартън и Вантреска вече бяха там.

Детективът посочи през прозореца. Лявата от двете кули с офиси, западно от Сентър Стрийт. Обикновен паралелепипед, висок двайсет етажа със стъклена фасада, която отразяваше слънчевите лъчи. Над прозорците на последния етаж грееше безлично название. Можеше да принадлежи както на застрахователна компания, така и на слабително лекарство.

— Сигурни ли сте? — попита Ричър.

— Това са единствените нови наематели за периода, който ни интересува. Последните три етажа. Никой не е чувал за тази компания. До нея се стига само с асансьор и там се случват странни неща.

— Браво на вас.

— Благодари на Бартън. Той познава саксофонист, който работи в отдел „Архитектура и благоустройство“ в общината.

Вантреска явно се бе обадил на румсървис още с пристигането си, защото след няколко минути се появи келнер с количка, отрупана с храни и напитки. Сандвичи, мъфини и бисквити, още топли от микровълновата. Плюс вода, кола, студен чай, горещ чай и най-хубавото от всичко — горещо кафе във висока хромирана кана, която проблясваше на слънцето. Всички ядоха заедно. Вантреска каза, че е изпратил хора да почистят къщата на Шевик, след което с нея ще се заемат зидар и бояджия. След ден Арън и Мария можели да се приберат в дома си. Ако желаят. Те му благодариха искрено.

А после погледнаха въпросително Ричър.

— Очаквайте банков превод към края на работния ден — каза той.

Арън се поколеба за секунда, после попита вежливо:

— Колко голям?

— Обичам кръглите числа. Но ако е прекалено голям, раздайте излишъка. На хора, озовали се в същото положение като вас. Помислете и за онези адвокати. Джулиан Харви Ууд, Джино Веторето и Айзък Мехай-Байфорд. Вършат добра работа, особено за хора с толкова много имена.

Ричър извади плика от заложната къща. Брачните халки, пръстените с малките диаманти, часовникът със счупено стъкло. Връчи го на Мария с думите:

— Обявиха фалит.

После Ричър, Аби, Бартън, Хоган и Вантреска си тръгнаха. Взеха асансьора и излязоха на улицата.

На половин пряка от небостъргача с офисите попаднаха на малко кафене с масички отзад. Влязоха и се настаниха плътно един до друг, петима души на маса за четирима. Вантреска и Бартън споделиха какво са открили. Сградата била завършена преди три години. Имала двайсет етажа и четирийсет офиса. До момента — пълен провал от комерсиална гледна точка. Местната икономика едва кретала. Неизвестната компания сключила изгодна сделка за осемнайсетия, деветнайсетия и двайсетия етаж. Единствените други наематели били стоматологичен кабинет на третия етаж и агенция за недвижими имоти на втория. Всички останали офиси били празни.

— Какво би направила морската пехота? — обърна се Ричър към Хоган.

— Най-вероятно би евакуирала зъболекаря и брокера и би подпалила сградата. Така мишените от последните три етажа ще бъдат принудени да избягат по аварийните стълби или да останат и да загинат в пожара. И в двата случая печелим без особени усилия.

Ричър се обърна към Вантреска:

— Какво би направила танковата ти дивизия?

— Обстрел на партера, който да срути носещите стени и сградата да рухне сама. Ако някой оцелее след това, използваш картечниците.

— Добре — отвърна Ричър.

— Какво би направила Военната полиция? — попита Вантреска.

— Нещо умно и находчиво. Предвид ограничените ресурси, с които разполагаме.

— Например?

Ричър се замисли за минута и им каза.

47

Пет минути по-късно Бартън излезе от кафенето заради въображаем час при зъболекаря. Ричър и останалите не помръднаха от местата си. Заведението бе удобна база или щаб. Близо до целта. Човекът зад щанда несъмнено бе информатор на украинците, но не бяха останали хора, които да информира. Ричър го видя да звъни по телефона. Поне два пъти. Никой не му отговори. Човекът зяпна телефона озадачен.

После Хоган и Вантреска си тръгнаха заради въображаема среща с брокера на недвижими имоти. Ричър и Аби останаха сами. Техните лица бяха единствените, появили се в телефоните на украинците. Прецениха, че е излишно да се включват в купона толкова рано.

Човекът зад щанда направи трети опит да се свърже. Никой не му отговори.

— Това означава, предполагам, че можем да се върнем у дома още тази вечер.

— Не виждам причина да не го направим — отвърна Ричър.

— Освен ако не заминеш още днес.

— Зависи какво ще се случи. Може да се наложи и петимата да се спасяваме с бягство.

— Представи си, че не се наложи.

— Тогава ще се върнем у дома ти още тази вечер.

— За колко дълго?

— Ти как би отговорила на този въпрос? — попита Ричър.

— Предполагам, че не завинаги.

— Това е и моят отговор. С тази разлика, че в моите представи завинаги продължава по-кратко. Ако държиш на честен отговор.

— Колко по-кратко?

Ричър погледна през прозореца към улицата, тухлите, следобедните сенки.

— Имам чувството, че съм тук от цяла вечност.

— Ще си тръгнеш, значи.

— Ела с мен.

— Какво лошо има в това да останеш?

— Какво лошо има в това да заминеш?

— Нищо — отвърна Аби. — Не се оплаквам. Просто искам да знам.

— Да знаеш какво?

— С колко време разполагаме. За да го използвам по най-добрия начин.

— Не искаш ли да дойдеш с мен?

— Изглежда, трябва да избирам между две неща. Прекрасен спомен с начало и край и дълга мъчителна агония, в която се уморявам да живея в мотели, да пътувам на стоп, да вървя пеша. Предпочитам спомена. За един успешен експеримент. Това се случва много по-рядко, отколкото предполагаш. Справихме се чудесно, Ричър.

— Още не сме приключили. Рибата е в морето.

— Притесняваш ли се?

— Да го наречем, професионална загриженост.

— Мария сподели какво си ѝ казал. Че все някой ден ще загубиш. Но няма да е днес.

— Опитвах се да я ободря. Нищо повече. Тя се притесняваше. Трябваше да кажа нещо.

— Мисля, че си бил напълно сериозен.

— Това е едно от нещата, на които ни учат в армията. Единственото, което си в състояние да контролираш пряко, е количеството усилия, които влагаш в изпълнението на възложената задача. С други думи, ако работиш усърдно, ако проявиш нужния интелект, ако планираш мисията както трябва, ако я изпълниш безупречно, само тогава ще постигнеш успех.

— Звучи вдъхновяващо.

— Това е армията. Тя ни учи, че ако се провалиш днес, вината е изцяло твоя.

— Дотук се справяме добре.

— Сега обаче правилата на играта се променят. Изправяме се срещу Москва, а не срещу шайка крадци или сводници.

— Но пак си имаме работа с хора.

— Но с по-добра организация. С по-добро планиране. С по-малко слабости. И по-малко грешки.

— Звучи зле.

— Предполагам, че шансовете ни са петдесет на петдесет. Печелим или губим. Това ме устройва. Обичам простите неща.

— Какво ще правим?

— Ще проявим нужния интелект, ще планираме мисията както трябва, ще я изпълним безупречно. Първо, започваме да мислим като тях. А това едва ли е трудно. Проучвали сме ги толкова дълго. Вантреска може да потвърди. Те са умни хора, организирани, предпазливи, болезнено рационални, подходът им може да бъде едновременно научен и бюрократичен.

— И как ще спечелим?

— Ще се възползваме от рационалната им страна — отвърна Ричър. — Ще направим нещо, което един рационален ум никога няма да допусне, че е възможно. Нещо напълно неочаквано… откачено.

В този момент пристигнаха първите сведения от импровизираното разузнаване. Влезе Бартън, кимна им и се насочи към щанда. Поръча си кафе и седна при Ричър и Аби. Преди да си отвори устата, пристигнаха Хоган и Вантреска. Те се насочиха право към масата. Едва се наместиха около нея. Петима души на маса за четирима.

— Предната стена на фоайето е изцяло от стъкло. Входната врата е въртяща се. Задната стена на фоайето е същинската част на сградата. Има пет входни точки — врата за аварийното стълбище, три асансьора и още една врата за аварийното стълбище. Между тях и вратата от улицата са разположени входни турникети и бюро, зад което стои едър мъж. Заприлича ми на най-обикновен служител на охранителна фирма.

— Това ли е всичко? — попита Ричър.

— Предполагам, че това е охраната, която сградата осигурява — отвърна Бартън. — Но видях още четирима души с костюми и вратовръзки. Предполагам, че те са изпратени от някой друг. Двама от тях чакаха зад въртящата се врата. Попитаха ме кого търся. Отвърнах им, че отивам на зъболекар. Отстъпиха встрани и ми посочиха с ръка, че трябва да мина през охраната. Служителят там отново ме попита кого търся.

Ричър погледна Хоган и Вантреска.

— И при вас ли мина по същия начин? — попита той.

— Абсолютно — отвърна Вантреска. — Добре контролират входа. Другите двама в костюми стоят зад турникетите. До асансьорите. Които са модернизирани. Поставили са им нови табла като онези, които има в истинските небостъргачи с хиляди посетители дневно. Натискаш желания етаж и таблото светва, за да те уведоми кой асансьор да чакаш. После асансьорът те отвежда на желания етаж. Вътре няма бутони. Системата е много ефективна. Но напълно излишна за толкова малка сграда. Очевидно не са я монтирали случайно. Онези двамата не ти позволяват да избереш който си искаш етаж. Питат те къде отиваш, натискат бутона за съответния етаж вместо теб и ти казват да изчакаш. После се качваш в асансьора и излизаш, когато вратите се отворят. Няма друг вариант.

— Във фоайето има ли камери?

— Видях малък стъклен панел в контролното табло. Почти съм сигурен, че зад него се крие широкоъгълен обектив тип „рибешко око“ и някой горе следи кой се качва в асансьора.

Ричър кимна. Погледна Бартън и попита:

— Как беше при зъболекаря?

— Третият етаж е разделен на малки офиси, разположени по протежение на коридор, който обикаля около централното ядро на сградата. Три от страните му са плътни, без нито един отвор в тях, а в четвъртата са вратите за аварийното стълбище. Качих се по стълбите до четвъртия етаж. Разположението беше абсолютно същото. После се качих до петия. Там заварих два по-големи офиса в задната част, но не успях да обиколя ядрото. Предполагам, че там минава стена, която разделя помещенията.

— Ние се качихме на шестия етаж и започнахме от там — продължи Хоган. — Колкото по-нагоре отиваш, толкова по-големи стават офисите. Предполагам, че деветнайсетият етаж е зает от едно-единствено отворено помещение. Вратите на асансьорите се отварят точно по средата на етажа. Това е единственото ограничение от архитектурна гледна точка. Сигурен съм, че са направили каквито промени са сметнали за необходими.

— Като са започнали с клетката около асансьорите — отбеляза Ричър.

— Със сигурност — потвърди Вантреска. — Оказа се по-лесно, отколкото предполагахме. Защото сградата е висока, но не и широка. Има само едно централно ядро, една железобетонна шахта с пет структурни отвора на всеки етаж и всички те са наредени в една линия. Една клетка би контролирала всичките. Няма нужда да заваряват някоя врата. Могат да направят клетката широка два и висока два и половина метра, като започнат от първата аварийна врата, минат по цялата дължина на асансьорите и стигнат до втората аварийна врата. Откъдето и да дойдеш — от асансьорите или стълбите, — ще попаднеш в клетката. Тя играе ролята на рецепция с правоъгълна форма. Там ще трябва да изчакаш, докато въоръжена охрана провери самоличността ти и те претърси за оръжие. След което други въоръжени хора ще ти отворят клетката. Механизмът вероятно е електронен. Нищо чудно да са монтирали две врати като в затвор.

— Подове и тавани?

— Железобетонни плочи. Без големи отвори в тях. Всички по-широки тръби минават през ядрото с асансьорните шахти.

— Хубаво — каза Ричър.

— Какво му е хубавото?

— Предпазливи, рационални, подхождат научно… Точно това, което обяснявах на Аби.

— Плюс параноични. Обзалагам се, че са оборудвали по същия начин осемнайсетия и двайсетия етаж. Което прави буферната зона непревземаема.

Ричър кимна.

— Красота — каза той. — Невъзможно е да се влезе.

— Как ще го направим?

— Когато се изправим пред затруднение, отиваме на пазар.

— Къде?

— В някоя железария.

Най-близкият подобен магазин бе част от голяма национална верига, а щандовете му бяха изпъстрени с реклами, които призоваваха клиентите да купят едно или друго сами и да го сглобят сами, и то още днес. Москва би одобрила подобен подход. Магазинът бе достатъчно голям, за да предложи онова, от което се нуждаеха Ричър и останалите, но не чак толкова голям, че да им предложи избор. Което само ускори процеса. Нож за линолеум си е нож за линолеум. Универсалният трион си е универсален трион. И така нататък. Всеки взе по една чанта за инструменти. Върху тях бе изписано името на магазина, но видът им бе професионален. За всичко плати Гезим Ходжа, който продължаваше да лежи в болница. Или по-точно, безформеният му портфейл.

Прибраха всичко в чантите и ги метнаха през рамо. Тръгнаха по обратния път, но без да се отбиват в кафенето. Подминаха го и продължиха напред, към входа на високия бизнес център.

48

Както бе съобщил Бартън, предната стена на фоайето се оказа стъклена. Което означаваше, че охраната вътре ще ги забележи отдалече. Поне от десетина метра. Което пък при скоростта, с която се движеха в момента, означаваше няколко секунди. Които, надяваше се Ричър, ще изминат в объркване. В липса на ясно и категорично решение. Група от пет души автоматично попадаше в категорията „заподозрени“. Но тези петимата може би не бяха такива. Все пак носеха инструменти. Единият беше жена. Е, това едва ли бе необичайно. Нали така? Тук беше Америка. Друг обаче приличаше на онзи тип от Киев. Грегъри бе разпратил снимката му, преди да си изключи телефона. Възможно ли бе да е водопроводчик? Всичко това бе достатъчно да забави реакцията им с няколко фатални секунди, защото, преди охранителите да решат какво да правят, входната врата се завъртя бързо и от нея излязоха първо Ричър, после Хоган, Вантреска, Бартън и накрая Аби. И всичките извадиха пистолети от чантите си с инструменти. Петимата се разпръснаха ветрилообразно. Хоган и Вантреска спринтираха право напред, Аби ги последва, а Ричър и Бартън се заеха с двамата до вратата, опряха пистолети под брадичките им и ги блъснаха назад. Хоган, Вантреска и Аби прескочиха турникетите. Двамата мъже се хвърлиха върху другите двама охранители в костюми и ги събориха на земята. Аби застана пред контролното табло на асансьорите.

Приготви се да изпълни своята задача. Застина неподвижно за секунда. Закриваше с гръб светлината откъм улицата. Дребничка, слаба и стройна, облечена изцяло в черно, с пистолет в ръка. Идеално изпълнение. Образ от кошмар.

Аби се приведе напред и напръска малкия стъклен панел с боя. Бяха купили спрей с черна боя от железарския магазин. В този момент Бартън правеше същото — пръскаше стъклената стена, но с бяла боя и така създаваше впечатлението, че сградата е празна и се отдава под наем. Ричър и Вантреска държаха под прицел четиримата мъже в костюми. Събраха ги на едно място и Хоган се накани да завърже ръцете им със свински опашки, купени от железарския магазин.

Охранителят на рецепцията се оглеждаше неспокойно.

— За тях ли работиш? — извика му Ричър.

— Не, сър — отвърна мъжът. — Нямам нищо общо с тях.

— Но въпреки това работиш като охранител. Имаш служебни задължения. Най-малкото към собственика на сградата. Нищо чудно да си положил клетва. Ако те пуснем, ще се почувстваш задължен да позвъниш на ченгетата. Защото ми приличаш на човек, който държи на принципите си. Затова ще вържем и теб. Може дори да ти сложим качулка на главата. Ще те оставим на пода зад рецепцията. А после можеш да отречеш всичко. Устройва ли те?

— Като че ли така е най-добре — съгласи се охранителят.

— Първо заключи вратата.

Мъжът стана от мястото си.

И тогава целият план отиде по дяволите. Тогава всичко, което до момента се бе развивало идеално, се преобърна с главата надолу. Макар че впоследствие, когато Ричър подлагаше случилото се на честен и обективен анализ, неизменно стигаше до извода, че тъкмо в този момент планът е заработил както трябва. Тайничко се бе надявал нещата да се развият именно по този начин. Нали затова бяха купили трионите?

Нещо напълно неочаквано… откачено.

Хоган се наведе да стегне със свинска опашка глезените на първия охранител. Човекът или се паникьоса, или изпадна в крайно отчаяние, или и двете. А може би се надяваше да постави началото на някаква съпротива. Каквато и да бе причината, той изведнъж се хвърли напред с лудешки блясък в очите и необуздана енергия в крайниците. Така сам се натресе на пистолета на Вантреска.

Който постъпи както трябва. Забеляза с периферното си зрение, че Хоган полита назад, всъщност претърколи се през глава като добър морски пехотинец, за да избегне първо ритника на охранителя, а после и евентуалния приятелски огън. Видя, че зад него няма никой. С други думи, нямаше опасност куршумът да прониже тялото на охранителя и да засегне друг човек. Стените бяха бетонни. С други думи, нямаше опасност куршумът да премине през тях. Дори нямаше да вдигне много шум предвид близостта на изстрела. Гърдите на охранителя щяха да изиграят ролята на огромен заглушител.

Вантреска натисна спусъка.

Това сложи край на всяка мисъл за неподчинение и съпротива. Останалите трима в костюми не помръднаха от местата си.

Мъжът на рецепцията възкликна:

— По дяволите!

— Ще се заемем с теб след минута — каза му Ричър. — Първо заключи вратата.

На деветнайсетия етаж някой забеляза, че екранът, който следи фоайето долу, изведнъж е потъмнял. Никой нямаше представа откога са останали без сигнал. Отначало решиха, че става въпрос за технически проблем. Но после стана ясно, че екранът не е равномерно черен. Явно причината бе друга. Затова върнаха записа назад и видяха млада жена да пръска обектива със спрей. След като преди това размахва пистолет. След като се втурва през въртящата се врата в компанията на още четирима. Всичките облечени различно, всичките преметнали еднакви чанти през рамо. Екип за черни операции, ръководен от жена. Това беше Америка.

Разбира се, първата им работа бе да звъннат долу във фоайето. За всеки случай. На четири отделни телефона. Никой не вдигна. От това се страхуваха, но това очакваха. От два часа не успяваха да се свържат с никого. Набраха номера дори на портиера зад рецепцията. Те имаха номера. На стационарния телефон на онова глупаво бюро.

Никакъв отговор.

Бяха напълно изолирани. И не разполагаха с никаква информация. Дори от фоайето долу. Нямаха представа какво се случва. Бяха отрязани от света. Нямаше нищо и по новините. Нито по клюкарските сайтове.

Опитаха се отново да се свържат с всички телефони, с които разполагаха. Никакъв отговор.

Тогава чуха асансьора да тръгва нагоре. Средният асансьор.

Пристигането на кабината бе съпроводено от съскане на въздух в шахтата. Вратите се отвориха плавно и гладко.

Върху срещуположната стена на кабината някой бе написал със спрей украинската дума за загубеняк. А под буквите на кирилица лежеше един от техните колеги от фоайето. С черен костюм и черна вратовръзка, с разперени встрани ръце и крака. И с огнестрелна рана в гърдите.

Главата му бе отрязана. Главата му бе поставена между краката му.

Вратите се затвориха плавно и гладко. Асансьорът се спусна надолу.

Бяха напълно изолирани. Нямаха връзка с никого. Всички, които не работеха върху конкретна задача в момента, се събраха във фоайето, пред асансьорите. Извън клетката. Но близо до контролния пулт. Заеха позиции така, сякаш залагаха откъде ще се появи противникът. Някои застанаха срещу средния асансьор. Сякаш очакваха да се върне със зловещия си товар. Други избраха първия асансьор. Или третия. Застанаха и до аварийните стълби. Започнаха да обсъждат всевъзможни теории.

И да чакат.

Нищо не се случи.

Хората пред контролния пулт се смениха. Сякаш това щеше да промени нещо. Сякаш това щеше да направи някой сценарий по-вероятен, а друг-по-малко вероятен.

Продължиха да чакат.

Направиха пореден опит да наберат три телефона. За последен път. Първо на Грегъри, после на Данило и накрая на шефа на охраната долу във фоайето. Без особена надежда. Никакъв отговор.

Продължиха да чакат. И да се сменят зад контролния пулт. И да се ослушват.

Асансьорът тръгна нагоре. Този път левият.

Пристигането на кабината бе съпроводено от съскане на въздух в шахтата. Вратите се отвориха плавно и гладко.

На пода лежеше друг от хората им. Отново от фоайето. С черен костюм и вратовръзка. Лежеше на една страна. Китките и глезените му бяха вързани зад гърба му. Около главата му бе увит черен парцал, единия край на който бе пъхнат в устата му. Въртеше се, риташе, гледаше умолително, задавяше се с парцала… Сякаш искаше да изкрещи: Измъкнете ме, моля ви, измъкнете ме, моля ви. А после закима енергично, сякаш за да каже: Да, да, безопасно е, елате да ме измъкнете. Тялото му се затресе цялото, сякаш се опитваше да стигне до прага.

После вратите се затвориха плавно и гладко. Асансьорът се спусна отново.

Отначало никой не каза нито дума. После някой се обади:

— Трябваше да го спасим.

— И как по-точно? — попита друг.

— Трябваше да бъдем по-бързи. Явно се е измъкнал от онези долу. Трябваше да му помогнем.

— Нямаше време.

Онзи, който се бе обадил пръв, се огледа. Измери разстоянието до вратата, после до пулта и накрая до левия асансьор. Пресметна наум… вратите се отварят… вратите се затварят… Така е, нямаше време. Особено след като не бяха реагирали веднага. Наистина не бе възможно.

— Жалко — каза той. — Измъкнал се е, а ние го изпратихме обратно.

— И как се е измъкнал?

— Може да са се канели да отрежат и неговата глава, но той да се е добрал до асансьора и да се е качил тук с надеждата да го спасим. Беше на два метра от нас!

Никой не каза нищо.

— Чуйте! — каза някой.

Асансьорът затрака в шахтата. Връщаше се отново.

— Отворете вратата — каза същият охранител.

— Нямаме право.

— Този път трябва да го спасим. Отворете вратата.

Никой не каза нищо.

Асансьорът приближаваше.

— Да, отворете проклетата врата — извика друг. — Не можем да пратим горкото копеле долу. За втори път!

Бяха напълно изолирани. Без ръководство, без заповеди.

— Отворете вратата! — обади се трети глас.

Човекът зад пулта въведе съответната парола. С известно закъснение — което бе програмирано предварително — ключалката изщрака. Вратата се отвори. През нея излязоха четирима души. Предпазливо, с насочени пистолети.

Асансьорът приближаваше. Вратите се отвориха плавно и гладко.

На пода лежеше същият човек. С черен костюм и вратовръзка. Китките и глезените му бяха завързани зад гърба му. Продължаваше да се върти, да рита, да гледа умолително, да се задавя с парцала…

Четиримата се втурнаха напред, готови да му помогнат.

Но това не беше същият човек. Беше Вантреска. И тъй като бе среден на ръст, костюмът му бе станал идеално. И не беше вързан. Просто държеше ръцете си зад гърба си. С по един глок във всяка. Измъкна ръце отзад, прицели се и стреля четири пъти. В този момент се отвори вратата на десния асансьор. От там излезе Ричър, следван от Хоган, Бартън и Аби. Четири пистолета. Хоган стреля пръв. Най-важните ни мишени са хората, които се намират най-близо до контролния пулт, бе ги инструктирал Ричър. Три куршума се оказаха достатъчни. Междувременно Ричър стреляше по останалите, които стояха вцепенени от смъртта на своите колеги, застреляни от Вантреска. Бартън прикриваше единия край на фоайето, Аби — другия.

Всичко приключи много бързо. Нямаше как да не приключи бързо. Беше като на учение. Първо, на страната на нападателите бе изненадата и второ, те бяха открили концентриран огън от малък ъгъл в бойно поле с формата на правоъгълник. Бяха заели позиции така, че да не пострадат от приятелски куршум, и бяха открили ефективен анфиладен огън. Всичко това направи победата им рутинна. Голямата награда бе вратата. Която стоеше отворена. Имаше сложна ключалка, вероятно електронна. Определено електронна, тъй като имаше и клавиатура.

Ричър прекрачи в охраняваното доскоро пространство отвъд клетката, последван от Хоган, Аби и Бартън. Най-отзад вървеше Вантреска, който изтупваше черния си костюм, поизцапан след онова изпълнение на пода на асансьора.

49

Задната част на мозъка на Ричър се бе впуснала в сложни изчисления, свързани с деленето на общата площ на деветнайсетия етаж на общия брой жертви във фоайето. След като тръгна от предположението, че по-важните клечки са разполагали с повече площ, а обикновените охранители — с по-малко, стигна до извода, че тук е имало сравнително малко хора. Логично. Украинците не биха спали по трима на легло или един до друг на пода. Елементарна математика.

Предната част на мозъка на Ричър го съветваше да не обръща внимание на подобни неща. Проваляли се днес, вината е само моя. Той се долепи до стената на коридора и надникна зад ъгъла. Видя нов коридор. Също толкова широк. От двете му страни имаше врати. Може би офиси. Или спални. В дъното бяха тоалетните. Или складовете. Или лабораториите, или командните центрове, кошерите, гнездата или както там ги наричаха.

Ричър продължи напред. Хоган го последва. А също Аби, Бартън и Вантреска. Първата стая отляво бе пост на охраната. Празна. Изоставена. Бюро и стол. Празни. Два монитора на бюрото, единият с етикет Фоайе, на който не се виждаше нищо освен черна боя, а другият с етикет 19-и етаж, който показваше зоната пред асансьорите. Ъгълът на камерата бе насочен надолу. Виждаха се куп мъртви тела на пода. Повече от дузина.

Нали ти казах, обади се задната част на мозъка му.

Ричър продължи напред. Първата стая вдясно също бе празна. Имаше панорамен прозорец от пода до тавана, обърнат на север. Градът се простираше в краката му. В стаята имаше четири кресла, хладилник и маса с кафе машина. Стая за охраната. Удобна. Близо до асансьорите.

Продължиха нататък. Не видяха нищо. Нито хора. Нито оборудване. Ричър нямаше представа какви компютри и машинарии да очаква. И ме подсеща за онези филми, които показват някой луд учен в лаборатория, пълна със странни апарати, през които преминават искри от енергия. Ричър свързваше термина сървър с тенисист, който сервира топката. Вантреска предположи, че цялото оборудване едва ли надхвърля половин дузина компютри. А информацията се пази на облаци. Облаци? Така се изрази Вантреска. Хоган очакваше стая с бял ламинат и хладен въздух.

Продължиха нататък.

Не видяха нищо.

— Чакайте — прошепна Ричър. — Губим си времето. Мисля, че конникът без глава е събрал всички свободни хора пред асансьорите. Оцелели са само онези, които в този момент са имали някаква работа. И сега са се скрили. За тях това е като битката на генерал Къстър при Литъл Бигхорн.

— Колко? — попита Хоган.

— Не ме интересува — отвърна Ричър. — Стига Труленко да е сред тях.

— Ако става въпроса за шест лаптопа — каза Аби, — достатъчни са двама оператори.

— Плюс охрана — уточни Ричър. — В зависимост от инструкциите на Москва колко охранители трябва да има в стаята във всеки един момент. Това променя нещата.

— От Москва щяха да изпратят цял полк, ако можеха — подхвърли Вантреска.

— Предполагам, че всичко зависи от размерите на помещението.

— Ако лаптопите са шест — каза Хоган, — то може да е с размери на килер. Може да е навсякъде. Може да е скрито зад тайна врата, която се отваря в някой килер.

— Не, Труленко би искал прозорци — възрази Аби. — Особено след като тук има такива прозорци. Обзалагам се, че се наслаждава на гледката. Обзалагам се, че обожава да стои тук и да гледа през прозореца. Така сякаш се извисява над всички онези незначителни създания, които сноват по улиците долу. Макар на практика Труленко да е неудачник и пленник. Обзалагам се, че гледката го кара да се чувства по-добре.

— Чакайте — каза отново Ричър и погледна Бартън. — Ти спомена, че на четвъртия етаж си успял да обиколиш целия периметър на централното ядро. Но не и на петия. Заради по-големите офиси отзад. А в тях четвъртата стена на ядрото би се превърнала в стена в самите помещения.

— Да — отвърна Бартън.

— Добре е да имаш подобна стена, нали? — попита Ричър. — Тя осигурява най-близък достъп до шахтите с кабелите, разположени до асансьорите. — Погледна Вантреска и продължи: — Навремето, ако трябваше да прокараш телефонни кабели, колко дълги щеше да ги направиш?

— Максимално къси — отговори Вантреска.

— Защо?

— Кабелите са уязвими.

Ричър кимна.

— Особено в механично отношение — каза той. — А стената е разположена в непосредствена близост до електричеството, водата и генератора, който да се включи в случай на необходимост. Предполагам, че украинците са търсели подобна стена. — Ричър произнесе онази дума, която означаваше кошер, гнездо или дупка за нещо, което бръмчи, лети или рови. — Издигнали са я от задната част на асансьорната шахта чак до прозорците отпред. Защото шефовете са искали стена, а Труленко е искал гледка. Какво друго им е оставало да направят?

— Помещението е доста голямо — отбеляза Вантреска.

Ричър кимна.

— Със същите размери и форма като фоайето долу — каза той. — Същото помещение, но завъртяно на сто и осемдесет градуса.

— Достатъчно, за да побере цял полк.

— Най-много две роти стрелци.

— А може би никого — обади се Аби. — Защото такава е човешката природа. Тези типове са от Украйна, а онези от Москва обикновено се държат с тях като големи батковци с малки деца. Нищо чудно украинците да са променили правилата. Какво значение има дали стаята ще е пълна с охрана или не? Нали разполагат с цяла клетка? Навсякъде тук е еднакво безопасно. Може Труленко да не е искал в стаята му да има охрана, да надзърта през рамото му, докато работи… Това също е част от човешката природа.

— Украинците повишиха нивото на тревога — отбеляза Хоган. — Трябва да са оставили някого тук.

— Не е задължително — възрази Аби. — Не могат да се свържат с никого вече два часа. Мисля, че инстинктът ги е подтикнал да излязат навън и да се втурнат към барикадите, така да се каже. Мисля, че не са устояли на изкушението. Защото не биха искали да останат в коридора в очакване на неизбежното.

— Умните глави в „Уест Пойнт“ биха определили това като необосновани предположения, които варират в широк спектър. От празно помещение до помещение, пълно с цял полк противници.

— Какво смяташ ти?

— Изобщо не ми пука — отвърна Ричър. — Стига Труленко да е там.

— Всичко е въпрос на съотношения и зависи от броя на компютърджиите. Може да са няколко десетки. Цели редици с компютри и хора зад тях.

— Не — възрази Вантреска. — Тук е събран каймакът. Елитът. Шерпите са другаде. Те могат да работят през облака… сайта за облачни услуги.

— Или от мазето на майка си — подхвърли Хоган.

— Все едно — каза Вантреска. — Труленко е творец. Той работи в компанията на шепа хора. Един или най-много двама.

— Добре — съгласи се Ричър. — Това означава или четирима охранители в стаята, или само един. Вероятно протоколът за охрана изисква четирима души да не свалят поглед от Труленко двайсет и четири часа в денонощието. Ще допуснем най-лошия сценарий, а именно че не са нарушили дисциплината и са останали по местата си. В най-добрия случай Аби е права и Труленко обича да работи сам. Възможно е да са сключили някакво споразумение помежду си. Виждал съм подобни неща от време на време. Обикновено началникът на смяната седи в ъгъла като мебел. А може да се сприятелят. Междувременно останалите трима от екипа стоят в готовност, но на друго място, предписано от съответната инструкция.

— Какво ни очаква? Един охранител или четирима?

Задната част на мозъка му подсказа: един.

Но на глас Ричър каза:

— Четирима.

Надникнаха зад следващия ъгъл и Бартън посочи врата, досущ като онази на петия етаж, която водеше към големите офиси отзад.

50

Късата страна на правоъгълната асансьорна шахта се намираше вляво от Ричър. Вратата бе право пред него. Извън широката страна на шахтата. Следователно не бе част от самото помещение. Вероятно ставаше въпрос за къс коридор и фоайе. Ричър бутна вратата с разперени пръсти, бавно, внимателно.

Фоайе. Празно. Три стола. Задната част на мозъка на Ричър му подсказваше, че охранителите са стояли именно тук. Онези тримата, които не са наблюдавали Труленко. Те са чули стрелбата около асансьора и са се втурнали натам. Сега бяха мъртви. Предната част на мозъка му видя друга врата. Напред и вляво. По мислената линия, която Ричър прокара от късата страна на правоъгълната асансьорна шахта. Това бе вратата в помещението.

Тя бе наистина впечатляваща. Със сигурност бе звукоизолирана. Като вратите на онези звукозаписни студиа, които Ричър бе виждал по телевизията. Отваряше се навътре. Беше голяма и тежка. И бавна. Играеше ролята на част от охранителната система. За да я отвори, човек трябваше да опре едната длан в стената, а с другата да натисне силно, като използва цялата тежест на тялото си, след което да се мушне през тясната пролука. А това щеше да го направи уязвим. Без значение колко охранители имаше вътре — един или четирима, — те щяха да насочат оръжията си именно към тази врата.

Ричър обясни с жестове на останалите какво да правят. Посочи гърдите си. Аз ще вляза. Изигра като мим отварянето на вратата, рязко, с максимална сила. Потупа Аби по рамото. Имитира клякане и стрелба през долната част на процепа. Потупа Вантреска по рамото и отново с мимики му обясни, че трябва да се наведе леко и да стреля над главата на Аби. Направи същото и с Хоган, който трябваше да стреля над главата на Вантреска. Бартън щеше да насочи пистолета си под ъгъл от деветдесет градуса, в случай че вратата се отвореше по различна траектория.

Всички заеха позиции. Един клекнал, друг наведен, трети изправен. Ричър опря две ръце във вратата. Запъна крака. Пое дълбоко дъх. Кимна и отброи: едно, две, три.

И блъсна силно вратата.

Аби стреля. Вантреска стреля. Хоган стреля. Тримата едновременно. По един куршум всеки. Настъпи тишина, нарушена от падането на пистолет на пода и свличането на тяло. Отново настъпи тишина, нарушавана единствено от пищенето в ушите им.

Ричър надзърна през вратата. Един охранител. Вероятно началникът на смяната. Вече не седеше в ъгъла като мебел. Бе станал и вперил поглед във вратата. Вероятно стиснал пистолета с две ръце. Но бе чакал прекалено дълго. В такива моменти времето минава бавно. Концентрацията му бе започнала да отслабва, а ръцете му да отслабват. И цевта на пистолета се бе наклонила надолу.

Зад него се простираше помещение, идентично с онова, което Хоган бе описал. Бял ламинат и хладен въздух. Огромен офис. С размерите на фоайето долу. Панорамни прозорци — от пода до тавана и от едната стена до другата. Компютърни маси. Модерни. Може би от миналата година или от миналата седмица. Дебели снопове жици и кутии с неясно предназначение. Въпреки това оборудването на контролния център се оказа по-скромно, отколкото Вантреска бе очаквал. Пет лаптопа, не шест. Наредени един до друг на една от масите.

Зад нея седяха двама души. Ричър веднага позна Труленко. От описанието на Аби. От снимките във вестника. Наистина дребен. Млад, но с оредяваща коса. И очила. Не е от хората, които могат да мъкнат камъни в кариера. Беше облечен с памучен панталон и тениска. Мъжът, който седеше до него, бе с около пет години по-млад. Висок и слаб, с превити рамене, вероятно от дългото време, прекарано над клавиатурата.

Труленко каза нещо на украински.

— Предупреди другия да не ни казва нищо — преведе Вантреска.

— Лошо начало — отвърна Ричър.

Бартън и Хоган издърпаха двамата по-далече от клавиатурите. Ричър отиде до прозореца и погледна към хората долу на улицата.

— Да предположим, че пишете програма — каза той. — Ето какво трябва да знаете за едната страна на уравнението. Нашата. Не сме свързани с нито една федерална агенция, не сме свързани с правосъдието. Ние сме частни лица, които имат две много конкретни изисквания. Нищо друго не ни интересува. Направете каквото искаме от вас и ще си тръгнем. Никога няма да ни видите.

Никакъв отговор.

— Какво ви подсказва, че ще се случи, вашата непогрешима компютърна логика?

Никакъв отговор.

— Правилно — продължи Ричър. — Не сме свързани с нито една федерална агенция, не сме свързани с правосъдието. Което означава, че не следваме никакви правила. Справихме се сами с цяла армия от най-коравите войници, които бяхте виждали до момента. Проникнахме в непревземаемата ви бърлога. Което означава, че сме по-корави. И по-зли. Непогрешимата ви логика ви подсказва, че ще страдате, ако не направите това, което искаме. Преди да дойдем тук, се отбихме в железарски магазин. Можем да разиграем ситуацията като партия шах. Очевидно ще започнем с хлапето. Невъзможно е да спечелите. Рано или късно ще направите това, което ви кажем. Логиката ви подсказва да изпълните желанията ни още сега. Да ни спестите главоболията.

— Аз не съм от тях — обади се Труленко.

— Но работиш за тях.

— Нямах друга възможност. Не им дължа вярност или нещо подобно. Може да се споразумеем. Трябва да направя две неща и ще ме пуснете да си тръгна. Това ли казвате?

— Но умната — предупреди го Ричър. — Знаем достатъчно. Ще разберем какво правиш. Купихме елмаз за стъкло от онази железария. Ще изрежем кръгла дупка в прозореца. И ще те пуснем от там. Като писмо в пощенска кутия.

— Кои са тези две неща?

— Първото е свързано с порнографията. С различните сайтове, които поддържате в интернет.

— Заради порнографията ли сте тук?

— Казах ти вече, имаме две много конкретни изисквания към вас — повтори Ричър. — Първото е свързано с порнографията.

— Но това е страничен бизнес, човече!

— Изтрий ги. Заличи ги. Унищожи ги. Каквато и дума да използвате.

— Всичките?

— Завинаги.

— Добре — съгласи се Труленко. — Мисля, че мога да го направя. Нещо против да попитам дали не сте тръгнали на някакъв кръстоносен поход в защита на морала?

— Коя част от случилото се дотук би определил като морална?

Труленко не отговори. Ричър пристъпи напред и застана до него. Бартън и Хоган останаха зад него. Труленко отиде до работната маса.

— Обясни ни какво е всичко това — нареди Ричър.

Труленко посочи:

— Първите два компютъра са свързани със социални медии. Бълват непрекъснат поток от измислени истории, които на свой ред захранват сайтове, чиито създатели са толкова глупави, че вярват на всичко. Така новините стигат до телевизии, чиито репортери също са толкова глупави, че вярват на всичко. Третият се занимава с кражби на самоличност. Четвъртият — с най-различни неща.

— А петият?

— С парите.

— Къде е порното?

— На номер четири. При другите неща. Все пак това е страничен бизнес, както казах.

— Залавяй се за първата задача — каза Ричър.

Останалите се събраха около него. В интерес на истината, познанията им бяха елементарни. Като на обикновени потребители. Труленко обаче не го знаеше. Строгите им погледи го накараха да заработи енергично. Въведе дълга парола. Отговори с да, да, да, на всички въпроси, които му зададе системата. По екрана потече дълъг текст. Накрая спря.

Труленко се изправи.

— Готово — обяви той. — Съдържанието е изтрито без възможност за възстановяване, имената на домейните са обявени за продажба.

Никой не възрази.

— Добре — каза Ричър. — Да се заемем с номер пет. Покажи ни парите.

— Кои пари?

— Всички ликвидни активи.

— За това сте дошли, значи.

— Парите движат света.

Труленко направи крачка вдясно.

— Чакай малко — спря го Ричър. — Остани пред номер четири. Покажи ни банковата си сметка.

— Тя няма нищо общо с тази история, човече. Не съм свързан с тези типове по никакъв начин. Аз дойдох тук от Сан Франциско.

— Покажи ни я все пак. Приложи същата непогрешима логика.

Труленко помълча няколко секунди, после каза:

— Компанията ми бе с ограничена отговорност.

— Това означава, че всички могат да пият по една студена вода освен теб.

— Личните ми активи бяха защитени. Това е идеята на корпоративната структура. Това насърчава предприемачеството. Това насърчава поемането на рискове. Това му е хубаво на цялата работа.

— Покажи ни личните си активи — нареди Ричър.

Труленко замълча отново. После стигна до неизбежния извод. Очевидно разсъждаваше бързо и логично. Вероятно в резултат на продължителното общуване с компютри. Въведе няколко команди и на екрана се появи колонка от цифри. Банковата сметка на Максим Труленко. Баланс: четири милиона долара.

Мария Шевик бе продала пръстените на майка си за осемдесет долара.

— Остави страницата отворена — каза Ричър. — Иди при номер пет. Покажи ни парите на Грегъри.

Труленко се подчини. Затрака по клавиатурата. Накрая обяви:

— Това е единствената му сметка.

— Каква сума има по нея в момента?

Труленко погледна.

— Двайсет и девет милиона долара.

— Добави тук и твоите пари — каза Ричър. — Прехвърли ги по сметката на Грегъри.

— Какво?

— Чу ме. Изпразни банковата си сметка и прехвърли парите в тази на Грегъри.

Труленко не отговори. Не помръдна дори. Разсъждаваше трескаво. Взе решение след броени секунди. По-добре да се измъкне от тук напълно разорен, отколкото изобщо да не се измъкне. Можеше да пострада и по-лошо. По-добре да си тръгнеш с един счупен крак, отколкото с два, нали?

Върна се при компютър номер четири, въведе съответните команди и отговори с да, да, да. После отстъпи крачка назад. Балансът по неговата сметка бе нула. Балансът по сметката на номер пет показваше трийсет и три милиона.

— А сега въведи тези числа.

Ричър изрецитира по памет банковата сметка на Арън Шевик. Която бе запомнил още преди да отиде в онзи бар. Не можем да вземем заем. Но ти можеш да го направиш вместо нас, защото те смятат, че ти си Арън Шевик. Осемнайсет хиляди и деветстотин долара.

Обичам кръглите числа.

Труленко въведе сметката.

Добре.

— А сега преведи парите — каза Ричър.

— Колко?

— Всичките.

— Какво?

— Чу ме. Изпразни сметката на Грегъри и прехвърли всички пари в тази, която ти продиктувах току-що.

Труленко замълча отново. Това бе моментът, от който нямаше връщане. Личното му състояние щеше да се изплъзне от контрола му. Щеше да се изпари. Но един счупен крак е за предпочитане пред два. Въведе съответните команди. Да, да, да. Отстъпи назад. Трийсет и трите милиона долара потеглиха към сметката на Арън Шевик.

Ричър погледна останалите.

— Вие тръгвайте — каза им той. — Ще ви настигна при асансьора.

Те кимнаха. Ричър предположи, че само Аби се досеща какво ще направи. Останалите излязоха един по един. Покрай мъртвеца до вратата. Вантреска бе последен. Обърна се, погледна Ричър и излезе.

Ричър пристъпи към Труленко.

— Трябва да ти кажа нещо.

— Какво? — попита Труленко.

— Онова за излизането ти от тук.

— Да?

— Оказа се фалшива новина.

Ричър го простреля в челото и го остави да се свлече на земята.

51

Прекараха нощта в дома на Аби. В дневната с приглушените тонове и протритите, но удобни мебели. В кухнята с кафе машината, порцелановите чаши и масичката до прозореца. Но най-вече в спалнята. Първо взеха дълъг горещ душ, действие, което вероятно криеше известна символика, но което също така бе необходимо, практично, успокояващо… Ухаеха на чистота и свежест. На невинност. На цветя. Ричър не бе казал нищо, но Аби предполагаше, че това е последната им вечер заедно. Предполагам, че не завинаги. Тя беше смела. Забавна. Движенията ѝ бяха силни и гъвкави. И експериментални. От време на време се сгушваше в Ричър, но не търсеше закрила. Вместо това се протягаше като котка. Усмихваше се щастливо. Чувството е страхотно, нали? Ние сме живи, а те не са.

На сутринта ги събуди ранно обаждане от семейство Шевик. Аби включи на високоговорител. Първа се обади Мария и заяви, че скенерът е показал невероятен напредък. Забележително подобрение. Малкото им момиченце щяло да се излекува. Докторите танцували от щастие. После се обади Арън и заяви, че е шокиран от сумата, постъпила по сметката им. Едва не получил инфаркт. Ричър повтори онова, което му бе казал и по-рано. Раздай остатъка. На хора в същото положение. И задели малко за адвокатите. Но след като откупиш къщата си от банката. Може би Мег ще заживее при тях, след като се възстанови. Може би ще си купят нов телевизор. Или нова кола. Или пък стара кола. Нещо интересно. Нещо забавно. Ягуар например. Чудесна машина. Ричър заяви, че лично се е убедил в качествата ѝ.

После той си тръгна. Прекоси центъра, прекоси и Сентър Стрийт, като гледаше да не минава през по-скъпите квартали. След по-малко от километър се озова пред автогарата. Влезе вътре, погледна таблото и си купи билет. Разполагаше с пет бона в джоба си. Парите от заложната къща. Тежестта им му доставяше удоволствие. С тях щеше да плати пътуването си. И да изкара две-три седмици. Може би повече, ако пестеше.

Десет дни по-късно Ричър пътуваше на север заедно с лятото. В един автобус случайно попадна на забравен брой на „Уошингтън Поуст“. Откри вътре дълга статия, посветена на прочистването на голям град от организирана престъпност. Която отдавна създавала сериозни проблеми. Но те вече били решени. Свършено било и с двете съперничещи си банди. Край на изнудванията. Край на наркотиците. Край на насилието. Край на страха. Новият началник на полицията си приписал всички заслуги. Заявил, че е изпълнен с идеи и енергия и ще действа като метла. Говорело се, че след време може да се кандидатира за кмет. Дори за губернатор. Защо не? Постижението му бе наистина блестящо.

Content

Лий Чайлд
Едно на милион
Джак Ричър #24

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51