Шилд Кэт

Išlošta naktis

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Cat Schield

Išlošta naktis

Romanas

Vilnius, 2013

Versta iš Cat Schield, A Win-Win Proposition, 2011

© Cat Schield, 2011

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Dovilė Vaišvilaitė-Akdere, vertimas iš anglų kalbos, 2012

© Janina Jankauskaitė-Šareikienė, dizainas, 2012

© Fotolia.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2013

ISBN 978-609-406-572-9

Pirmas skyrius

Įvairiaspalvės kazino šviesos merkė akį Sebastianui Keisui, taip ir viliodamos užeiti ir išmėginti laimę. Į tarškančių elektroninių lošimo automatų skimbtelėjimus ir pyptelėjimus, pranešančius apie laimėtas ir prarastas sumas, jis nekreipė dėmesio. Lošimas jam nepatiko. Sebastianas tikėjo ne sėkme, o sunkiu darbu ir atkaklumu.

Priešais ėjusi šešiasdešimtmečių pora stabtelėjo, priversdama sulėtinti žingsnį ir jį. Žmona įsitikinusi kartojo, kad bufetas turįs būti jiems kairėje. Vyras tikino, kad posūkis turėjęs būti ties keno^1 loto kambariu, kuris jiems likęs už nugarų. Nei vienas, nei antras nebuvo teisus.

Sebastianui nespėjus jų apeiti, moteris jį pastebėjo.

– Štai, šis jaunuolis tikriausiai galės mums padėti. – Ryškiai raudonu lūpdažiu padažytos lūpos prasiskyrė geraširdiškai šypsenai. – Sveiki... – Ji įdėmiai nužvelgė Sebastiano krūtinę, ant kurios turėjo būti kortelė su vardu. – Jaunuoli. Mums be galo patinka jūsų viešbutis, bet jis labai painus. Gal galėtumėte nurodyti kelią į bufetą?

Moteris jį klaidingai palaikė viešbučio darbuotoju. Nieko nuostabaus. Jis veikiausiai vienintelis kazino nedirbantis žmogus su dalykiniu kostiumu.

– Jeigu pasuktumėte į dešinę, iš karto pamatytumėte bufetą, – rodydamas jiems reikiama kryptimi paaiškino Sebastianas.

– Sakiau tau. – Moteris metė į vyrą pasipūtėlišką žvilgsnį, neteisėtai prisiimdama nuopelnus. – Ačiū.

Sebastianas linktelėjo ir nuėjo link lifto, kuris turėjo žaibo greitumu užkelti jį į penkioliktame aukšte esančius apartamentus. Verčiau jau Misė būtų ten. Kol jis dalyvavo telefoniniame pasitarime su savo teisininkais dėl Smito pramonės įsigijimo sutarties pataisų, ji netikėtai išgaravo. Ir tai nutiko beveik prieš šešias valandas.

Širdį graužė nerimas. Misės balso pašte jis paliko tris žinutes, nusiuntė jai keturis ar penkis elektroninius laiškus. Tačiau jokio atsakymo negavo. Stropesnės ir patikimesnės padėjėjos nė su žiburiu nerastum. Gal reikėtų pradėti jaudintis, kad Misė pateko į bėdą?

Triukšmingas, judrus ir chaotiškas Las Vegasas viliojo turistus išpūstais nuotykių pažadais, bet išspjaudavo su miglotais prisiminimais ir tuščiomis kišenėmis. Ar ir Misė tapo tokios reklamos auka? Užaugusi mažame vakarinės Teksaso dalies miestelyje ji veikiausiai nebuvo pasiruošusi panašiems pavojams. Gal kur nors lošimų automatų labirinte jau švaisto mėnesinę algą? O gal išėjo iš viešbučio ir ją kas nors užkalbino?

Dešinėje, prie lošimo kauliukais stalo, pasigirdo džiaugsmingi aplodismentai ir šūksmai. Jeigu jo sumanusis BlackBerry telefonas nebūtų nustatytas vibraciniu režimu, jis nė už ką laiku nesužinotų pagaliau gavęs elektroninį laišką. Sulėtinęs žingsnį Sebastianas išsitraukė telefoną iš švarko kišenės. Pagaliau Misė atsiliepė. Išvydęs iš dviejų žodžių susidedantį laiško pavadinimą, sustojo kaip įbestas.

Mano atsistatydinimas.

Netikėdamas savo akimis Sebastianas stebeilijo į glaustą tekstą. Misė išeina iš darbo? Neįmanoma.

Vyriausioji padėjėja pas jį dirbo jau ketverius metus. Jie buvo komanda. Jeigu ji būtų jautusis nelaiminga, jis būtų tai žinojęs.

Sebastianas surinko Misės numerį. Po keturių kvietimo signalų skambutis buvo nukreiptas į balso paštą.

– Paskambink man.

Nieko nelaukdamas jis parašė jai glaustą tekstinę žinutę, reikalaudamas pasakyti, kur esanti. Po trisdešimties sekundžių gavo atsakymą.

Bare.

Kuriame bare?

Pauzei užsitęsus, Sebastianas sugriežė dantimis.

Zador.

Mintyse pamėginęs įsivaizduoti kazino planą, jis pasuko į kairę. Ėjęs penkias minutes pagaliau atsidūrė bare. Raudonos sienos, juodai lakuoti akcentai ir azijietiško stiliaus menas jį nukėlė į kitą žemės rutulio pusę. Palei sieną rikiavosi milžiniški žuvų akvariumai, nuo kurių sklindanti šviesa atstojo beveik visą patalpos apšvietimą. Sebastianui įėjus į barą ir pradėjus akimis klaidžioti po užimtus stalelius, kur galbūt galėjo sėdėti jo padėjėja, vandenį perskrodė dvylikos colių ilgio spalvotasis karpis. Jo paieškas nutraukė prie baro sėdinti rudaplaukė.

Moteris sėdėjo veidu į barmeną ir kalbėdama gestikuliavo rankomis. Kadangi ji buvo atsukusi Sebastianui nugarą, jos juoko jis negirdėjo, bet spėjo, kad garsas turėtų būti kimus ir intymus, tarsi sirenos, viliojantis vyrus į jos juslinius tinklus. Ji sėdėjo ilgas kojas permetusi į vieną kėdės pusę. Trumpa suknelė leido grožėtis laibomis blauzdomis ir trapiomis kulkšnimis.

Net nematydamas jos veido, Sebastianas pasijuto įkliuvęs.

Jos skleidžiama trauka buvo tokia galinga, kad tik žengęs šešis žingsnius pagaliau prisiminė, ko čia iš tikrųjų atėjęs. Skubiai apžvelgęs patalpą įsitikino, kad Misė nesėdi nė prie vieno apskrito stalelio. Su ja išsiaiškins vėliau.

Pirmiausia reikia susipažinti su ta rudaplauke prie baro.

– Negali būti. Tikrai. Jis taip padarė?

Sebastianas jau buvo užtektinai arti, kad atpažintų moters balsą. Jį nusmelkė nuostaba.

– Mise?

Jo padėjėja pasuko galvą ir pažvelgė į Sebastianą pro ilgų tamsių blakstienų užuolaidą. Jeigu jos vietoje būtų buvusi kita moteris, Sebastianas šį veiksmą būtų palaikęs flirtu. Tačiau čia juk Misė.

– Sveikas, Sebastianai. – Jos balsas užgavo jo nervus tarsi nagai nuogą odą. Ketvirčiu pasisukusi ant kėdės Misė parodė į laisvą vietą šalia savęs. – Džo, įpilk mano šefui taurelę Patrón.

Vis dar negalėdamas patikėti savo akimis Sebastianas klestelėjo ant kėdės.

Kur jos akiniai? Sodraus, samanomis apaugusios grotos žalumo akys stebėjo jį su neslepiamu susidomėjimu, laukdamos, kad jis ką nors pasakytų ar padarytų.

– Kokį čia elektroninį laišką atsiuntei? – paklausė Sebastianas, visomis išgalėmis stengdamasis ištrūkti iš traukos verpeto, į kurį buvo ką tik įtrauktas. – Neblogą laiką pasirinkai išeiti iš darbo.

Misė stumtelėjo jam taurelę.

– Tinkamo laiko niekada nebus.

Sebastianas prarijo tekilą net nepajutęs skonio. Alkoholio sukeltas deginimas buvo tik menkas nepatogumas, palyginti su visame kūne šėlstančia ugnimi.

Kažkuriuo metu nuo tada, kai jie prieš šešias valandas išlipo iš lėktuvo, ji išsipynė storą, kaštonų rudumo kasą ir nusirėžė gerus dvylika colių. Gerokai patrumpėję plaukai dabar tarsi kiniškas šilkas vilnijo ir kaskadomis ritosi pečiais. Ar jie visada buvo tokie gyvybingi? Sebastianui taip ir knietėjo panerti pirštus į cinamoninius raibulius ir apsukti ilgas sruogas sau apie rankas. Jis jau dabar, regis, jautė jų švelnumą.

Žvilgsnis nusileido žemiau. Paprastai dėvimą moterišką kostiumėlį su beformėmis kelnėmis Misė buvo pakeitusi prigludusia suknele, kuri išryškino ir smalsiai akiai leido grožėtis kreminės spalvos krūtų iškilumais. Ar jos oda visada buvo tokia blyški, tokia nepriekaištinga? Ar taip atrodo tik dėl kontrasto su juoda suknele?

Beje, kalbant apie odą. Ar jis kada nors yra matęs ją tiek išsirengusią?

Misė, kurią jis pažinojo, buvo kukli ir santūri. Moteris, kuri dabar sėdėjo ant kėdės, tiesiog mėgavosi savo geidulingumu.

Sebastianas papurtė galvą.

– Ką sakei?

– Sakiau, tavo eilė.

Jo eilė. Jo eilė kam?

Slėnis tarp jos krūtų kvietė. Sebastianas jau įsivaizdavo, kaip palinksta į priekį ir panardina veidą į tą grožybę. Kaip ima jaudrinti ją lūpomis ir liežuviu. Kaip čiulpia vieną spenelį, paskui apima antrąjį, iki ji ima iš džiaugsmo verkti.

Sebastianą pribloškė jį užplūdusio poreikio jėga. Norėdamas apraminti plakančią širdį, jis giliai įtraukė oro. Jos viliokiškas kvapas įsiskverbė į jo pojūčius ir migla aptraukė protą.

– Sebastianai?

– Ką? – Atplėšęs žvilgsnį nuo jį apžavėjusio slėnio jis sumirksėjo ir pasistengė vėl susitelkti į reikalą.

– Ar gerai jautiesi? – Jos lūpos paslaptingai, bet kartu be galo moteriškai išsirietė į šypseną. Tarsi ji tiksliai žinotų, ką jis galvoja. Ir tuo mėgautųsi.

Kas gi nutiko šaltakraujiškai, profesionaliai merginai, kuria per pastaruosius ketverius metus jis išmoko net nedvejodamas pasikliauti? Veikiausiai bus pasielgęs ne itin protingai atsiveždamas ją į Las Vegasą.

– Gerai. – Kas jam darosi? Net mintys nebeklauso. Sebastianas pažvelgė į tuščią taurelę ant baro. Gal jam kažko įpylė? – Apie ką mes kalbėjomės?

– Apie mano atsistatydinimą.

Šie žodžiai tarsi antausis sugrąžino jį į realybę. Protas kaipmat nuskaidrėjo. Karštis atslūgo. Teisingesnis žodis būtų atsitraukė.

– Ko nori? Daugiau pinigų? O gal sieki paaukštinimo?

– Noriu ištekėti. Turėti vaikų.

Dar labiau pribloškianti naujiena. Misė jam visuomet atrodė orientuota į karjerą. Keisų holdinge ji garsėjo stropumu ir atsidavimu. Žinoma, daugiau nei logiška, kad ji turi ir asmeninį gyvenimą, draugų ir meilužių, tačiau apie šitai jis niekada nepagalvodavo.

– Neprivalai mesti darbo, kad ištekėtum ir turėtum vaikų.

– O, dar ir kaip privalau.

– Ar nori pasakyti, kad neleidžiu tau susituokti ir susilaukti vaikų?

– Taip. – Jos ilgos blakstienos nusileido paslėpdamos akyse kažką, ko ji nenorėjo Sebastianui atskleisti.

– Kokiu būdu?

Jis pamojo barmenui įpilti dar tekilos ir, nukreipęs žvilgsnį į Misės gėrimą, papurtė galvą. Kiek ji išgėrė? Aiškus žvilgsnis visgi neišdavė jokio apgirtimo. Kita vertus, kuo dar galėtum paaiškinti skubų sprendimą atsistatydinti?

– Daugumą vakarų verti mane dirbti iki išnaktų, – pradėjo Misė. – Kad pakeistum savo kelionių planus arba suderintum pasitarimo skambučių laiką, skambini kada tik užsigeidęs. Kiek savaitgalių esu praleidusi skubiai koreguodama pristatymus, kuriuos būdavau rengusi visą savaitę?

Ar jis per daug iš jos reikalauja? Gal ir tikrai ilgainiui darėsi vis labiau nuo jos priklausomas, bet jam patiko žinoti, kad gali su ja susisiekti bet kada ir bet kokiu klausimu.

– Tu niekada nesiilsi, – toliau skundėsi Misė, užbaigdama savo rausvo gėrimo likučius. – Neleidi pailsėti ir man.

– Pažadu daugiau netrikdyti tavo savaitgalių.

– Kalbu ne vien apie savaitgalius. Kalbu ir apie tai, kad turiu tartis dėl tavo apsilankymų pas gydytoją, dėl tavo automobilio apžiūros. Turiu bendrauti su rangovais dėl tavo namo renovacijos, parinkti plyteles, spalvų derinius, įrangą. Tai tavo namai. Tokius sprendimus turėtum priimti pats.

Apie tai jie jau buvo kalbėjęsi anksčiau.

– Vertinu tavo skonį.

– Žinau, bet namų apdaila turėtų rūpintis tavo žmona.

– Žmonos neturiu.

– Dar ne. – Misė nukreipė į šefą su niekuo nesupainiojamą nevilties kupiną žvilgsnį. – Tavo mama sakė, kad tarp tavęs ir Keitlinos Murei mezgasi rimti santykiai.

– Nesakyčiau, kad rimti.

Nors jį suerzino tai, jog Misė su Zuzana aptarinėjo jo asmeninį gyvenimą, teisės skųstis neturėjo. Kreipdamasis į Misę jos pareigas viršijančiais klausimais, pirmas peržengė ribą. Turint žmogų, kuris rūpinosi visais jo poreikiais – tiek darbiniais, tiek asmeniniais – tiesiog buvo gerokai lengviau gyventi.

– Tu su ja susitikinėji jau šešis mėnesius, – tęsė Misė. – Tavo mama sakė, kad tokių ilgų santykių nesi turėjęs nuo...

Ji nutilo.

Nuo jo skyrybų, kurios įvyko prieš šešerius metus.

Sebastianas nebuvo priešiškai nusiteikęs dar vienos santuokos atžvilgiu. Jis veikiausiai būtų susituokęs jau prieš kelerius metus, jeigu tik buvusi žmona nebūtų sutrypusi jo gebėjimo pasitikėti. Šandros kvailiojimai paliko įspaudą ne tik jo namų gyvenime. Ji pavertė Sebastianą savanaudžiu atsiskyrėliu, nepuoselėjančiu jokių vilčių dėl romantiškų santykių.

Visų jo gyvenime buvusių moterų nelaimei, jis gyveno susitelkęs tik į tai, ką mokėjo valdyti – į kapitalo kaupimą. Į Keisų holdingo plėtrą.

– Na gerai. Daugiau neprašysiu, kad rūpintumeisi mano asmeniniais reikalais. – Jis vieną po kito panaikins Misės atsistatydinimo priežastis, kol jos argumentai išseks. – Ar dabar jau viskas?

Jos žalios akys sušvito nupoliruoto jaspio spindesiu.

– Sebastianai, kad ir ką pasakytum, aš neapsigalvosiu. Išeinu iš darbo. Kai tik pasibaigs ši savaitė.

– Palikai man vos savaitę susirasti ką nors, kas tave pakeistų.

– Įsivaizduok, kad turi visas keturias. Mažiausiai tiek liko neišnaudotų atostogų. – Ji sugavo barmeno žvilgsnį ir parodė į savo gėrimą.

– Nemanai, kad jau užteks?

Sebastianas suspaudė Misės ranką ir nuleido žemyn. Sąlytis su jos oda paveikė kaip bauginantis apreiškimas. Jis geidė jos pačiu primityviausiu būdu, ir tas geismas prieštaravo bet kokiam logiškam mąstymui. Kas jam darosi? Juk tai Misė. Jie petys į petį dirbo ketverius metus, be jokio kibirkščiavimo, be jokių fejerverkų. Be jokio nenugalimo noro praleisti valandų valandas panirus į juslinį vienas kito tyrinėjimą.

Ji jo darbuotoja, o jis už ją atsakingas. Tik mąstė jis dabar toli gražu neatsakingai. Tiksliau, nemąstė visiškai. Jis jautė. Ugnį. Deginančią. Geidulingą.

– Nesi mano tėvas, – ištraukdama ranką paprieštaravo Misė. – Liaukis reguliavęs, ką turiu daryti.

Jis nykščiu patrynė pirštų galiukus, bet negalėjo panaikinti pojūčio, kurį sukėlė jos švelnus prisilietimas.

– Toks elgesys tau nebūdingas.

– Toks elgesys nebūdingas senajai Misei. – Prieš vėl prabildama ji nugėrė pusę ką tik paruošto gėrimo. – Ar žinai, kokia šiandien diena?

– Balandžio penktoji. Rytoj vakare prasideda vadovų susitikimas. – Kasmetinis savaitę trunkantis renginys suburdavo draugėn visų dvylikos Keisų holdingui priklausančių įmonių vadovus. Jis suteikdavo progą aptarti ateities strategijas ir paskatinti atskirai valdomas bendroves laikytis darnaus, visuotinio požiūrio.

– Šiandien mano gimtadienis.

Sebastianas susigūžė. Ir vėl pamiršo. Paprastai per biurą būdavo siunčiamas atvirukas, kuriame jis pasirašydavo, o jos stalą puošdavo krepinas ir balionai, primenantys, jog reikia pasveikinti Misę su gimimo diena. Šį kartą Sebastianas buvo susitelkęs į būsimą susitikimą ir motyvuojančios kalbos tobulinimą. Tik niekam tikęs vadovas neprisimena antros pagal svarbą savo gyvenime moters gimtadienio.

– Ar nupirkau tau ką nors gražaus?

Misė plačiai išskėtė rankas rodydama save.

– Dieną grožio salone ir visapusišką gražinimąsi.

– Turiu puikų skonį, – liūdnai šypsodamasis pasakė Sebastianas. – Esi gražiausia moteris visame bare. – Toks palyginimas veikiausiai buvo nieko vertas, nes bare daugiausia sėdėjo vyrai. Kelios jo pastebėtos moterys buvo gerokai vyresnės ir senamadiškos.

Ji primerkė akis.

– O Dieve, ačiū. Žinodama, kad atrodau seksualiau nei būrelis senučių, imsiu kur kas labiau savimi pasitikėti.

Sebastianą nusmelkė gėdos jausmas. Juk jis dar nevisiškas niekšas. Misė užsitarnavo išgirsti gražesnį komplimentą. Po galais, šiandien jos gimtadienis. Tačiau jam į galvą atėjo tik vienas būdas parodyti, kokia esanti nuostabi – nusivesti į savo apartamentus ir nutraukti tą be galo seksualią suknelę.

Sebastianas pajuto dar vieną spyrį į paslėpsnius. Liekamasis skausmas privertė jį suraukti antakius. Lėkti šiuo keliu pavojinga. Kad ir kas pažadino Misėje miegojusią ugnį, kad ir kas ją pavertė viliotoja, gebančia iš vyro krūtinės išplėšti širdį, tai žalingai paveikė Sebastiano savitvardą.

– Ne, tikrai, – patikino jis. – Atrodai pritrenkiamai.

– Tikrų tikriausiai pritrenkiamai? – paklausė ji, norėdama aiškumo, kurio jai visada trūkdavo iš Sebastiano. – Ar pritrenkiamai kaip trisdešimtmetė.

Ak, svarbusis skaičius. Nieko nuostabaus, kad Misė supanikavo. Ji stovėjo ant naujo dešimtmečio slenksčio. Moteriai, kurios biologinis laikrodis ėmė tiksėti, tai turėjo būti ypač sunkus momentas.

– Pritrenkiamai.

Ji nutaisė nepatenkintą veido išraišką.

– Tikriausiai manai, kad pernelyg išpučiu visą tą žengimo į ketvirtąjį dešimtmetį reikalą. – Ji nutilo, leisdama Sebastianui įsiterpti, bet šis tylėjo. – Tiesiog visą laiką maniau, jog ištekėsiu būdama dvidešimt aštuonerių. Taip atrodė idealiausia, supranti? Turėčiau užtektinai laiko padaryti karjerą. Apkeliauti pasaulį. Jaunatviškai prisikvailioti. Padaryti klaidų.

Sebastianui sunkiai sekėsi vaizduotis Misę darančią bent vieną šių dalykų. Ji mėgo vaikščioti į kiną. Savo bažnyčiai mezgė maldai skirtus šalikus. Gelbėjo katinus, rasdama jiems šeimininkus. Misė – iš tų moterų, kurioms lemta likti namuose ir nugyventi ramų gyvenimą.

Tačiau taip buvo prieš šį vakarą – dabar ji atrodė kaip pati nuodėmė, kvepėjo dangiškai, skoniu priminė...

Jis palinko į priekį ir švelniai pabučiavo ją į skruostą.

Skoniu priminė patį tobulumą.

Palietusi odą, kurią ką tik perbraukė Sebastiano lūpos, Misė nukreipė į jį budrų žvilgsnį.

– Už ką?

– Su gimimo diena.

Ji primerkė akis.

– Tikiuosi geros nuotaikos nesugadins suma, kurią išleidau savo gimtadienio dovanai.

Sebastianas gūžtelėjo pečiais.

– Esi to verta.

Jos lūpos suformavo tobulą „O“. Kaip anksčiau jis nepastebėjo, kokios seksualios jos lūpos? Viršutinioji siaura, išlenkta tarsi arka, o apatinioji žaviai putli, ir abi sudaro tobulą kupidonišką lanką, kuris taip ir prašo, kad kas nors nubučiuotų ant jo tobulai užteptus plytų raudonumo lūpų dažus.

Staiga jos kumštis be jokio perspėjimo šovė į priekį ir stipriai trenkėsi Sebastianui į ranką.

– Kad tave kur velniai, Sebastianai Keisai. Kartais būni tikras niekšas.

Šitai pasakiusi Misė nučiuožė nuo kėdės ir, vos batams spėjus dunkstelėti į raštuotą kilimą, pasuko durų link. Trindamas vietą, į kurią ką tik sulaukė smūgio, Sebastianas su nuostaba žiūrėjo jai pavymui. Iš kur tokia trapi moteriškė turi tiek daug jėgos? Misei artėjant prie durų, jis nušoko nuo kėdės ir, nusviedęs ant baro kelis banknotus, puolė iš paskos.

Ji nebuvo pratusi vaikščioti keturių colių aukštakulniais, todėl Sebastianas nesunkiai prisivijo. Misė kluptelėjo ir jis, norėdamas ją prilaikyti, apsivijo ranka liemenį.

– Kur dabar? – sumurmėjo jis.

– Švęsti. – Misė nustūmė nuo klubo jo ranką.

Visą kelią, kol sekė iš paskos, Sebastiano delnas dilgsėjo. Norėdamas atsikratyti nemalonaus pojūčio jis patrynė delnus vieną į kitą ir toliau stebėjo, kaip Misei ryžtingai žengiant visas jos kūnas lengvai šokčioja ir siūbuoja.

Jo buvusioji žmona buvo liekna tarsi modelis ir nuolat laikėsi dietos. Jai trūko to, kas Sebastianą moteryje žavėjo labiausiai – į delnus netelpančių krūtų. Tikriausiai tuo galima būtų paaiškinti, kodėl ilgainiui seksas su žmona neteko žavesio. O gal jis tiesiog pavargo nuo jos reiklumo? Nuo jos melų neva pastojusi, kaskart jam pradėjus kalbėti apie skyrybas.

Kol Sebastianas sudarinėjo sąrašą dalykų, dėl kurių santuoka iširo, Misė pasuko į dešinę. Dar po akimirkos jie ir vėl pakeitė judėjimo kryptį, bet jis neatsiliko nė per žingsnį. Ji ėjo ryžtingai, kaip aiškų tikslą prieš akis turintis žmogus. Galiausiai Sebastianas prisivijo ją prie ruletės rato.

– Ar bent suvoki, ką darai? – paklausė jis, jau įsivaizduodamas, koks bus atsakymas.

– Puikiai suvokiu, ką darau. – Ji išsitraukė pluoštą banknotų. – Atėjau čia jų pralošti ir neišeisiu tol, kol to nepadarysiu.

Misė pamilo Las Vegasą vos šią popietę spėjusi įkelti koją į viešbučio priimamąjį. Skimbčiojantys lošimo automatai jai priminė paskutinį skambutį prieš vasaros atostogas. Mirgančios šviesos ir ant kiekvieno kampo jaučiama didelio laimėjimo perspektyva išlaisvino ilgai gniaužtą laukinę vaiko sielą. Ji sunkiai atsispyrė pagundai pulti į kazino ir imti taškytis dvidešimtinių banknotais ant pirmo pasitaikiusio Juodojo Džeko stalo. Akies mirksniu penkiolika racionalaus gyvenimo metų išgaravo kaip dūmas.

Sebastianas uždėjo plaštaką Misei ant rankos ir kūnu užstojo ruletės stalo vaizdą.

– Šito žaisti geriau net nenorėk. Laimėjimo prasme tai prasčiausias variantas. Eikime sužaisti Akį. Šansai kur kas geresni.

Jo prisilietimas buvo šiltas, bet Misę nukrėtė drebulys. Nors Sebastianas ją stabdė švelniai, ji žinojo, kad netekęs kantrybės jis tampa it plienas.

Turtingas. Galingas. Pripratęs gauti tai, ko nori. Ir baugus, jei nutinka priešingai. Vyras, kontroliuojantis kiekvieną savo gyvenimo aspektą. Niekada neatsipalaiduojantis. Retai besišypsantis. Iš visų reikalaujantis tobulumo.

Jeigu prieš pradėdama dirbti Sebastiano padėjėja Misė būtų žinojusi, į ką veliasi, tikriausiai net neatsigręždama būtų puolusi iš biuro. Visgi paslaptingasis Sebastianas Keisas, šis nepagaunamas, žavus, nepakenčiamas milijardierius verslininkas, ją pakerėjo.

Misė nusikratė jo rankos.

– Man nesvarbu.

– Išsikraustei iš proto. Kiek čia turi? – Sebastianas išplėšė banknotus jai iš rankos ir greitai suskaičiavo. Paskui tyliai švilptelėjo.

Bijodama, kad nevykusiai bandydamas ją apsaugoti nuo savęs pačios jis pinigų gali negrąžinti, Misė pasistvėrė grynuosius atgal.

– Jų užtektų nusipirkti vestuvinei mano svajonių suknelei.

Jeigu Misės pinigų panaudojimas Sebastianą ir nustebino, jis neišsidavė.

– Ir kiek gi tai būtų?

– Penki tūkstančiai dolerių.

– Tokią nemenką sumą atsivežei į Las Vegasą. – Nuo susirūpinimo jo balsas nuskambėjo kaip prislopintas urzgesys.

Nenorėdama, kad Sebastiano nepritarimas ją sulaikytų, Misė vengė žiūrėti į akis.

– Tikrai nemenką. Taupiau dvejus metus. Tris kartus per savaitę valgydavau sumuštinius su tunu. Pirkdavau tik išparduodamus drabužius. Apsiribodavau vienu filmu ir viena vakariene restorane per mėnesį.

– Nemenkos aukos, – kuo rimčiausiu veidu pasakė Sebastianas, bet jo akys išdavė pašaipą.

Misė atmetė galvą. Ką jis išmano apie aukas? Jis sumokėjo aštuonis šimtus tūkstančių dolerių už namą, nes jam patiko vieta, o paskui jį nugriovė ir, išleidęs dar du milijonus, pasistatė tiksliai tokį, kuris atitiko jo skonį. Vilą, kurioje beveik negyveno, nes pernelyg daug laiko praleisdavo biure.

– Man jos buvo didelės, – atšovė Misė, šią akimirką jausdamasi nusivylusi visu savo gyvenimu; dabar ji sąmoningai ketino išsilieti ant Sebastiano, nes apkaltinti jį buvo kur kas lengviau, nei stoti akis į akį su savo klaidingu pasirinkimu. – Nejau tau nesmalsu, kodėl nusprendžiau pralošti pinigus, užuot nusipirkusi išsvajotą vestuvinę suknelę?

– Labai smalsu. – Šaltakraujiška poza Sebastianas panėšėjo į ugniagesį, kuris mėgina įtikinti išprotėjusią moterį nešokti nuo atbrailos. – Eime, atsisėsime kur nors nuošaliai ir man viską papasakosi.

– Nenoriu eiti kur nors nuošaliai. Visas mano gyvenimas nuošalus. Dabar tenoriu šiek tiek pasilinksminti.

Tai jos galimybė trumpam pamesti galvą.

Ir suraukta Sebastiano kakta nenukreips jos nuo kurso. Ji pavargo būti pele, kai visų labiausiai norisi riaumoti kaip liūtui.

Misė buvo mažo miestelio kunigo dukra, vaikystėje pasižymėjusi nesukaustyta dvasia, mėgusi laužyti taisykles ir vadovauti. Nors toks jos būdas dažnai nuvildavo ir tėvą, ir motiną, ji liko sau ištikima; tačiau mokykloje, motinai patyrus širdies smūgį, nerūpestingos Misės dienos baigėsi. Kadangi mama liko prikaustyta prie invalido vežimėlio, jai reikėjo pagalbos net menkiausiuose reikaluose, ir Misė privalėjo sparčiai suaugti. Ji rūpinosi mama iki pat jos mirties, iki savo dvidešimt penktojo gimtadienio.

– Nejaugi dar mažai šiandien pasilinksminai? – paklausė Sebastianas. – Visą dieną praleidai grožio centre. Per daug išgėrei. Leisk nuvesti tave į kambarį. Rytoj mūsų laukia svarbus darbas.

– Aš dar net nepradėjau. – Ji pasisuko į ruletės stalą ir tėškė ant jo grynųjų pluoštą. – Penkis tūkstančius žetonais, prašyčiau.

Dalytojui nespėjus pajudėti, Sebastianas uždėjo ranką ant grynųjų.

– Pagalvok, ką darai. Tai dideli pinigai. Dveji metai taupymo ir aukojimosi.

Misė truktelėjo jo riešą, tačiau pastanga prilygo skruzdės bandymui pastumti kalną. Ji atsidūrė visai šalia Sebastiano. Misę apgaubė Sebastiano kaitra ir ėmė tiršta lava skverbtis į tolimiausius sielos kampelius, kur laukiniai impulsai tik ir laukė išlaisvinimo. Jo vyriškas losjono po skutimosi aromatas įsiveržė pro šnerves ir dar labiau sudirgino normalaus įsiaudrinimo ribą peržengusius nervų galiukus. Ji svyravo ant kažko beprotiško ribos.

– Žinau, ką darau. – Tai buvo labiausiai nuo tiesos nutolęs atsakymas. Jokio detalaus plano Misė neturėjo. Neturėjo net supratimo, ar jos sprendimas teisingas. Bet jai tai ir nerūpėjo. Pirmą kartą per penkiolika metų ji veikė vadovaudamasi vien instinktais, kad ir kur jie turėjo nuvesti. Kad ir kokia turėjo būti jų kaina.

Šis jausmas buvo nuostabus.

– Panele?

Dalytojas pertraukė jų ginčą ir Misė alkūne trenkė Sebastianui į šonkaulius. Šis suinkštė ir paleido jos pinigus.

– Penkis tūkstančius žetonais, prašyčiau, – pakartojo ji, atsukdama petį šefo nevilties ir nepasitenkinimo išraiškai.

Jo nepritarimas privertė ją pasijusti nesmagiai. Kaip ir su tėvu, ji buvo pripratusi daryti viską taip, kaip norėdavo Sebastianas. Kiek kartų ji leido jo nuomonei užgožti savąją? Net skaičių pametė.

O senus įpročius sulaužyti sunku.

Ratas pajudėjo jai nespėjus pastatyti. Susierzinusi dėl ką tik nušvitusio suvokimo, Misė pradėjo nagais barbenti į stalą ir laukti, kada kamuoliukas sustos.

– Neišmesk šitaip pinigų, – patarė Sebastianas.

– Kodėl? – Kokia nauda iš apsilankymo Las Vegase, jeigu negalima padaryti to, ko net šiek tiek tektų gailėtis? – Privalėjau juos išleisti vestuvinei suknelei. Dabar jos nebereikės.

– Dar sutiksi tau skirtą žmogų, – užginčijo Sebastianas. – Ištekėsi.

– Turėjau žmogų. – Jis jos visai nepažįsta, tiesa? – Jis mane metė. – Vakar. Dieną prieš jos gimtadienį. Dvejus metus tikėjusi, kad pagaliau ištekės, ji ir vėl stovėjo ties starto linija. Ne. Kur kas blogiau, buvo dvejais metais senesnė ir galėjo rinktis iš mažesnio skaičiaus vyrų.

– Apgailestauju.

– Turėtum. Tai tavo kaltė.

– Mano kaltė? – Paprastai jis žiūrėdavo į ją neutraliu žvilgsnius, lyg nė nematytų. O dabar vertino kažkaip kitaip, ne visai neutraliai.

Kas čia darosi? Sebastianas žvelgia į ją taip, lyg ji būtų gardus šokoladinis triufelis, kurį jam norisi praryti. Sunerimusi Misė sumiksėjo:

– J-jis su manimi išsiskyrė, nes nesilioviau pas tave dirbusi.

– Kodėl jam buvo taip svarbu, kad pas mane dirbi?

Nes jis įsitikinęs, kad esu tave įsimylėjusi.

Misė, žinoma, nebuvo jo įsimylėjusi. Na, gal šiek tiek pradžioje. Gal tik pirmuosius metus. Bet jos gyvenime atsiradus Timui, jausmus šefui pavyko užgniaužti. Jausmus be atsako. Jausmus, į kuriuos jis niekada neatsakytų.

Sebastianas jai buvo nepasiekiamas. Jis susitikinėdavo su turtingomis, prestižiniam visuomenės sluoksniui priklausančiomis moterimis. Tą žmonių kategoriją ji gerai pažinojo. Kartą vidurinėje ir pati susitikinėjo su berniuku iš turtingiausios apygardoje šeimos. Jo pažadais išvežti ją iš vakarinio Teksaso buvo susižavėjusi ne ką mažiau nei pačiu vaikinu. Tai, dėl ko jis su ja išsiskyrė – ir kaip tai padarė, – sieloje paliko gilią žaizdą.

– Timas negalėjo pakęsti, kad puldavau vykdyti visų tavo nurodymų, vos paskambindavai, – tęsė Misė. – Visi mūsų ginčai kildavo tik dėl tavęs. Jau seniai privalėjau mesti darbą.

– Tai kodėl nemetei?

Nebūtų jis Sebastianas, jeigu nepaleistų strėlės tiesiai į dilemos šerdį. Jos šefas užčiuopdavo pamatines problemas greičiau nei kuris nors kitas jos pažinotas žmogus, greičiau netgi už jos tėvą, kuris šiaip jau garsėjo gąsdinančia savybe skaityti žmonių mintis. Žmonių, bet ne savo dukters.

Į jo klausimą Misė atsakyti negalėjo. Turėtų prisipažinti, kad išėjimas iš darbo pas Sebastianą jai tolygus rankos nusikirtimui. Jis jai buvo reikalingas kaip vanduo. Reikalingas, kad jaustųsi gyva.

Argi ne patetiška?

– Ką tik tai ir padariau. – Tik šiek tiek per vėlai. Dieną prieš tai Timas pasakė sutikęs savo svajonių merginą ir ketinąs ją vesti. Misės rankos virpėjo. – Dvejus metus laukiau, kol jis man pasipirš. – Jai užgniaužė gerklę ir kiti žodžiai liko neištarti.

O jis nusprendė vesti kitą, kurią pažinojo vos mėnesį.

Misės akyse susikaupė ašaros, bet ji jas nuvijo kelis kartus greitai sumirksėdama. Buvo skausminga žinoti, kad nesi geidžiama. Jeigu ji netiko į porą Timui, nemotyvuotam farmacininkui, kam tuomet galėjo tikti?

– Statykite, – pranešė dalytojas ir susirinkusieji pradėjo dėti ant stalo žetonus.

Misė pastūmė savuosius ant raudonos spalvos.

– Penki tūkstančiai dolerių ant raudonos.

– Nedaryk to, – nors švelniai, bet paliepė Sebastianas.

– Kodėl? – Ji net nesistengė nuslėpti paniekos. Sebastianas privalėjo suprasti, kad ji jam daugiau nepriklauso ir įsakinėti jai nebegali. – Neturiu ko prarasti. Tikrai.

– Pasiimk pinigus ir išleisk kam nors vertingam. Naujam automobiliui. Įmokoms už namą. Kam nors, kas truktų ilgiau nei dvidešimt sekundžių.

Protingas patarimas, bet kaskart, žiūrėdama į už šiuos pinigus įsigytą daiktą, ji matytų savo vestuvinę suknelę. Nuostabią, gražiai krintančią atlasinę, nėriniais puoštą suknią rauktu sijonu ir karoliukais siuvinėtu korsažu. Nuotrauką su šia grožybe ji išsikirpo iš jaunamartėms skirto žurnalo dar prieš dvejus metus, kai Timas pirmą kartą prakalbo apie ateitį.

– Štai ką padarykime, – pradėjo Misė, nuo entuziastingo Sebastiano įvertinimo jausdamasi geidžiama ir drąsi. Beprotiški impulsai kaitino visą dieną. Galbūt įkopimas į ketvirtąją dešimtį nėra pats baisiausias dalykas pasaulyje? Kodėl gi nepradėjus naujo dešimtmečio su nauju požiūriu? – Lažinkimės.

Sebastianas parėmė rankomis klubus ir nutaisė nuolankų veidą.

– Iš ko?

– Paskutinis šaukimas, – pranešė dalytojas.

Misė girdėjo, kaip ratas įsisuka, ir kamuoliukas pradeda riedėti. Iš to, ką buvo skaičiusi apie ruletę, žinojo turinti keturiasdešimt septynis procentus šansų laimėti. Ne taip ir blogai.

– Jeigu kamuoliukas sustos ant juodos, pralaimėsiu, – tai reikš, kad ir toliau liksiu pas tave dirbti. – Ji liūdnai nusišypsojo. – Juk kitos išeities neturėsiu, tiesa? Būsiu praradusi penkis tūkstančius dolerių.

Sebastiano žvilgsnis įsmigo į Misę. Pradėjo dvelkti pasikeitimo vėjai.

– O jeigu kamuoliukas sustos ant raudonos? – Audros debesys grėsmingai artinosi. Pavojingi neapdairiesiems.

– O jeigu kamuoliukas sustos ant raudonos?

Ji apsilaižė lūpas, įsmeigęs į jas žvilgsnį Sebastianas sustingo tarsi apžavėtas. Misę užplūdusi ugnis sudegino delsimo likučius. Atgijo visos iki vienos juslės, traukdamos į save priešais stovinčio vyro vaizdą, kvapą ir garsus.

Besiilgintis sotumo alkis ėmė urgzti. Taip ją veikė tik vieno vyro aistra, juslingumas ir atkaklumas.

Misė atkišo koją į priekį ir leido jųdviejų šlaunims susiliesti. Poveikis buvo žaibiškas. Sebastiano šnervės prasiplėtė. Kūnas tobulai apmirė. Į stalą atremta plaštaka susigniaužė į kumštį.

Suintriguota Misė pasislinko pora colių artyn. Šlaunimi aukštyn pakilęs sijonas apnuogino dar daugiau odos. Ji mūvėjo šlaunų viršų siekiančias kojines, kurias prilaikė lipni juostelė. Dar tos pačios dienos vakarą, su kojinėmis ir naujutėlaičiais šilkiniais juodos spalvos apatiniais stovėdama savo kambaryje priešais veidrodį, Misė jautėsi kupina pasitikėjimo savo pačios seksualiniu žavesiu.

Kiek kartų ji žavėjosi po rankų darbo kostiumais judančiais plieniniais Sebastiano raumenimis, kaskart spėliodama, ką pajustų palietusi tą grynakraujį vyrišką grožį? Patirdama jo kūne tūnančią beribę jėgą.

Staiga jai tapo visiškai aišku, kaip norėtų atšvęsti gimtadienį.

Misė palinko į juodu skiriančią erdvę ir simetriškos Sebastiano lūpos stipriai susispaudė. Tankios blakstienos pridengė akis, bet vos juntamai sutrūkčiojęs kvėpavimas išdavė, kad Misės artumas jį veikia.

– Norėsiu praleisti su tavimi naktį. – Pasiūlymas tarsi medus patepė jai gomurį. Ji ir pati nesuprato, iš kur įgijo tiek drąsos garsiai tai ištarti, bet jei jau pasakė, neatsiims savo žodžių už jokius pinigus.

– Taip tavimi tikrai nepasinaudosiu.

Ji sukikeno. Gal jis juokauja? Juk tai ji ketina juo pasinaudoti.

– Vienos nakties, – ėmė įkalbinėti Misė, nutildžiusi garsiai protestuojantį proto balsą. Ji norėjo vienos nakties, norėjo nors kartą pasijusti laiminga. – Tik tiek teprašau.

– Tai juokinga. – Visgi Sebastianas neatsitraukė.

Ar jis jos geidžia? Ar jai užteks drąsos šitai sužinoti?

– Juodas – aš tavo, – pasakė ji girdėdama, kaip kamuoliukas ima riedėti lėčiau, liko vos kelios sekundės. Sekundės, kurios amžiams pakeis jos gyvenimą. – Raudonas – tu mano.

Misė užkišo delną už Sebastiano švarko atlapo ir priglaudė prie krūtinę dengiančios brangios medvilnės. Pirštams pradėjus žaisti speneliu, Sebastianas stvėrė ją už plaštakos. Sunkus jo iškvėpimas ją įaudrino.

Jeigu taip veikia vien stovėjimas šalia Sebastiano ir jo krūtinės glamonė, kas nutiktų, kai juodu nusimestų drabužius? Kai jo ranka apsivijo Misę per liemenį, jos keliai suvirpėjo.

Jo akys ją degino tarsi įkaitusi geležis.

– Kodėl taip elgiesi?

– Nes šiandien mano gimtadienis. – Nes geidžiau tavęs ketverius metus, bet niekada nė nesvajojau, kad ir tu galėtum manęs geisti. – Nes čia Vegasas, branguti, – jausmingai suniūniavo Misė.

– Puiku, – suurzgė Sebastianas, tvirčiau ją apglėbdamas ir prispausdamas prie savęs. – Lažybos įsigalioja.

1 Į loteriją panašus lošimas, patiems sudarant skaičių derinius ir laukiant, kada bus ištraukti skaičiai (čia ir toliau – vert. pastabos).

Antras skyrius

Kamuoliukas įkrito į griovelį.

Sustojęs ant raudonos spalvos. Misei nereikėjo net žvilgtelėti, kad tuo įsitikintų, nereikėjo net išgirsti dalytojo pranešimo. Giliai viduje ji žinojo, kad taip yra.

Žinojo, nes Sebastianas įsitempė.

Įvairiausiais įmanomais būdais.

– Raudonas trisdešimt, – patvirtindamas Misės laimėjimą tarė dalytojas.

Jai norėjosi džiūgauti, bet vien žvilgtelėjusi į įsitempusį Sebastiano veidą suprato, kad pergalės šokis jo toli gražu nepamalonintų.

Sebastianas iš lėto, milimetras po milimetro, atleido jos liemenį apsivijusią ranką. Pirštų galiukais brūkštelėjo per nugaros apačią, vos, vos aukščiau sėdmenų. Ar tai glamonė? Abejingas Sebastiano veidas neišdavė jokių emocijų.

– Manau, tai reiškia, jog laimėjau. – Misė prakalbo tyliai, kad nebūtų girdėti, kaip virpa balsas.

– Penkis tūkstančius dolerių, – pasakė Sebastianas, susemdamas laimėjimą ir sudėdamas jai į saujas.

– Ir tave, – priminė Misė, spausdama žetonus prie krūtinės, kurioje staiga pajuto susimezgus kietą mazgą.

Prie ruletės stalo ji laimėjo vyrą. Jeigu tik jos šeima dabar ją matytų. Nuo tokios minties Misę nukrėtė drebulys. Tačiau nerimą ji kaipmat nuvijo šalin. Čia Vegasas, ir visi žinojo: tai, kas nutinka Vegase, lieka Vegase.

Viena naktis. Viena naktis, kurios ji niekada nepamirš. Bet tik viena naktis.

Misės keliai suvirpėjo.

Sebastianas tyrinėjo jos veidą. Vienas jo antakis kilstelėjo.

– Išgryninkime pinigus ir nešdinkimės iš čia.

– Nekantrauji atsiskaityti? – Kamuoliukas vėl barkštelėjo į griovelį, ir silpną Misės mėginimą lengvabūdiškai pasierzinti užgožė stačiusiųjų nusivylimo šūksniai.

Sebastianas nutvėrė ją už alkūnės ir nutempė nuo ruletės stalo. Gal nuogąstauja, kad ji praloš savo laimėjimą? O gal skuba likti su ja vienudu? Skolos, kurią Misė turėjo netrukus atsiimti, svarba ją užklupo netikėtu galvos svaiguliu.

Sebastianas ją prilaikė.

– Kas nutiko?

Ji, Misė Vord, nieko neišmananti mergaitė iš vakarų Teksase esančio Kruseido miestelio, visai netrukus permiegos su žaviuoju ir, ak, tokiu neprieinamu Sebastianu Keisu. Jeigu tik ją matytų biuro merginos.

– Nesu pratusi prie tokių aukštakulnių, o tavo kojos ilgesnė už manąsias. – Misė atlošė galvą, kad galėtų pažvelgti į jo pilkas akis. – Tačiau be galo džiaugiuosi, jog nekantrauji likti su manimi vienudu.

Jo žandikaulis įsitempė, tačiau žvilgsnis buvo nepermatomas, kaip juodžiausia tamsa.

– Ne todėl noriu iš čia nešdintis.

Net keturių colių aukštakulniai nepanaikino Sebastiano ūgio pranašumo, bet Misė abejojo, ar jo asmenybė jai atrodytų bent kiek mažiau baugi, net jeigu abu stovėtų tame pačiame lygmenyje. Sebastianas Keisas apsigimęs lyderis, mėgstantis prisiimti atsakomybę visose gyvenimo situacijose. Jis tobulas šeimai priklausančio ir šeimos valdomo verslo vadovas, o jo broliai pasižymi stipria valia ir užsispyrimu.

Misė žavėjosi, kaip jis geba suvaldyti brolius Maksą ir Nataną ir neleidžia prasiveržti tarp tų dviejų tvyrančiai įtampai. Ramiai. Šaltakraujiškai. Be pastangų. Visą laiką šimtu procentų kontroliuodamas padėtį, kad ir kokios būtų aplinkybės.

Visiška dabartinės jos būsenos priešingybė.

– Tikrai? – Misė nusišypsojo puse lūpų. – Nes aš vyliausi gausianti savo sumos vertą naktį.

– Išgryninkime pinigus. – Sebastianas perėmė iš jos žetonus ir linktelėjo į kasininkę. – Paskui pakilsime į viršų ir aptarsime tavo beprotiškas lažybas.

Neteisinga, velniai griebtų. Ji kuo sąžiningiausiai jas laimėjo.

– Jeigu būtum laimėjęs tu, tikrai to neaptarinėtume, – Sebastianui nusisukus eiti subambėjo Misė. Ir nusekė jam iš paskos. Jis galingais žingsniais atstumą iki kasos įveikė greičiau, nei ji spėjo nutipenti aukštakulniais. Kai Misė pagaliau atskubėjo, buvo visai uždususi. – Manęs nuo lažybų neatkalbėsi. Tiesą sakant, mums verta aptarti tik vieną dalyką: kelintą valandą rytoj ryte norėtum vėl apsivilkti drabužius.

Moteris už virbų nustojo skaičiavusi banknotus. Tik nužvelgusi paeiliui Sebastianą, paskui Misę, vėl ėmėsi darbo.

– Kalbėk tyliau.

– Kodėl? Juk niekam nerūpi. – Niekam, išskyrus jį. – Nebent, žinoma, gėdijiesi, kad tave gali pamatyti su manimi.

– Nebūk juokinga.

– Tai kas negerai?

Žvilgsnis, kuriuo jis pervėrė Misę, būtų parklupdęs bet kurį Keisų holdingo viceprezidentą. Misė tai jau ne kartą buvo mačiusi savo akimis. Ji išsitiesė ir pasirengė atremti jo susierzinimą.

Kol kasininkė prieš juodu dėliojo banknotus, Misė skaičiavo drauge su ja. Kai visi banknotai buvo tvarkingai išrikiuoti ant stalelio, jai vėl ėmė svaigti galva. Ji laimėjo penkis tūkstančius dolerių. Ir didelį žavų milijardierių. Misė nebuvo tikra, kuris iš šių dviejų faktų ją šokiravo labiau.

Susidėjusi banknotus į piniginę ji timptelėjo Sebastianą už rankovės.

– Eime.

Kol juodu ėjo link liftų, kad pakiltų į apartamentus, kuriuose buvo drauge apsistoję, Misė džiaugėsi, jog Sebastianas šalia. Be to, kad šiandien jau du kartus buvo pasiklydusi, pluoštas grynųjų piniginėje vertė jaustis taip, lyg ant nugaros būtų nupieštas taikinys. Aišku, žinodama, kad apsaugą užtenka pašaukti, ji jautėsi ramiau, tačiau su ją užstojančia aukšta Sebastiano figūra pašonėje buvo nebaisūs jokie pavojai.

Liftui kylant į penkioliktą aukštą Misė spėliojo, ar nerimo plazdenimą pilve sukelia tebesitęsiantis Sebastiano nepritarimas, ar tai, kad jau po dešimties minučių ji nuoga bus jo glėbyje.

– Atrodai įsitempusi, – tarsi tarp kitko pasakė Sebastianas, iš kišenės traukdamas apartamentų kortelę.

– Įsitempusi? – Ji sukikeno laukinės moters balsu ir pirštai, iš visų jėgų gniaužę karoliukais siuvinėtą rankinę, atsigniaužė. Leisdama Sebastianui patikėti, kad nėra šimtu procentų pasiruošusi mylėtis, įduotų į rankas ginklą, kuriuo jis laisvai prašaudytų skyles jos pasiryžime pasiimti lažybų laimėjimą. Misė atsikrenkštė. – O ar yra tam priežastis?

Iš Sebastiano lūpų išsiveržė ilgai kentėjusio žmogaus atodūsis.

– Akivaizdu, kad nesi iš tų merginų, kurios kartą permiegojusios su vyru pakyla ir išeina. Tad gal leisk man tave palydėti į kambarį, ir sakysime, kad vakaras baigtas.

– Jeigu laimėtum tu, laimėjimo neatsisakytum, todėl ir aš ketinu eiti iki galo. – Ji išpešė kortelę Sebastianui iš rankos ir atrakino duris.

Jo apartamentai buvo tris kartus didesni už Misės vieno kambario butą mieste ir kur kas gražiau dekoruoti. Balintos kavos spalvos sienos, kilimas ir baldai, espreso spalvos naktinės užuolaidos ir akcentai teikė kambariui rafinuotumo. Drąsūs ir modernūs paveikslai dieną pridėdavo spalvų. Naktį už plačių į vakarus atsiveriančių langų švietė Vegaso nerija. Apartamentuose buvo įrengtos trys atskiros pasikalbėjimams skirtos erdvės ir dešimt žmonių talpinantis pasitarimų kambarys.

Kol Sebastianas eidamas per svetainę degė šviesas, Misė patraukė prie baro.

– Prašiau į tavo šaldytuvą įdėti butelį šampano.

– Buvai suplanavusi, kad jį kartų išgersime?

Sebastianui netikėtai išdygus pašonėje, Misė krūptelėjo. Kilimas slopino jo žingsnius. Žiūrėdamas į ją griežtu žvilgsniu, jis laukė atsakymo.

– Šiandien mano trisdešimtasis gimtadienis. – Ant baro, šalia kibirėlio su ledukais, stovėjo dvi šampanui skirtos taurės. – Norėjau atšvęsti. Pamaniau, kad gal pakelsi su manimi taurę. Las Vegase daugiau nieko nepažįstu.

– Šampaną užsakei prieš ar po to, kai nusprendei išeiti ši darbo?

– Prieš. – Šį rytą ji buvo liūdna. Priežastis, dėl kurios Timas ją metė, atvėrė sieloje gilią žaizdą. Lipdama į lėktuvą jautėsi esanti bjauri, bespalvė būtybė, kurios širdyje vyravo visiška sumaištis. Sebastianas viso skrydžio metu su ja elgėsi kaip su rašymo mašinėle. Ji buvo nematoma. Nepastebima. Todėl vos atvykusi į viešbutį nusipirko naują suknelę, pasikeitė šukuoseną ir galiausiai suprato visai nesanti bespalvė. – Gal gali atkimšti?

Sebastianas paėmė butelį šampano ir pastatė jį į šalį.

– Jeigu tam, kad galėtume tęsti, tau reikia alkoholio padrąsinimui, lažybas galime ir pamiršti.

– Ne. – Misę erzino tai, kad jai užėmė kvapą. – Tai mano gimtadienis. Noriu švęsti.

Pasiryžusi pati atkimšti butelį ji ištiesė ranką pro Sebastianą. Kai šis pirštais perbraukė jai plaukus, kone atšoko iš nuostabos.

Jo karštis tvoskė į ją tarsi nirti banga, žemė išslydo iš po kojų. Misė įsitvėrė jam į rankas žemiau alkūnių ir pajuto, kaip tvirti raumenys įsitempia.

Sebastianas lūpomis palietė jai lūpų kamputį. Nuo brūkštelėjimo pajutusi sudilgsint odą, Misė pasuko galvą, bet jo lūpų ten nebebuvo. Kol kūnu vilnijo nusivylimo atodūsis, Sebastiano bučiniai jau tolo jos skruostu.

– Kvepi kaip švelnumas ir nuodėmė, – sumurmėjo jis, nykščiu braukdamas per apatinę Misės lūpą. – Kaip tau tai pavyksta?

Atlėgusia širdimi, pagaliau supratusi, kad jis nėra įgijęs jai visiško imuniteto, Misė tarė:

– Nauji kvepalai. Jie vadinasi Švelnumas ir nuodėmė.

– Primink, kad Kalėdoms tau jų nupirkčiau.

Sebastianas delnais apėmė jos veidą ir sustingo tarp „ganėtinai arti, kad pabučiuotų“ ir „net neketinu arčiau lenktis.“ Nepaisant tarsi aukštos įtampos kabelis dūzgiančio laukimo, Misės nerimas vis labiau augo.

Ko jis delsia?

Gal ji tik išsigalvojo mačiusi jo akyse susidomėjimą? Gal iš tikrųjų ji jam visai nepatraukli?

Jeigu primintų, ko jie čia susiėjo, gal jis ir vėl atgautų geras manieras ir su ja pasimylėtų?

– Sebastianai, – pradėjo Misė tyliu, perspėjančiu balsu.

– Ką, Mise?

Vienu ilgu judesiu jis švelniai perbraukė jai per nugarą iki klubų ir atgal. Misės raumenys nuo jo tvirto kūno artumo ėmė tirpti. Kad ir kaip buvo miela stovėti šalia Sebastiano, nuo artumo su tokiu grynakrauju vyriškos lyties atstovu jos seksualinis poreikis dramatiškai padidėjo.

– Mes susitarėme.

– Susitarimus priimta laužyti.

– Laimėjau tave sąžiningu būdu, – ji pabrėžė kiekvieną žodį. – Todėl liaukis delsęs ir pradėk mokėti.

Į neviltį varanti moteris.

Visgi susierzinimą, kurį sukėlė padėjėjos įsakymas, nugalėjo linksmumas. Kaip anksčiau jis nepastebėjo jos pomėgio įsakinėti?

– Nuo ko man pradėti?

– Norėčiau bučinio.

Sebastianas sutelkė žvilgsnį į žavingas lūpas. Šią akimirką jos buvo sučiauptos tarsi priekaištaujančios bibliotekininkės. Ne itin vylingos.

– Paskui?

Nuo jo klausimo Misės antakiai šoktelėjo kone iki plaukų linijos. Kai lūpos, pasiruošusios ištarti kad ir kokią akyse šviečiančią begėdišką repliką, prasivėrė, Sebastianas palenkė galvą ir jas užvaldė.

Šiltas. Švelnias. Lanksčias. Jos lūpos nuo prisilietimo kaipmat atgijo. Misė jį įsileido ir jam pasidavė. Jis net nesvajojo, kad su ja gali būti taip. Jokių dvejonių. Jokių žaidimų. Tik neatmieštas džiaugsmas. Gardus tobulumas.

Šią akimirką Sebastianas jos geidė labiau už bet kokią ligi šiol geistą moterį. Jo geismas teikė jai galios, o tai siutino. Tačiau ir suvaldyti jį šturmuojančio poreikio išragauti viską, ką ji jam siūlė, negalėjo.

Misės liežuvis šoko drauge su jo. Sebastianas jau buvo spėjęs perprasti, koks bučiavimo būdas Misei patinka labiausiai, ką turįs daryti lūpomis ir dantimis, kad ji raitytųsi apimta laukinio užsimiršimo. Jį perliejo galinga, viską griaunanti geismo banga, kokios jam dar nebuvo tekę patirti. Glėbyje paskandindamas Misės iškilumus, jis prisitraukė ją artyn.

Prieš pasinerdamas į užmarštį Sebastianas atsiplėšė jai nuo lūpų ir apsuko ją nugara į save. Sunkiai besikilnojančia krūtine tvirtai laikė savo glėbyje.

– Kodėl lioveisi? – paklausė ji.

Nes pasinaudodamas šia padėtimi jis vėliau ją be paliovos prisimintų. Ji ėmė judinti klubus, ir nedaug trūko, kad Sebastianas visai pamestų protą. Jam iš krūtinės išsiveržė dejonė.

– Ką su manimi darai? – Vėduokle išskleisdamas pirštus ant apatinės Misės pilvo dalies, jis tvirtai prispaudė ją prie savo erekcijos.

– Jeigu nežinai, veikiausiai darau kažką ne taip.

Jis lūpomis palietė jai kaklą ir švelniai čiulptelėjo palikdamas žymę.

– Darai viską kuo puikiausiai.

– Ar reikia tolesnių instrukcijų?

Kad ją kur, ji ir vėl privertė nusišypsoti.

– Ne, manau, jog pats susivoksiu.

Iš lėto gniaužydamas suknelės medžiagą, Sebastianas suėmė drabužį į saujas. Apatinis kraštas čiūžtelėjo Misės šlaunimis ir privertė ją staigiai įkvėpti. Kai kojos iki kojinių viršaus liko apnuogintos, Sebastianas liovėsi gniaužęs suknelę ir ėmė pirštų galiukais čiuopti nailono kraštelį – per milimetrą nuo nuogos odos.

Ką jo kuklioji padėjėja veikia tokiais provokuojančiais drabužiais?

– Seksualioji moterie. Varai mane iš proto.

Misė sumurmėjo kažką nesuprantamo. Jis neprašė pakartoti. Ir rankomis ėmė slysti aukštyn. Nuo glamonėjančių jo pirštų sąlyčio su nuoga jos oda tariamai atgauta kontrolė ir vėl nusilpo.

– Sebastianai.

Kiekvienas jai iš lūpų išsprūdusio vardo skiemuo buvo persisunkęs geismu. Sebastianas jautėsi taip pat. Jis troško pamylėti Misę visais jos dar nepatirtais būdais. Todėl švelniai glamonėdamas pakilo aukščiau ir palietė jos kalvą dengiantį šilkinį trikampį. Keliais coliais žemiau jį kvietė tvoskianti kaitra.

– Ar esi tuo tikra, mieloji? – Sebastianas perbraukė per jos kelnaičių kraštą. Jo širdis trankėsi kaip pašėlusi. – Jei žengsiu bent žingsnį toliau, kelio atgal nebus.

Teisingesnių žodžių Sebastianas gyvenime nebuvo ištaręs.

– Paliesk mane, – aistringai sudejavo Misė.

Jo pirštai nuslydo žemiau – link švelnaus ir drėgno branduolio. Nepaisydamas tvinksėjimo paslėpsnyje, Sebastianas pusiaukelėje stabtelėjo. Kol protas svarstė būsimo veiksmo pasekmes, kūnas nuo pastangų net tirtėjo. Juk čia Misė. Jie ketverius metus dirbo kaip komanda. Kas bus, jeigu kelio atgal nebeliks? Kas bus su juo? Su jais?

– Sebastianai, maldauju.

Misė jo glėbyje pasimuistė. Ir Sebastiano valia susvyravo. Jis dar mėgino laikytis, bet sveikas protas tirpo kaip ledų kubeliai pragare.

Jos delnai nusileido ant jo šlaunų. Šis prisilietimas Sebastianą nutvilkė tarsi ugnis, akyse pažiro kibirkštys. Atviras Misės juslingumas jį audrino. Kaip ir jos nevaldomas rangymasis.

– Sebastianai. – Misė griebė jo ranką ir prispaudė prie savo tvinksinčio centro.

Džiaugsmingai riaumodama kūniškoji Sebastiano prigimtis išsilaisvino. Pasidavęs instinktams jis įbruko pirštus jai tarp šlaunų ir tobulai spustelėjęs privertė Misę sušukti. Jo viduje sprogo pasitenkinimas. Jis ketino ją visiškai patenkinti. Privalėjo atgauti galią, kurią ji perėmė iš jo virtusi tokia seksualia moterimi.

Misė kilo greitai. Greičiau, nei Sebastianas tikėjosi. Sunkūs dūsavimai artėjant prie viršūnės privertė jos plaučius baubti. Orgazmas buvo toks galingas, kad jis pats kone išsiliejo drauge su ja. Dar niekada nebuvo patyręs nuostabesnio jausmo už tą, kurį sukėlė visiškas moters atsidavimas.

Savo paties nusivylimui, jo keliai taip pat linko. Misei susmukus, jis atsiklaupė ir prilaikydamas paguldė ją ant grindų. Kai ji jau gulėjo ant nugaros, jis pats nusileido ant kilimo ir krūtine užgulė jos krūtis. Supynęs savo pirštus su josios Sebastianas iškėlė susijungusias jųdviejų rankas abipus Misės galvos ir nužvelgė užkaitusius jos skruostus ir nesufokusuotą žvilgsnį.

Misija įvykdyta. Ji atrodė tokia pritrenkta, kokia ir turėtų atrodyti gerai patenkinta moteris.

Laikas sustoti, kol nė vienas nepadarė to, ko negalėtų atitaisyti. Jis sutiko praleisti su ja naktį. Bet nėra reikalo praleisti ją nuogiems besivartant ant egiptietiškos medvilnės patalų.

Verčiau jau visą naktį dirbtų.

Bent jau pats turėtų taip elgtis. Taip jam liepė protas. Gal ji ir nusivils, bet veikiausiai nenustebs. Jis visuomet vadovaudavosi protu, o ne emocijomis.

Sebastianas palenkė galvą ir lūpomis perbraukė per jos lūpas. Širdis jo krūtinėje suvirpėjo. Ką jis čia išdarinėja? Juk tai beprotybė.

Paleidęs Misės rankas delnais apėmė jai veidą. O ji ėmė glamonėti jam pečius, gniaužyti plaukus ir traukti jį arčiau savęs. Brūkštelėjęs lūpomis pats sau padarė meškos paslaugą. Šį kartą jos lūpoms prasivėrus Sebastianas delsė – jų kvėpavimas susipynė, jo liežuvis ėmė brėžti liniją vidine apatinės jos lūpos puse.

Ji gardi. Rūgšti ir saldi kaip citrinos ir vyšnios. Mėgaudamasis tyliai drąsinančiu Misės dūzgimu Sebastianas tyrinėjo jos dantis, ant vieno priekinių aptiko nežymų šiurkštumą. Jos liežuvis lyžčiojo jo liežuvį, ir primygtinis poreikis slėpsnose augo. Sebastianas nekreipė į jį dėmesio. Toliau žengti neketino.

Tačiau Misė buvo kitos nuomonės.

Vis giliau nirdamas į bučinį, Sebastianas vis labiau atsidavė svaiginančiai nuostabai. Jo pasaulis susitraukė iki švelnių Misės lūpų ir aistringai banguojančio kūno. Iš jos gerklės besiveržiantys garsai vis stiprėjo perspėdami, kad Misė ir vėl sparčiai artėja prie orgazmo.

Kodėl gi jai nepagelbėjus?

Nutraukęs bučinį Sebastianas nuslinko jos kūnu žemyn. Suknelė buvo pakilusi į viršų, todėl dabar virš juodų kojinių matėsi pora apnuogintos odos colių. Norėdamas žvilgtelėti į juodus apatinius, Sebastianas dar aukščiau kilstelėjo drabužį. Šilkas. Vos dengiantis. Tarsi jam apžavėti to būtų nepakakę, į šnerves plūstelėjo muskusinis jos susijaudinimo kvapas. Kelio atgal neliko.

Sebastianas pabučiavo ją tik šiek tiek virš juodos medžiagos. Misė žioptelėjo. Suintriguotas jis pradėjo liežuviu vedžioti nuo klubo prie klubo, kol jos kūnas ėmė virpėti. Tada, žnaibydamos ir gnaibydamos kelnaičių medžiagą, į žaidimą įsitraukė ir lūpos su liežuviu; ją erzindamas jis nukeliavo iki sudrėkusio šilkinio trikampėlio.

Šypsodamasis Sebastianas pirštu užkabino apatinius ir ėmė traukti juos žemyn. Pamažu atidengdamas vis daugiau grožybės, jis buvo priverstas kelis kartus giliai įkvėpti, kad apsiramintų.

Ji tikrų tikriausia rudaplaukė, išsiblaškęs pagalvojo, tada nutraukė kelnaites blauzdomis žemyn ir numovęs sviedė šalin. Paskui, įsitaisęs Misei tarp šlaunų, palinko į priekį ir liežuvio galiuku lyžtelėjo vidinę šlaunies pusę. Jos klubai sutrūkčiojo.

Laukiniai, nevaržomi Misės judesiai skatino jį numoti ranka į preliudiją ir tučtuojau ją užvaldyti. Visgi savo paties poreikius Sebastianas laikė tvirtai užgniaužęs.

Kol baigsis naktis, ji supras, kas nutinka, kai jis yra išprovokuojamas. Šios klaidos ji daugiau nekartos.

Sebastianas priglaudė lūpas prie jos pumpuro. Vos pajutęs jos skonį sudejavo. Kraujas suplūdo į paslėpsnius. Jis ėmė intensyviai čiulpti, o jos klubai iš beviltiško troškulio tai trūkčiojo, tai sukosi. Liežuviu ją erzindamas, o dantimis kankindamas, jis du kartus privedė Misę prie orgazmo slenksčio, tačiau abu kartus atsitraukė laukdamas, kada išgirs iš jos gerklės išsiveržiant į raudą panašų garsą.

Staiga ji pasielgė netikėtai.

Pirma jos rankos žarstė jam plaukus, glostė pečius. Dabar, Sebastianui atitraukus lūpas ir leidus jos kūnui nurimti, ji nusivilko suknelę atidengdama juodą liemenėlę. Tada čiupo jo ranką ir prispaudė sau prie krūtinės. Supratęs, ko ji geidžia, Sebastianas pirštų galiukais perbraukė per šiurkščius nėrinius ir užkišo pirštus už medžiagos. Jos oda priminė vėsų porcelianą, bet po ja liepsnojanti ugnis nudegino krumplius.

– Sebastianai, – maldavo Misė.

Jis su nuožmiu primygtinumu nusmaukė liemenėlę žemyn ir išlaisvino krūtis. Dideles, apvalias, su sustandėjusiais rožiniais speneliais. Tokias, kokias ir įsivaizdavo. Suėmęs jas į saujas it laukinis sudejavo ir prigludo prie jų lūpomis.

Kiekvienas Misės šūksnis jį kaitino vis labiau. Subtilumas išgaravo kaip dūmas ir jis pradėjo ją šturmuoti. Lūpomis pajutęs, kaip jos kūnas virpteli, Sebastianas jau kitą akimirką išvydo ją rangantis įvairiausiomis pozomis, apie kurias veikiausiai ji net pati nenutuokė.

Misė slopiai atsiduso. Sebastianas ją dar šiek tiek paaudrino ir stebėjo, kaip ji banga po bangos skęsta užtvindyta orgazmo. Buvo gražu.

Jam reikėjo tapti to grožio dalimi.

Viena ranka ėmė negrabiai segtis diržą, o antrąja ir toliau ją glamonėjo; galiausiai jam pavyko nusitraukti kelnes ir išlaisvinti vyriškumą. Pasislinkęs aukštyn Sebastianas palietė ją savo varpa. Rankomis pasirėmęs virš Misės jis akimirką stabtelėjo paklausti savęs, ką darąs. Bet atsakyti nespėjo: Misė kilstelėjo klubus jį pasitikdama. Šilkinė glamonė užgožė proto balsą. Jis ėmė veržtis pirmyn. Misė buvo drėgna ir tvirtai jį suspaudė. Su paskutiniais orgazmo impulsais įtraukė jį į save.

Jo veide atsispindinti nuostaba atitiko jo krūtinėje besiplečiantį jausmą.

– Mise? – Jis pirštų galiukais brūkštelėjo jai skruostą.

Jos akys atsimerkė, žvilgsnis atrodė apsiblausęs tarsi apsvaigusio žmogaus.

– Nesustok, – sušnabždėjo ji ir nerangiai pakštelėjo jam į smakrą. – Ką tik vėl buvau bepradedanti kilti ant bangos.

Sebastianas pradėjo judėti ir ji, apsivijusi jį rankomis ir kojomis, prispaudė prie savęs. Nuo nuostabaus vienas į kitą besitrinančių kūnų sąlyčio jam iš krūtinės išsiveržė tylus pasitenkinimo urzgesys. Jie taip vienas prie kito derėjo, kad atrodė, tarsi Misė būtų sukurta jam vienam. Jį užvaldę pojūčiai pranoko viską ką ligi šiol buvo tekę patirti.

Sebastianas veltui stengėsi tramdytis. Šia akimirka norėjo pasimėgauti kuo ilgiau. Tačiau ji taip rangėsi po juo, kad galiausiai jis ėmė siautulingai varyti arklius finišo link. Kaip ir Misę, orgazmas jį užgriuvo galinga ir netikėta banga. Akyse pažiro kibirkštys, ir jis išsiliejo.

Tada sunkiai kvėpuodamas, per daug išsekęs, kad suvoktų savo veiksmų pasekmes, jis susmuko.

Trečias skyrius

Tai štai dėl ko visos taip eina iš proto.

Pavargusi laikytis Misė paleido Sebastiano pečius. Jis liko gulėti įsikniaubęs veidu jai į kaklą. Jo krūtinė kilojosi šalia josios, tarsi juodu būtų ką tik bėgę mylios sprintą. Misė stebėjosi patirtais pojūčiais.

Šis vyras užpildė ją taip, kaip dar nebuvo užpildęs joks kitas. Žinoma, ji turėjo viso labo du meilužius – Timą ir vidurinės laikų vaikiną, todėl ne daug su kuo tegalėjo palyginti. Tačiau širdyje žinojo: tik vienas iš dešimties milijonų galėtų suteikti jai tai, kuo apdovanojo Sebastianas.

– Čia tai bent, – jausdama, kaip susigniaužia širdis, sušnibždėjo Misė, tačiau tas jausmas neturėjo nieko bendro su sunkiai gaudomu kvapu. Jos sąmonę užplūdo buvusio akto atgarsiai. Bet Misė kaipmat nuvijo įkyrias mintis. Nenorėjo, kad šią akimirką temdytų apgailestavimas. O ko norėjo, buvo dar sunkesnis klausimas.

Sebastianas visada gebėjo sujaukti jos emocijas. Vieną akimirką versdavo alkti jo pritarimo, o kitą jau kėlė norą keikti jo bukagalviškumą – ir visa tai vieno pokalbio metu. Ji ėjo iš proto dėl jo dėmesio, bet bijojo pasekmių, jei imtų šėlti jos hormonai.

Tai ko tada ji norėjo? Sąžiningas atsakymas į galvą neatėjo. Nuo pat penkioliktojo gimtadienio Misė leido savo šeimos nariams pavergti jos širdies troškimus. Išlaisvinti norus dabar buvo taip pat nepatogu, kaip ir valandų valandas tupėjus atsistoti. Kaip raumenys ir sąnariai po ilgo sąstingio priešinasi judėjimui, taip dabar priešinosi siela.

Baimės antplūdis sukėlė krūtinėje skausmą. Misė užmerkė akis ir laukė, kada skausmas apmalš. Mintyse ji peržvelgė visas iki vienos per ketverius darbo metus apie Sebastianą sukurptas fantazijas. Argi nebūtų beprotiška bent tuziną kitą jų įgyvendinti?

Tikrų tikriausiai.

Bet jeigu jau Vegasas netinka fantazijoms išlaisvinti, jokia kita vieta pasaulyje nebus tam tinkama.

Misei knietėjo paglostyti Sebastianui nugarą, pečius, veidą, tačiau šis savo emocijas ir aistrą jau buvo spėjęs paslėpti po granitiniais veido bruožais ir ankstesnė jos drąsa nuslūgo.

Misė nužvelgė jo kūną ir liko priblokšta priešais jos akis iškilusio erotinio paveikslo. Jos šefas ilsėjosi jai tarp kojų. Matydama jį taip intymiai išsitiesusi sau tarp šlaunų, vis dar pusiau apsirengusį, Misė pajuto pasitenkinimą ir savininkiškumo jausmą. Jis priklausė jai. Bent jau šiąnakt.

Ją be galo maloniai nuteikė tai, kad sugebėjo taip sujaudinti šaltakraujiškąjį Sebastianą Keisą, kad juodu pasimylėjo tiesiai ant grindų. Jis net kelnių iki galo nenusitraukė. Net švarko nenusivilko. Misė galėjo prisiekti, kad net jo kaklaraištis tebėra tobulai sumegztas. Jųdviejų vaizdas – sulamdytais drabužiais ir dar tokioje kompromituojančioje pozoje – prajuokino. Jeigu tik dabar juos matytų kolegos. Tik nedaugelis patikėtų, jog ryžtingasis ir niekada neleidžiantis sau atsipalaiduoti Sebastianas Keisas galėjo užsimiršti. Ir nė vienas nepatikėtų, kad tai nutiko su ja.

Sebastianas pakėlė galvą ir išvydęs jos šypseną suraukė antakius.

– Viską buvai suplanavusi?

– Ne.

Misės lažybos buvo beviltiškos ir beprotiškos. Ji net nesvajojo laimėti. Nesvajojo, kad jis bent jau laikysis žodžio. Jeigu būtų nors menkai nutuokusi, kuo viskas baigsis, būtų stovėjusi prie ruletės stalo tvirtai sučiauptomis lūpomis ir labiau nei kada nors įkalinta savo tėvų lūkesčių. Net dabar, per plyšelį pravėrusi duris į savo racionalumą, imtų kaip žuvis gaudyti orą nuo atsivėrusios nuogos realybės.

Ji laukė, kada jis sujudės, bet nieko nenutiko. Gal šefas ketino likti tokia poza visą naktį? Na, ji nesiskundė. Tačiau vien nuo tokios minties hormonai vėl pašėlo. Šlaunimis nusirito lengvučiai malonumo virpuliai, paskutinio nepakartojamo orgazmo atgarsiai.

Misės emocijos susijaukė. Ji atsikrenkštė.

– Na, tai ką veiksime dabar?

Kurį laiką Sebastianas žvelgė į ją nutaisęs neperprantamą veido išraišką. Paskui, regis, priėjo prie kažkokios išvados. Įtampa veide atslūgo.

– O ką norėtum veikti?

Jos lūpos prasivėrė, bet neišsprūdo nė garso.

– Atrodai suglumusi. – Sebastianas įdėmiai ją nužvelgė. – Norėtum, kad ką nors pasiūlyčiau? Esu tavo visą naktį.

Jo balsas išdavė ironiją. Misė ėmė kramsnoti apatinę lūpą. Ar tai tiesa? Ar jis tikrai ketina leisti jai pasismaginti, kaip tik norinti? Tarsi ji galėtų. Jis ją nulaužtų kaip šakelę. Nors taip veikiausiai nepasielgs.

– Tavo kakta suraukta. – Sebastianas pabučiavo ją tarp antakių. – Ką galvoji?

Bučinys padėjo Misei atsipalaiduoti, bet kartu padidino įtampą. Apramino sielą ir pažadino geidulius.

– Neturiu daug patirties su tokiais vyrais kaip tu, – prisipažino Misė. – Nesu tikra, iš ko galiu rinktis.

– Suprantu.

Ar jis iš jos šaiposi? Misė ėmė tyrinėti Sebastiano veidą. Kuo neutraliausias. Aplink akis nesusimetė linksmos raukšlės, lūpų neiškreipė šypsena.

– Turiu galvoje, kad porą dalykų jau padarėme... – Tuo metu išseko ir žodžių, ir drąsos atsargos.

– Tikrai padarėme.

– Ką siūlai?

Jis stvėrė Misę už klubų ir ėmė ristis, kol ji atsisėdo ant jo.

– Daryti galime daug ką.

Dar prieš sekundę ji jautėsi pavargusi, o dabar sėdint ant jo užplūdo pakili nuotaika.

– Pavyzdžiui?

Tiriančiame Sebastiano žvilgsnyje degė sunkiai slepiamas geismas.

– Sąrašas ilgas.

– Nuo ko pradėsime?

– Galėčiau pasakyti. – Dar po sekundės jis ir vėl atsidūrė viršuje.

Apsvaigusi, vos gaudydama kvapą, Misė nusitvėrė Sebastiano pečių, o šis bučiniais nusėjo jai smakrą, akis, nosį ir lūpas. Neįpareigojantys bučinukai varė ją į neviltį ir tuo pat metu audrino.

– Arba? – sudejavo ji, Sebastianui delnais apėmus jai veidą, o švelniomis lūpomis toliau glamonėjant odą.

– Arba, – ištęsė jis, gnybtelėdamas Misės kaklą ir priversdamas suvirpėti. – Galėčiau tau parodyti.

Išgirdusi Sebastiano pasiūlymą ji su švilpesiu iškvėpė.

– Puiku. Mėgstu, kai kas nors rodoma.

Sebastianas ranka atsirėmė į dušo sieną ir padėjo galvą ant bicepso. Pastangos, kurių prireikė stovėti, bylojo apie audringą naktį su Mise. Pečiais ir nugara, atpalaiduodamas rytinę erekciją, sruvo šaltas vanduo. Prabusti su paskaudusiomis slėpsnomis jam buvo ne naujiena. Tačiau šalia mieganti gundančioji Misė jau visai kas kita.

Šalia lovos stovintis žadintuvas Sebastianą prižadino aštuntą. Jis stebėjosi, kad po tokios siautulingos nakties jau prieš vidurdienį buvo atgavęs sąmonę. Savo dideliam nusivylimui, kažkuriuo nakties metu, kai abu pasidavė nuovargiui, jis užmigo apsikabinęs ją iš nugaros. Ranka apsivijęs jos neįtikėtinai liauną liemenį, panardinęs veidą į kaklo linkį, gemalo poza prisiglaudęs nuo galvos iki kojų.

Su moterimi jis šitaip niekada nebuvo miegojęs. Po galais, neskaitant buvusios žmonos, visą naktį jis buvo praleidęs tik su keletu moterų, o po skyrybų – nė su viena. Miegodamas jis nemėgo būti liečiamas.

Tačiau šią naktį visgi miegojo apglėbęs Misę taip, tarsi bijotų, kad ji nakčia neišsėlintų. Su kieta, prisirpusia, jai į nugara besiremiančia varpa. Prieš pakildamas pabučiavo ją į kaklą, pirštais perbraukė per žiedlapių švelnumo odą. Ji pasimuistė. Kažką sumurmėjo. Išsitempė.

Sebastianas staigiai atitraukė rankas. Naktis buvo baigta. Skola išmokėta. Pažadindamas ją lėtu ir švelniu meilinimusi leistų jai pagalvoti norįs tęsti jųdviejų romaną.

Jis stebėjosi, kaip sunku buvo palikti lovą. Kas jam darosi? Seksas tikrai buvo neįtikėtinas. Entuziastingas ir nevaržomas Misės atsakas į kiekvieną jo veiksmą jį apsvaigino ir atpalaidavo. Ji jam nieko nedraudė. O jis jai suteikė nepamirštamą naktį. Naktį, kurios nepamirš ir pats.

Sebastianas pakišo galvą po šaltu vandeniu, kad išblaškytų garuojančias mintis. Jis nebuvo iš tų, kurie gailisi atliktų darbų, todėl blogumas pilve jam nepatiko. Nereikėjo sutikti su Misės lažybomis. Jeigu nebūtų buvęs toks tikras, kad laimės, gal ir būtų pasvarstęs, kas nutiktų, jei pralaimėtų.

Kur, po galais, dingo sveikas protas? Misė juk jo padėjėja.

Jau nebe.

Kadangi lažybas vakar pralaimėjo, dabar turės blaškytis tarp tokio svarbaus vadovų susitikimo ir pastangų įtikinti Misę pasilikti.

Kiekvienas turi savo kainą. Jam tereikia išsiaiškinti josios.

Sebastianas trenkė kumščiu į plytelę. Dilgsėjimas sugrąžino įprastą ramybę. Įjungęs karštą vandenį jis išsimuilino.

Išėjęs iš vonios apsirengti Sebastianas rado lovą tuščią. Jis nužvelgė sujauktus patalus. Galvoje blyksėjo praeitos nakties vaizdai. Iš anksto žinoma kūno reakcija jį įsiutino.

Jeigu kaskart pagalvojęs apie Misę leisis užvaldomas geismo, tikrai nesugebės jos įtikinti grįžti prie šefo ir darbuotojos santykių.

Sebastianas išsitraukė iš stalčiaus trumpikes ir apsimovė ant sukietėjusios varpos. Apsivilkęs marškinius užsisagstė sagas ir piktai pažvelgęs į save veidrodyje liepė kūnui elgtis prideramai ir klausyti jo, o ne apatinės dalies komandų. Laimei, Misė pasišalino. Vos išvydęs po antklode seksualias jos kūno linijas, jis neabejotinai būtų nušveitęs rankšluostį į šalį, o sveiką protą į orą.

Prieš vilkdamasis švarką Sebastianas pakėlė nuo naktinio stalelio rankinį laikrodį ir jį užsisegė. Tada trumpam užmerkė akis. Ar su Mise jis tikrai taip skubėjo, kad net kelnes tik iki kelių nusitraukė? Jei taip, pats laikas susirūpinti savo seksualiniu gyvenimu.

Nuo išsiskyrimo su Šandra jis buvo tapęs pernelyg įtarus moterų, su kuriomis susitikinėjo, atžvilgiu. Į visas žvelgė taip, tarsi jos mėgintų nuo jo pastoti ir priversti jį jas vesti. Su Keitlina juodu susitikinėjo jau kelis mėnesius, bet dar nė karto nebuvo suartėję. Kas privertė jį užmiršti atsargumą su Mise?

Palikęs nerimą keliantį klausimą neatsakytą, Sebastianas nužingsniavo į svetainę ieškoti mobiliojo. Pamatęs besišypsančią Misę, vilkinčią nuo jo praeitą naktį nutrauktais marškiniais, jis sustojo kaip įbestas.

Ilgų liaunų kojų vaizdas kaitino Sebastiano vaizduotę. Vėl nosį pasibalnojusi akiniais, nuo kurių samanų žalumo akys atrodė blankesnės, o plaukus susirišusi į uodegą, ji atrodė kaip žavios moters ir paprasčiausios kaimynės iš gretimo buto sintezė. Kas nutiko konservatyviajai, šiek tiek senamadiškai jo kadaise pažinotai padėjėjai, kuria jis taip pasitikėjo?

– Užsakiau pusryčius, – pasakė Misė, rinkdama nuo žemės jųdviejų drabužius ir batus. – Turėtų atnešti bet kurią akimirką.

Kad nepradėtų ryti jos akimis, Sebastianas sutelkė žvilgsnį į per ranką permestus drabužius.

– Gal matei mano BlackBerry?

– Jis buvo tavo kišenėje. – Misė ištiesė jam telefoną ir marškinių apykaklė prasiskyrė.

Dvi viršutinės sagos buvo paliktos neužsegtos, todėl Sebastianas be vargo matė kankinamai gundančius krūtų iškilumus. Jo pirštai sutrūkčiojo, raumenys taip ir tiesėsi delnais praryti tobulus apvalumus.

Viena naktis. Tik tiek ji prašė, tik tiek jis ketino leisti jai gauti. Sebastianas kuo rimčiausiai planavo sugrąžinti juodu į profesinį lygmenį.

– Ačiū. – Jis stebėjo, kaip Misė neša į miegamąjį jo kostiumą, ir negalėjo atplėšti nuo jos akių. Kai ji dingo iš akiračio, Sebastianas papurtė galvą ir pasistengė surikiuoti mintis.

Pirmiausia, tikrindamas, ar nekilo kokių nors naujų nesklandumų, peržvelgė elektroninius laiškus. Tarpusavyje rungtyniaujančių brolių Natano ir Makso laiškai pranešė, kad Keisų holdinge viskas kaip įprastai.

Vidurinysis brolis Maksas, kuris ėmė kelti šeimai problemas vos pradėjęs šliaužioti, savaitgaliais dalyvaudavo automobilių lenktynėse, o savaitės dienomis pernelyg daug linksmindavosi. Tačiau kad ir kaip nutrūktgalviškai elgdavosi asmeniniame gyvenime, versle pasižymėjo konservatyvumu.

Todėl nesutardavo su jauniausiuoju broliu Natanu, kuris gausino turimus pinigus pavojingai žaisdamas fondų biržoje ir rizikos kapitaluose. Žavesys, kurį Natanas pasitelkdavo, kad gautų ko norįs, kaipmat išblėsdavo, vos netoliese pasirodydavo Maksas.

Dabar Maksas buvo Vokietijoje ir stengėsi išgelbėti jų pagrindinį tiekėją nuo bankroto, o Natanas arčiau namų, Ohajo valstijoje, ieškojo alternatyvos senajam tiekėjui. Maksas nerėmė Natano įsitikinimo, kad nauja bendrovė pajėgtų pagaminti jų pageidaujamą prekę su septyniolikos procentų nuolaida ir išlaikytų reikiamą kokybę.

– Turiu peržvelgti Natano ataskaitas apie naująjį tiekėją. Po pusryčių man reikės tavo pagalbos.

– Ketinau pasidairyti po miestą, – iš miegamojo pasigirdo šiek tiek nekantraujantis Misės balsas. – Niekada nesu buvusi Las Vegase.

– Nieko gero nepamatysi. Čia tik vieni kazino.

– Gal ir taip. – Pasigirdo beldimas į apartamentų duris ir Misė nuėjo jų atidaryti. – Tačiau ketinu kiekviename jų laimėti pinigų.

Jai praėjus pro šalį, ekrane ką tik skaityti žodžiai Sebastianui neteko prasmės. Jo žvilgsnis įsmigo į nuogas jos kojas. Tik valios pastangomis jis ir vėl grįžo prie darbo. Nevalia taip visą savaitę blaškytis. Pasilinksminimams skirtas laikas baigėsi.

Misę prie durų pasveikino pažįstamas balsas. Sebastianas staigiai kilstelėjo galvą. Tarpduryje stovėjo ne kambarius aptarnaujantis padavėjas, o aukštas septintąją dešimtį baigiantis vyras, apsivilkęs golfo marškinėlius ir chaki spalvos šortus.

Maždaug sekundės dalį Sebastiano tėvas atrodė šokiruotas pusnuogės merginos vaizdo, bet jau kitą akimirką jo veidą nušvietė plati šypsena. Antrasis vyriškis, kaip ir Sebastianas vilkintis brangiu pilkos spalvos kostiumu ir stovintis vyresniajam už nugaros, buvo gerokai labiau priblokštas.

Visi sulaikė kvapą, kambaryje oras, regis, apmirė.

Misė sujudo pirmoji.

– Sveiki, Brendonai. Malonu jus matyti. – Ji ištiesė buvusiam holdingo vadovui ranką ir gerokai išsigando, kai šis ne tik ją paspaudė, bet dar ir palinkęs pakštelėjo į skruostą. Sebastianui stebint, Misė ėmė elgtis kaip tikra profesionalė, tarsi vilkėtų dalykinį kostiumėlį, o ne vyriškus marškinius. Paskui ji ištiesė ranką antrajam vyrui. – Aš esu Misė Vord, Sebastiano padėjėja.

– Lukas Smitas.

Lukas buvo laimingai santuokoje gyvenantis septyniasdešimtmetis vyras, bet tai netrukdė jam akimis ryti žiojinčios Misės iškirptės ir nuogų kojų.

– Esame kalbėjęsi telefonu. – Vienintelis Misės sutrikimą išduodantis ženklas jai žengiant į šalį buvo užkaitę skruostai.

– Gal, ponai, malonėsite užeiti?

– Sveikas, Sebastianai! – pagaliau pamatęs sūnų šūktelėjo Brendonas. – Pažiūrėk, ką sutikau fojė.

– Tėti, kokia netikėta staigmena. – Ir nepageidauta. – Lukai, malonu tave matyti.

Sebastianą labiau nustebino ne tai, kad buvo užtiktas su pusnuoge Mise savo apartamentuose, bet tai, kad prie jo durų išdygo tėvas. Ką jis čia, po galais, veikia? Ir dar su Luku Smitu? Brendonas nuo pat pradžių priešinosi Smito pramonės pirkimui. Sprendimo teisės šeimos bendrovėje jis nebeturėjo jau devynis mėnesius, nuo pat savo išėjimo į pensiją. Visgi šitai jam netrukdė lankytis biure ir reikšti nuomonę apie tai, kaip, jo manymu, sūnūs valdo holdingą.

Sebastianas nuėjo pro savo padėjėją paspausti Lukui rankos ir pasirūpino kūnu užstoti Misę, kad ši galėtų nepastebimai pasišalinti.

– Džiaugiuosi, kad šią savaitę galėjote prie mūsų prisijungti.

– Džiaugiuosi galėdamas dalyvauti, – pasakė Lukas, kreipdamas akis Sebastianui už nugaros. – Turiu prisipažinti, smalsavau pamatyti, kaip tu dirbi. Prieš perleisdamas tau holdingą noriu įsitikinti, kad jis atsidurs gerose rankose.

Sebastianas niekada nėjo į kompromisus dėl profesionalumo darbo vietoje, todėl dabar veikiausiai atrodė kaip tikras veidmainis. Tai, kad prieš jam mylintis su Mise, ji jau buvo išėjusi iš darbo, – joks pasiteisinimas. Ištvirkavimas su moteriškos lyties darbuotojomis nėra jo siekiamas bendrovės įvaizdis.

– Jau pusryčiavote? – paklausė Sebastianas, kai padavėjas įstūmė ratukus su padėklu, ant kurio buvo išdėlioti uždengti patiekalai. – Atrodo, užteks visiems.

– Aš jau pavalgęs, – pasakė Lukas, žvilgsniu sekdamas Misę, kuri kaip tik pranyko viename kambarių; to kambario Sebastianas net nebuvo pastebėjęs.

Tai jie kartu gyvena apartamentuose?

Apsimesdamas nejaučiąs kambaryje siaučiančių povandeninių srovių, Brendonas nusekė paskui padavėją.

– Puodelį kavos mielai išgerčiau.

– Puiku. – Sebastianą apėmė neviltis.

Pirmą kartą gyvenime jam kilo noras pasiaiškinti – dėl Misės buvimo jo apartamentuose ir dėl jos aprangos, – bet kvailas tėvo vypsnys ir suraukta Luko kakta bylojo: jie savo nuomones jau susidarė.

Norėdamas susitelkti vien į darbo reikalus, Sebastianas su nuožmiu ryžtingumu ištrėmė Misę iš galvos ir užtrenkė duris į asmeninį gyvenimą.

– Kaip gaila, kad neturite apetito. – Jis atidengė indus. – Regis, Misė užsakė viską, ką tik rado valgiaraštyje.

Brendonas pažvelgė į duris, už kurių ji ką tik buvo pradingusi. Lūpos išsirietė į šelmišką šypseną.

– Užtikome judu netinkamu laiku?

– Visai ne.

Įsidėjęs į lėkštę kiaušinių, kumpio, blynų ir skrudintos duonos, Sebastianas ėmė gurkšnoti kavą ir įsistebeilijo į Luką. Matydamas vyresniojo vyro akyse abejonę sugriežė dantimis. Tačiau atsisakė jaustis kaltas dėl to, kas praeitą naktį nutiko jo apartamentuose, ir dėl savo elgesio tikrai neketino aiškintis.

– Manau, kad vadovai, su kuriais susitiksite šią savaitę, jums padarys įspūdį, – pasakė Sebastianas. – Laikomės nuomonės, kad darbuotojai – didžiausias mūsų turtas.

– Esu tikras, kad Lukas ir pats mato, kaip vertini savo darbuotojus, – pasakė Brendonas, dar labiau apsunkindamas padėtį.

Sebastianas tėvo repliką nuleido negirdomis. Brendonas ir pats darbo metais buvo padaręs ne vieną nusižengimą.

Atsisukęs į tėvą Sebastianas pasirinko tiesmuką strategiją.

– Ką čia veiki?

– Jau sakiau. Užsukau paklausti, ar negalėtum atsiplėšti golfo raundui.

– Tik ne čia, apartamentuose, – sunkiai valdydamas balsą atšovė Sebastianas, nes sėdėjo kaip ant žarijų. – Turiu galvoje, ne Las Vegase.

– Pirmą kartą vadovausi vadovų susitikimui. Kadangi tavo broliai prakaitą lieja kitur, pamaniau, kad mano pagalba būtų ne pro šalį.

Jis veikiausiai norėjo perimti vadovavimą susitikimui ir paminti Sebastiano, dabartinio Keisų holdingo vadovo, autoritetą. Nors prieš devynis mėnesius Brendonui buvo atlikta širdies operacija, atsistatydinti jis nenorėjo. Iš vadovo pareigų pasitraukė tik todėl, kad to prašė žmona, su kuria jis gyveno jau keturiasdešimt metų.

– Vertinu tavo pasiūlymą, – per puodelio kraštą tyrinėdamas tėvo veidą sumelavo Sebastianas. – Bet viską kuo puikiausiai kontroliuoju.

Misė uždarė duris, kurios skyrė jos kambarį nuo Sebastiano apartamentų, ir smarkiai plakančia širdimi į jas atsirėmė. Nusivylimas replėmis suspaudė krūtinę. Ji dar niekada nebuvo mačiusi Sebastiano tokio perpykusio. Būdamas susierzinęs jis tiesiog priversdavo kaltininką apmirti vietoje. Pirmuosius šešis darbo mėnesius tik ir girdėjo siaubingus pasakojimus apie tai, kaip jis terorizavęs jos pirmtakes, todėl laukė, kada jo šaltas nepritarimas atsisuks ir į ją. Bet taip nenutiko. Gal todėl, kad ji stengėsi viską atlikti kuo tiksliau ir nepalikti priežasčių susierzinimui?

Bet ar tai gyvenimo vertas tikslas?

Misė jautėsi esanti verta darbo, kuriame būtų gerbiama už savo talentus.

Sebastianas vertina tavo talentus. Ji bent jau manė, kad vertina. Jis nebuvo nesantūriausias jos kada nors turėtas šefas. Tačiau kasmet gerokai pakeldavo atlyginimą. Visgi šito nepakako. Iš darbo ji norėjo daugiau nei vien užmokesčio. Troško, kad Sebastianas jai būtų šis tas daugiau nei vien darbdavys.

Misės nervai įsitempė kaip styga; ji užmerkė akis ir rankomis ėmė save glostyti: perbraukė nuogas šlaunis, delnais apėmė krūtis, antrą kartą išgyvendama svarbias praeitos nakties akimirkas. Kodėl po to, kai Sebastianas ją valandų valandas kuo kūrybiškiausiai tenkino, ji vis dar jo geidė? Juk turėtų jaustis išgręžta ir išsekusi, o ne įsiaudrinusi ir trokštanti dar.

Atsistūmusi nuo durų Misė patraukė į vonią. Pamačiusi savo atvaizdą veidrodyje pradėjo jį tyrinėti. Lūpos atrodė putlesnės ir minkštesnės nei paprastai. Liežuvis švelniai nusirito per apatinę lūpą. Aistros palikta mėlynė. Nieko nuostabaus. Tas vyras išmanė bučiavimosi meną. O ji su džiaugsmu leido jam nepaliaujamai demonstruoti savo meistriškumą. Jos rudi plaukai buvo susivėlę. Skruostai užkaitę. Sebastiano marškinių iškirptė atvipusi, atskleidžianti kur kas daugiau nei kuklų tarpelį tarp krūtų. Palinkusi į priekį Misė pradėjo tyrinėti ant kaklo paliktą lengvą mėlynę. Pažymėta. Žengusi atgal nužvelgė visą atvaizdą. Nuogos kojos, susivėlę plaukai, nubučiuotos lūpos. Po paraliais, atrodė taip, tarsi būtų visą naktį mylėjusis.

Nieko nuostabaus, kad Brendonas metė į sūnų visa žinantį žvilgsnį. Nieko nuostabaus, kad Lukas Smitas nužvelgė ją nuo galvos iki kojų. Nieko nuostabaus, kad Sebastianas atrodė taip, lyg norėtų ją pasmaugti.

Dėl Smito pramonės pirkimo su konservatyviuoju verslininku jis derėjosi jau keturis mėnesius. Gal dabar, užtikęs ją beveik nuogą Sebastiano apartamentuose, Lukas Smitas nebenorės parduoti šeimos verslo? Misė meldėsi, kad taip nenutiktų. Jeigu per ją žlugtų sandoris, Sebastianas jai neatleistų.

Svarstydama galimas savo elgesio pasekmes Misė sunkiai susilenkė. Ir ką ji padarė?

Nieko, ko nebūtų padariusi kiekviena drąsi amerikietė. Plaučiai iš lėto pradėjo pumpuoti orą.

Bet iš tikrųjų, ką gi ji padarė? Permiegojo su vyru, kurį pažinojo ketverius metus. Čia tai bent. Be to, pas jį jau nebedirbo. Todėl profesinė riba neperžengta. Santykis truko vos vieną naktį. Neatsakingą, galbūt nepamirštamą, bet tikrai ne lemiamą. Santykiai su ja Sebastiano nedomino. O ji neketino patirti širdgėlos, beviltiškai tikėdamasi, kad galbūt vieną dieną pritaps prie jo pinigų bei aukštuomenės pasaulio.

Misei praeita naktis tebuvo skausmo paskatintas seksas. Atstumta Timo ji troško pasijusti patraukli ir geidžiama vyro. Sebastianas atliko pasigėrėjimo vertą darbą. Prisiminimai dar ilgai vers ją šypsotis.

Misė atsitiesė ir žengė į dušą, kuriuo pradėjo neskubėdama mėgautis. Mintis, kad reikės grįžti į apartamentus ir stoti akis į akį su įpykusiu Sebastianu, toli gražu neviliojo. Jam reikia laiko atvėsti. Maždaug savaitės.

Ji eis apsipirkti. Praeitą vakarą laimėti penki tūkstančiai dolerių taip ir prašėsi išleidžiami. Juodoji suknelė buvo vienintelis jos vakar įsigytas pirkinys. Sebastianas ir jos tėvas pamokytų padėti pinigus į saugią vietą. Toji jos asmenybės dalis, kuri dar nebuvo mačiusi Las Vegaso, būtų sutikusi su tokia logika. Ypač dabar, kai nebeturi darbo. Tačiau nauja ateitis reikalavo naujo požiūrio, o niekas kitas negalėjo padidinti moters pasitikėjimo labiau nei puiki išvaizda.

Išlipusi iš dušo Misė išsidžiovino plaukus ir ėmėsi jaukinti natūralias garbanas lyginimui skirtomis žnyplėmis. Niūniuodama mamos mėgstamą Viešpaties garbinimo giesmę ji ėmė kuistis po lagaminą, ieškodama kuo apsirengti. Ten tebuvo nuobodūs verslui skirti drabužiai. Juodos ir tamsiai mėlynos spalvos kostiumėliai su kelnėmis. Kelnės ir megztiniai, skirti miesto apžiūrai ir verslo vakarienėms.

Nieko akį traukiančio ar seksualaus.

Timas jos vakardienos suknelei nebūtų pritaręs. Jis buvo ne ką mažiau konservatyvus nei jos tėvas. Bet Timo jos gyvenime nebėra. Tą pačią akimirką, kai jis sutiko savąją sielos draugę, prarado teisę reikšti nuomonę apie jos aprangą.

Ji vieną po kito perkėlė drabužius iš lagamino į šiukšlių dėžę po stalu. Lagamino ištuštinimas veikė lyg apsivalymas, kaip ir išėjimas iš darbo ar penkių tūkstančių dolerių pastatymas ant ruletės rato. Jos gyvenimas pernelyg užsistovėjo. Nieko nuostabaus, kad Timas rado kitą.

Pasigirdo reiklus beldimas į duris, kurios jungė jos kambarį su apartamentais. Išsigandusi netikėto garso Misė puolė prie durų, net negalvodama, kaip yra apsirengusi. Priešais laikydamas jos rankinę stovėjo Sebastianas.

– Ar tavo tėvas ir Lukas Smitas jau išėjo? – paklausė ji.

– Gal ketinai juos dar kartą nustebinti? – Jo žvilgsnis svilino taip, kad net kūną juosiantis rankšluostis, regis, liepsnojo.

Dar kartą? Tarsi ji būtų tikėjusis, kad jo tėvas ir verslo partneris užklups ją pusiau apsirengusią. Kad ir kas nutiko jai pasišalinus, Sebastiano nuotaika atrodė dar labiau subjurusi.

Misė piktai jį nužvelgė.

– Žinoma, ne. Ką tavo tėvas veikia Las Vegase?

– Nesakė.

– O tu klausei?

Vienu pakeltu antakiu Sebastianas mokėdavo pasakyti daugiau nei dauguma vyrų tratėdami dešimt minučių.

– Jis sako, kad atvyko padėti vesti vadovų susitikimo.

– Bet tu juo netiki?

– Sakykime, kad man nepatiko jį matyti Luko Smito draugijoje.

Tik nedaug Keisų holdingo darbuotojų žinojo, kaip smarkiai skiriasi Sebastiano ir jo tėvo verslo strategijos. Brendonas mėgdavo rizikuoti ir vaikytis pelno, dažnai prarasdamas didžiules pinigų sumas. Sebastianas su Maksu buvo linkę rinktis labiau apibrėžtus Keisų holdingo plėtros metodus. Luko Smito bendrovės įsigijimas – puikus šio skirtumo pavyzdys.

Abiem broliams patiko konservatyviai valdoma bendrovė ir tai, kaip ją įsigijus būtų galima paįvairinti siūlomų prekių asortimentą. Brendonas norėjo investicinį kapitalą leisti kam nors, kas skatintų augimo potencialą; jį palaikė jauniausiasis sūnus Natanas. Bėda ta, kad norint stambiai laimėti, dažnai tekdavo rizikuoti didelėmis sumomis.

– Ar manai, kad jis nori sabotuoti sandorį su Smitu?

– Apie pirkimą jis dar nepasakė nieko gero. Privalau nenuleisti nuo jo akių.

– Ką jiems pasakei apie mudu?

– Mudu? – tarsi perspėjamai šnypščianti kobra tyliai pakartojo Sebastianas. – Nieko.

– Kodėl?

– Tai ne jų reikalas.

– Bet jiems smalsu. Sutartys dar nepasirašytos. Kas bus, jeigu Lukas nuspręs tau neparduoti bendrovės? Turi sukurpti kokį nors paaiškinimą, kodėl buvau apartamentuose su tavo marškiniais.

– Pavyzdžiui?

– Galėjai pasakyti, kad apsipyliau suknelę ir privalėjau ją išsiplauti.

– Gal tai ir būtų suveikę, jeigu nebūtum atrodžiusi kaip ką tik gerai pamylėta moteris.

Reaguodamas ne į sarkastišką Sebastiano toną, o į jo parinktus žodžius, Misės kūnas sudilgsėjo. Poveikį sustiprino ir deginantis žvilgsnis. Jos argumentas taip ir liko neišsakytas.

– O dar kartu gyvename apartamentuose. – Jis susikryžiavo ant krūtinės rankas. – Beje, kodėl mes gyvename vienuose apartamentuose?

– Mes negyvename vienuose apartamentuose. Mano kambarys jungiasi su tavuoju. Mus skiriančios durys užsirakina. – Paskutinis sakinys nuskambėjo kvailokai. Tarsi ji juo nepasitikėtų. Tarsi jis negalėtų jos įtikinti atrakinti duris. – Galėjai pasakyti, kad prisigėriau ir išėjau iš darbo. Kad pradėjau prie tavęs priekabiauti, nes metų metus buvau pametusi galvą.

Sebastiano žvilgsnis apsunko ir Misė pajuto, kad jos keliai linksta.

– Ne.

– Nebūk... – nespėjusi pasakyti visko iki galo ji prikando lūpą. Ar gali būti, kad impozantiškąjį Sebastianą Keisą norėjo pavadinti kvailiu? – O kaip sutartis? Ar vis dar ketini pirkti tą bendrovę?

– Nežinau.

Misei pritrūko oro. Ji tiriamai nužvelgė bejausmį Sebastiano veidą, ieškodama bent menkiausių pykčio ar nusivylimo ženklų, bet nieko nerado.

– Ką reiškia, nežinai?

– Tai ir reiškia. – Jo blakstienos pusiau pridengė akis, sudarydamos apsimiegojusio žmogaus įvaizdį, tačiau Misė netrukus suprato, kad pilkų akių žvilgsnis įdėmiai ją stebi.

– Vakar jis buvo pasirengęs pasirašyti sutartį, vos pataisysime vieną ar du punktus.

– Nuo to laiko kažkas pasikeitė.

– Pavyzdžiui, iškilo aikštėn tavo įprotis vilioti darbuotojas? – Misė negalėjo patikėti tokia stipria ją užplūdusio pykčio banga. Pyko ant savęs, kad vedama kvailai romantiškos vilties, jog praeita naktis galbūt yra ko nors pradžia, užsibuvo Sebastiano apartamentuose. Pyko ant jo tėvo, kad pasirodė tarpdury su Luku Smitu. Bet visų labiausiai pyko ant Sebastiano dėl jo užsispyrimo nesiaiškinti. – Privalai pasakyti jam tiesą. Jeigu nepasakysi pats, pasakysiu aš.

Jo pirštai smarkiai sugniaužė Misei rankas virš alkūnių.

– Nesikišk.

Degančiomis akimis Sebastianas kilstelėjo ją ir lenkėsi, kol jų lūpas skyrė vos keli coliai. Ją kaipmat užplūdo praeitos nakties prisiminimai. Rankšluostį gniaužę pirštai atsileido, pasiruošę nusimesti priedangą, vos Sebastianas duos menkiausią ženklą geidžiąs pratęsti ten, kur juodu anksti ryte sustojo.

Jis veikiausiai perprato Misės mintis, nes dar žemiau palenkė galvą. Laukdama bučinio ji užsimerkė. Kai bučinys taip ir nepasiekė, ji iš nuostabos sumirksėjo. Sebastianas taip pat buvo užsimerkęs. Jo veidas išdavė įtampą, lūpos niūriai suspaustos.

Paskui jis šaižiai įtraukė oro, krūtinė pakilo. Dar po sekundės Misė buvo laisva. Kulnai garsiai bumbtelėjo į grindis ir rankšluostis išsprūdo iš rankų. Prieš spėjant jį pagauti, viena krūtis apsinuogino.

Suurzgęs pro sukąstus dantis Sebastianas nusuko žvilgsnį į šiukšlių dėžę, kuri buvo pilna drabužių. Kai jo dėmesys vėl apsistojo ties Mise, vienintelė emocija, kurią jis leido pamatyti, buvo atsainus smalsumas.

Jis smakru parodė į drabužius.

– Kas su tavimi darosi?

– Nieko.

– Išmetei savo drabužius.

– Man jų nebereikia.

Plieno pilkumo akys dar kartą nužvelgė jos kūną.

– Ketini visą savaitę praleisti nuoga?

– Ne.

Nors Sebastianui savo tikrąją nuotaiką pavyko paslėpti po neutralaus tono ir bejausmės veido išraiškos kauke, jos pačios skrandis nuo įtampos susitraukė. Tai, kad ji buvo pusnuogė užtikta Sebastiano apartamentuose, reiškė, jog jų naktis nebėra paslaptis. Koks likimas jiems skirtas: likti šefu ir padėjėja ar tapti meilužiais? Pastarojo varianto ji laukė su nekantrumu.

– Pamaniau, nusipirksiu naujų drabužių, – tęsė ji.

Sebastianas papurtė galvą.

– Tam nėra laiko. Privalai patikrinti, ar viskas paruošta šiandienos kokteilių vakarui.

Misės nuotaika subjuro. Sebastianui naktis baigta. Jis savo skolą išmokėjo. Atėjo laikas kibti į darbus.

– Nematau prasmės, – pasakė ji. – Dar vakar viską patikrinau. Esame nuo galvos iki kojų pasirengę. Nusileiskime į kazino ir šiek tiek pasilinksminkime.

– Mes čia atvykome verslo reikalais.

– Negali suderinti verslo su malonumu? – Ji pakreipė galvą į šoną.

– Aš tai visai neseniai dariau, – nukąsdamas kiekvieną žodį atšovė Sebastianas. Nuo to, kaip jis žiūrėjo jai į lūpas, Misė ir vėl beveik jautė tvirtą jo lūpų prisilietimą. Ji pasviro jo pusėn, bet išgirdusi kitus žodžius ir vėl atsitiesė. – Apsirenk ir peržvelkime visus punktus.

– Juk nepamiršai, kad išeinu iš darbo, tiesa?

– Dar savaitę pažadėjai dirbti, – tarė Sebastianas. – Laikas kibti į darbą.

Jis apsisuko eiti, o Misė liko stovėti ir žiūrėti į tolstančią jo figūrą. Piktai iškvėpusi orą ji uždarė duris. Paskui spyrė į dalykinių drabužių krūvą. Nuo minties, kad ir vėl teks ką nors iš jų apsivilkti, norėjosi klykti.

Suskambo prie lovos stovintis telefono aparatas. Jau kviečiama? Jis išėjo vos prieš minutę. Misė nukreipė žvilgsnį į duris ir įsivaizdavo už jų po kambarį žingsniuojantį Sebastianą. Ji suprato jo nekantrumą. Juk vadovų susitikimui vadovaus pirmą kartą. Anksčiau Keisų holdingui vadovavo tėvas. Nuo to laiko, kai tėvo vietą užėmė Sebastianas, bendrovėje įvyko daug permainų, įskaitant ir dviejų įmonių, neatitikusių naujojo verslo modelio, pardavimą ir naujų investavimo būdų, kurie geriau atitiktų naują bendrovės strategiją, paieškas. Sebastianas vis labiau įsigyveno į vadovo vaidmenį ir nuo šios savaitės Vegase daug kas priklausė.

Šiam kasmetiniam renginiui buvo ruoštasi ne vieną mėnesį, kiekvienam pristatymui ir kiekvienai kalbai buvo sugaišta daugybė savaičių. Mėnesių mėnesius sunkiai dirbo ne tik Sebastianas. Kai jis plušėdavo, neatsilikdavo ir Misė. Šešiasdešimties valandų savaitės reiškė, kad ji iki vėlumos sėdėdavo darbe ir visai neturėdavo laisvų savaitgalių.

Nieko nuostabaus, kad jos vaikinas nuklydo į šalį. Beveik kaskart, kai Timas norėdavo susitikti, ji neturėdavo laiko. Tam tikra prasme Misė jo net nekaltino, kad ją paliko. Tiesiog norėjo, kad būtų pasirinkęs geresnį laiką, o ne dieną prieš jos gimtadienį, ir kad būtų užtrukęs ne mėnesį susirasti santuokos vertą merginą.

Kadangi telefonas nesiliovė skambėjęs, Misė čiupo ragelį.

– Mise? Čia Zuzana. – Regis, nesvetingas Misės pasisveikinimas Sebastiano motinos neišgąsdino.

Per ketverius metus abi moterys buvo spėjusios suartėti. Brendonas Misei taip pat nebebuvo svetimas. Jie elgėsi su ja kaip su šeimos nare, o ne kaip su Sebastiano darbuotoja.

– Kadangi šiandien mano vyras nori žaisti golfą, – tęsė Zuzana, – pagalvojau, gal tu esi laisva.

– Sebastianas nori, kad dirbčiau.

Zuzana paniekinamai prunkštelėjo.

– Pasakyk jam, kad privalai pabūti su manimi prie baseino. Jis tikrai skirs tau laisvo laiko.

Misė pamėgino mintyse surepetuoti pokalbį su Sebastianu ir prie Zuzanos išvados nepriėjo.

– Jis primygtinai reikalauja, kad pasirūpinčiau sklandžia konferencijos eiga.

– Kai tu užkulisiuose, kitaip ir būti negali. Ir taip jau daug padarei. Čiupk kremą nuo saulės ir lėk prie baseino. Atsisakymo nepriimu.

Žmonės, kurie mano, kad Keisų broliai ryžtą paveldėjo iš tėvo, niekada nebuvo sutikę Zuzanos.

– Gerai. Būsiu po dešimties minučių.

– Puiku.

Jausdamasi įstrigusi tarp kūjo ir priekalo, Misė padėjo ragelį ir iš drabužių krūvos išžvejojo maudymosi kostiumėlį. Jeigu pasakys Sebastianui apie jo motinos pageidavimą, pasirašys sau dar vieno ginčo nuosprendį. Nusijuosusi rankšluostį ji apsivilko maudymosi kostiumą. Sebastianas jau turėjo laiko apsiprasti su jos keistu elgesiu. Be to, juk ji ir taip buvo nusprendusi šiek tiek pasilinksminti. Zuzana ją tik stumtelėjo pageidaujama kryptimi.

Užsikėlusi ant pečių petnešėles Misė metė paskutinį žvilgsnį į Sebastiano apartamentų duris. Palikdama šefą likimo valiai jį dar labiau įsiutins.

Nieko nepadarysi.

Nuo to laiko, kai Misė pradėjo dirbti Sebastiano padėjėja, ji tik kartą buvo pasiėmusi atostogas – kad aplankytų savo šeimą. Tačiau šito atsipalaidavimu toli gražu nepavadinsi. Sebastianas jai buvo skolingas keturias savaites atostogų. Ji buvo verta mažų mažiausiai laisvo ryto.

Pasiėmusi lengvą drabužį ir skrybėlę Misė smuko iš savo kambario.

O kai jis ją pričiups?

Šitą klausimą spręs tada, kai tai nutiks.

Be to, ką baisiausio jis gali padaryti?

Ją atleisti?

Ketvirtas skyrius

Vieta?

Sebastianas paspaudė mygtuką siųsti ir tekstas iškeliavo Misei tą pačią akimirką, kai atsivėrė lifto durys. Jis tik po pusvalandžio suprato, kad ji ir vėl nuo jo paspruko. Pats buvo suplanavęs ryte repetuoti atidarymo kalbą, peržiūrėti elektroninius laiškus ir susiekti su Maksu bei Natanu. Bet štai ir vėl naršė kazino ieškodamas neklusniosios padėjėjos.

Jo telefonas suvibravo.

Baseinas.

Viešbučio bokštų paunksmėje užsiglaudęs baseinas su kriokliais, priplaukiamu baru ir įvairiarūšėmis vazonuose augančiomis palmėmis labiau panėšėjo į atogrąžų rojų nei į dykumos oazę. Du trečdaliai gultų buvo užimti, bet Sebastiano žvilgsnis, kaip ir praėjusį vakarą, iš karto nukrypo į Misę.

Ji vilkėjo vientisą žydrą maudymosi kostiumėlį su balta juosta aplink liemenį, kuri akimirksniu traukė dėmesį į smėlio laikrodžio formos figūrą. Virš lygios iškirptės matėsi tarpelis tarp krūtų. Tiek spalva, tiek stiliumi kostiumėlis atrodė kuo paprasčiausias. Sebastianas abejojo, ar kas nors atkreiptų į juo vilkinčią Misę dėmesį, kai aplinkui tiek daug ne taip kukliai apsirengusių moterų.

Tačiau jo dėmesį traukė tik ji viena.

Kai jis prisiartino prie Misės gulto, nuo baseino pamojo mama. Sebastiano šešėliui kritus ant Misės, ši pakėlė akis.

– Ar esi tikra, kad su tokia oda protinga sėdėti saulėje?

– Nesijaudink. – Ji parodė į kremo nuo saulės užrašą. – Jo apsauginis faktorius – 75.

Ryto saulė gausiai liejosi ant Sebastiano galvos ir pečių, šildydama vilnonį anglies juodumo kostiumą ir keldama kūno temperatūrą. Jis atsilaisvino kaklaraištį ir atsisegė viršutinę marškinių sagą.

– Gal vertėtų persikelti į šešėlį?

– Jaučiuosi puikiai.

– Su tokio tipo oda turėtum būti atsargi. – Jo žvilgsnis, sekantis losjoną ant kreminės odos tepančias Misės rankas, nuslydo kojomis. Sebastianui į galvą plūstelėjo praeitos nakties prisiminimai ir jis sugniaužė kumščius. Jos bučinių skonis. Tai, kaip ji dejavo jo vardą. Kaip jai užgniaužė kvapą, jam į ją įėjus. Kaip jos alkis atitiko jo poreikį.

– Sebastianai?

Jis prisivertė pakelti į Misę akis.

– Klausau.

– Sakiau, kad jeigu atėjai nusitempti manęs prie darbo, be kovos nepasiduosiu.

Akimirkai jo sveiką protą užgožė fantazija: jis persimeta Misę per petį ir nešasi į savo apartamentus.

– Moku tau ne tam, kad sėdėtum prie baseino.

– Tai manyk, kad šiandien mano atostogų diena. Atsargoje turiu jų nemažai.

– Savavališkai pasišalinti pasirinkai velniškai netinkamą laiką.

Misė atsiduso.

– Viskas suorganizuota. O iki vakaro dar daug laiko. Galiu šiek tiek ir pailsėti. Tu taip pat turėtum.

– Atvykau čia ne ilsėtis, – priminė jai Sebastianas.

Ji suraukė nosį.

– Žinau. Bet esi taip puikiai pasirengęs, kad visą susitikimą galėtum vesti net miegodamas. Kodėl šiandien truputį neatsipalaidavus?

– Ir kaip siūlytum tai padaryti?

Ji liovėsi tepusi ant rankos losjoną ir įsmeigė į jį akis. Iš jų sklindanti nežabota viltis pakuteno Sebastianui papilvę. Ar jis tikrai toks tironas?

– Pirmiausia galėtum nupirkti man gėrimą.

– Dabar dešimta ryto.

Ji spragtelėjimu uždarė losjono dangtelį ir pakėlė mėlynomis neužmirštuolėmis papuoštą kreminės spalvos skrybėlę. Platus kraštas slėpė veidą.

– Tebūnie apelsinų sultys.

Sebastianas ištiesė Misei ranką. Nusivaliusi nuo delnų losjono likučius ji padavė jam savąją. Kaip Sebastianas ir tikėjosi, vos rankoms susilietus, jo ranka nuvinguriavo ugninė gyvatė ir žemiau juostos įvyko sprogimas. Misė staigiai atitraukė ranką. Sebastianas uždėjo delną jai ant juosmens ir stumtelėjo link polinezietiško baro.

Jos žvilgsnis iš po rusvų blakstienų jį sekė.

– Atleisk, kad šį rytą dingau nieko nepranešusi.

– Atleisk, jeigu jauteisi privalanti pranešti.

– Ko gero, man vaidenasi, nes negali būti, kad neklystantis Sebastianas Keisas ką tik atsiprašė kukliosios padėjėjos. – Jos žalios akys nuo juoko tapo ryškesnės.

– Kartais klystu, nesu toks bukagalvis, kad to nepripažinčiau. – Negalėdamas atsispirti traukai Sebastianas pirštų galiukais pakilo Misės nugara ir prisilietė prie nuogos odos. – O tu toli gražu nesi kukli.

Lengvas odos virptelėjimas išdavė, kad šis sąlytis ją jaudina ne mažiau nei jį. Tarp jųdviejų atsiradusi trauka jį blaškė – negalėjo sau leisti tokios prabangos. Nuvedęs Misę prie vienintelės tuščios kėdės, Sebastianas padėjo jai atsisėsti, o pats atsistojo už nugaros. Palinkęs į priekį užsakyti gėrimo krūtine brūkštelėjo per saulės įkaitintą Misės petį ir dar labiau įkaito. Ji aiktelėjo ir atsitraukė atgal.

– Jeigu tavo kostiumas išsiteps losjonu nuo saulės, jo nebeišvalysi.

– Man tai nerūpi.

– Kaip gali nerūpėti? – papriekaištavo Misė. – Drabužiams išleidi daugybę pinigų.

Sebastianas gūžtelėjo. Ir šimtą kostiumų sugadintų, kad tik galėtų būti šalia Misės. Nuo jos kūno sklindantis losjono kvapas jaudrino šnerves ir kėlė norą nutraukti blankų maudymosi kostiumą ir patikrinti, ar saulė jau pažymėjo blyškią odą.

Jis užkišo pirštą už maudymosi kostiumėlio petnešėlės ir patraukė ją į šalį, priversdamas Misę staigiai įkvėpti.

– Ką išdarinėji?

– Noriu įsitikinti, ar nenusvilai.

– Kai mane lieti, negaliu logiškai mąstyti, – sušnabždėjo ji.

Jis išleido pasitenkinimo garsą.

– Neturėtum sakyti tokių dalykų.

– Nesuprantu, kas tarp mūsų vyksta.

Jis ir pats nesuprato.

– Nieko nevyksta.

– Praeitą naktį pasimylėjome.

Sebastianui tik didelėmis valios pastangomis pavyko nuvyti erotinius prisiminimus į šalį.

– To neturėjo nutikti.

– Bet nutiko. – Jam į akis įsmigo smalsus žvilgsnis.

Misei knietėjo sužinoti, kodėl jis, būdamas įsitikinęs, jog elgiasi klaidingai, vis tiek mylėjosi. Šito jis ir pats nebuvo iki galo išsiaiškinęs. Viską galima būtų suversti stipriai seksualinei traukai, tačiau tai nebūtų visiška tiesa. Absoliučios tiesos suvokimas veikiausiai nuvestų jį į dar neištirtą teritoriją.

Iš baseino išnirusi pažįstama figūra priminė Sebastianui, kad dabar, be neklusniosios padėjėjos, yra ir kitų spręstinų problemų.

– Ar mano mama tau užsiminė, ko čia atvyko mano tėvas?

Svaigdama nuo to, ką išvydo skaidriame Sebastiano pilkų akių žvilgsnyje, Misė šiaip ne taip išsikabarojo į sveiko proto krantą.

– Ji sakė, kad tavo tėvas šį rytą išėjo žaisti golfo. Man rodos, jie atvyko pailsėti.

– Golfą jis žaidžia su Luku Smitu. Tikriausiai mėgins jį atkalbėti parduoti Smito pramonę.

Misė įsitempė. Sebastiano santykiai su tėvu nebuvo sklandūs. Per ketverius darbo pas vyriausiąjį Keisą metus jai teko stebėti ne vieną Sebastiano ir jo tėvo mūšį dėl verslo strategijų ir krypties, kuria turėtų judėti bendrovė.

Kai pašlijo Brendono sveikata ir jis pranešė ketinąs išeiti į pensiją, Misė įsivaizdavo, kad Sebastianas su Maksu bent jau gaus progą įgyvendinti savo planus. Tačiau netrukus visus nustebino nelaukta žinia: Brendonas įtikino Nataną grįžti į Hjustoną ir įsitraukti į šeimos verslą.

Nors visi bendrovėje žinojo, kad Natanas yra Makso ir Sebastiano įbrolis, Misė įtarė esanti vienintelė ne šeimos narė, kuri žino, kad Natanas – Brendono ir jo ilgametės meilužės, mirusios, kai Natanui buvo dvylika, vaisius.

Kadangi Misė Sebastiano motiną pažinojo gan artimai, Zuzana jai buvo papasakojusi apie ankstyvuosius jos su Brendonu santuokos metus, kai vyras reikalavo, kad Natanas apsigyventų su šeima. Misė abejojo, ar sugebėtų įveikti širdgėlą ir pyktį dėl vyro išdavystės, kaip tai pavyko Zuzanai. Su Natanu ji, tiesą sakant, elgėsi taip pat kaip su kitais dviem savo sūnumis.

Jos biologiniai sūnūs padėties nepalengvino. Zuzana pasakojo, kad namai tada skendėjo sumaištyje. Sebastianas su Maksu buvo užtektinai suaugę, kad suprastų, kaip smarkiai tėvas įskaudino motiną, todėl šalinosi Natano namuose, kurie jam nepriklausė. Kartėlis vertė elgtis netinkamai. Todėl niekas nenustebo, kai baigęs koledžą jaunėlis namo nebegrįžo. Kiek Misė suprato, jis ir nebūtų grįžęs, jeigu Brendono sveikata nebūtų pablogėjusi. Nelaimei, Natanui sugrįžus į šeimos verslą, Brendonas vėl pradėjo kištis į Keisų holdingo valdymą.

– Mano tėvas ketina dalyvauti susitikime, – tęsė Sebastianas.

– Ar susitvarkysi? – su užuojauta paklausė Misė ir uždėjo plaštaką jam ant rankos.

– Susitvarkysiu, – trumpai atsakė Sebastianas. Taip paprastai jis tvarkydavosi su tėvo sukeltomis emocijomis. Užgniaužęs jas apsimesdavo, kad viskas gerai.

Misė pasiuntė neiškvėptą atodūsį Šventajai Monikai – dangiškajai globėjai, kuriai jos motina dažnai melsdavosi prašydama kantrybės.

– Sebastianai, susitikimas tavo. Jis nesikiš.

– Gal ir nesikiš.

– Liaukis buvęs toks pozityvus.

Per visus jų bendro darbo metus Misė retai kada sau leisdavo jį paliesti. Sebastianas nebuvo iš tų, kurie įsileidžia žmones į savo erdvę. Tačiau praeitą naktį viskas apsivertė aukštyn kojomis.

Tarp jų užsimezgė ryšys. Nemąstydama, ką daro, Misė perkėlė plaštaką nuo jo rankos ant šlaunies. Sebastiano žvilgsnis įsmigo į ją. Greitas spustelėjimas, ir jis jau jos.

– Mise, – iškvėpė Sebastianas jos vardą; tas garsas buvo ilgesingas, išsprūdęs prieš jo valią ir išduodantis silpnėjančią savitvardą.

Džiaugsmas perlipo per Misės budrumo sienas ir širdyje įsirengė stovyklą. Jeigu būtų protinga, šito sau nė už ką neleistų. Flirtas su Sebastianu gero neatneš. Iš jųdviejų santykių nieko neišeis. Jai turėtų pakakti vienos nakties. Tačiau kai mintys nukrypdavo į Sebastianą, valia tapdavo permaininga kaip rudeninis oras.

– Ką, Sebastianai?

– Kai tavo ranka ant mano šlaunies, negaliu sutelkti minčių.

– Man regis, esi kuo puikiausiai susitelkęs. – Ilgasis raumuo po jos delnu įsitempė.

Sebastianas sugniaužė Misei plaštaką. Jo prisilietimas nutvilkė ją tarsi Nevados dykumos vėjas liepą, o burna išdžiūvo tarsi sukepusi žemė. Žmonės prie baseino susiliejo į vieną dėmę ir ji paniro į charizmatiško jo žavesio liūną.

– Noriu pasakyti, kad negaliu susitelkti į problemas.

– Maniau, aš ir esu tavo problema, – pamėgino pajuokauti Misė.

Sebastiano pečiai atsipalaidavo.

– Tik viena iš daugelio.

– Liaukis taip nerimavęs, – ėmė raminti jį Misė. – Mėgaukis akimirka.

– Ne taip esu pratęs dirbti, ir tu tai žinai.

– Galbūt vertėtų išbandyti naują taktiką ir pažiūrėti, kaip ji veikia?

– Norėčiau, kad viskas būtų taip paprasta, bet toli gražu. – Jis sugrąžino Misės ranką jai prie šono, paplekšnojo per ją ir tik tada atitraukė savąją. – Daugiau padėtimi naudotis neketinu.

Ne, jis per daug garbingas, kad tai darytų, net jei ji paprašytų. Ir kodėl ji išsirinko tokį dorą vyrą, kuris puikiai moka varyti į neviltį? Ogi todėl, kad jo principai – jo žavesio dalis. Ji didžiuotųsi galėdama parsivesti Sebastianą į namus ir supažindinti su tėvu. Jis išvystų tas pačias pasigėrėjimo vertas Sabastiano savybes ir pritartų dukters pasirinkimui.

Gaila, bet Sebastianas priklauso aukštesnei klasei.

– Mus pastebėjo tavo mama, – modama Zuzanai pasakė Misė.

Sebastianas linktelėjo.

– Griebk gėrimą. Eime.

Be šildančio Sebastiano artumo oras aplink ją gerokai atvėso. Spausdama rankoje nepaliestas apelsinų sultis Misė nusekė iš paskos.

– Sveikas, mielasis. – Vilkėdama vientisu juodos spalvos maudymosi kostiumėliu, kuris išryškino atletišką figūrą, Zuzana atsuko sūnui skruostą. – Negaliu patikėti matydama tave prie baseino. Na tu, žinoma, nesi jam deramai apsirengęs.

– Tikrai ne.

Abipusiai švelnūs motinos ir sūnaus jausmai privertė Misę nusišypsoti. Sebastianas su motina visada elgdavosi žavingai. Su Zuzana jis būdavo labiausiai atsipalaidavęs. Kai Misė pirmą kartą pamatė juos drauge, iš karto pametė galvą dėl šefo. Lygiai taip pat su motina elgdavosi jos pačios broliai – pagarbiai ir su meile. Tokią pat pagarbą ir meilę jie rodė savo žmonoms.

Misė buvo tikra, kad pasiryžęs dar vienai santuokai Sebastianas lepintų žmoną lygiai tokiu pat dėmesiu. Tačiau nėra prasmės net svajoti, kad ji galėtų tapti Sebastiano širdies valdove. Jis veikiausiai pasirinktų moterį, kuri būtų panaši į jo motiną. Išsilavinusią, elegantišką, gracingą ir turinčią ryšių su aukštus postus užimančiais asmenimis. Pilka pelytė išgyventi Sebastiano sluoksniuose neturi nė menkiausios galimybės.

– Sebastianai, pasielgei be galo protingai leisdamas Misei atsipūsti. Ji pernelyg sunkiai dirba.

– Aš neleidau jai atsipūsti, – suurzgė Sebastianas. – Ji pati sau leido.

Zuzana kilstelėjo antakius.

– Na, tai ji tikra šaunuolė. Turėtum pasekti jos pavyzdžiu. Vien žiūrint į tave viskas manyje įsitempia.

Su juo taip kalbėti ir likti nenubausta galėjo tik Sebastiano motina. Kad neimtų šypsotis, Misė pradėjo kramsnoti vidinę skruosto pusę.

– Veikiausiai turėčiau judvi palikti mėgautis saule, o pats grįžti prie darbo.

– Leidi man likti? – nustebo Misė.

Sebastianas metė į motiną griežtą žvilgsnį.

– Neatrodo, kad turėčiau iš ko rinktis.

Zuzana susidomėjusi klausėsi jųdviejų pokalbio. Kai sūnus jau buvo gerokai nutolęs, ji pasisuko į Misę.

– Maniau, kad jis niekada nepasišalins. Užsisakykime po kokteilį. O tada galėsi papasakoti, kas tarp judviejų vyksta.

Sebastianas buvo ką tik baigęs susirinkimą telefonu su Maksu ir finansinių problemų turinčiu jų užsienio tiekėju, kai į apartamentus įžengė Zuzana. Ji atėjo tiesiai nuo baseino ir dvelkė saule bei chloru. Zuzana dievino vandenį ir stengdamasi išlaikyti gerą figūrą kasdien nuplaukdavo dvi mylias.

– Gal rastum laiko nusivesti savo motiną užkąsti?

Sebastianas pažvelgė jai per petį, beveik tikėdamasis išvysti Misę – besislepiančią Zuzanai už nugaros kaip už apsauginio skydo.

– Tik tave?

Pamatęs mamos akyse įsižiebiant smalsumą jis nusikeikė. Kartais jos romantiškoji prigimtis imdavo dominuoti. Tai puikiai tiko Natanui, kuris buvo laimingai vedęs. Arba Maksui, kuris buvo garsiai ir ne kartą prisiekęs niekada nesumegzti mazgo. Sebastianas nebuvo nusistatęs prieš santuoką ir vaikus. Tik nepageidavo, kad mama trukdytų jo paieškoms pati siūlydama kandidates.

– Tik mane, – puse lūpų nusišypsojusi atsakė Zuzana. – Norėjau kai ką su tavimi aptarti.

Sebastianas kilstelėjo antakius.

– Pavyzdžiui?

– Misė man pasakė, kas nutiko praeitą naktį.

Susierzinusio Sebastiano skrandis tapo kietas kaip akmuo, tačiau jis nusprendė apsimesti kvailiu ir išsiaiškinti, ką Misė jai papasakojo.

– Ji sakė, kad išeina iš darbo?

– Ji sakė, kad švęsdama gimtadienį pernelyg daug išgėrė ir mėgino su tavimi permiegoti, bet tu buvai tikras džentelmenas ir padėtimi nepasinaudojai. – Zuzana primerkė akis. – Juk tai nesąmonė, tiesa?

– Neketinu šito aptarinėti.

– Ar dėl to ji išeina iš darbo?

– Ne.

– Sebastianai, nežinau, ką pasakyti. – Bet kalbėti ji nesiliovė. – Tau tai nebūdinga.

Šiuo klausimu abu buvo vienos nuomonės.

– Vis dar neketinu su tavimi aptarinėti šios temos.

Zuzana tarsi negirdėjo jo žodžių.

– Ji turi vaikiną. Ar bent akimirką susimąstei, kiek daug bėdų jiems dėl to kils?

– Jie išsiskyrė.

– Vadinasi, jai tereikėjo paguodos. – Jo motina mėgino atrodyti griežta, bet akyse žaidė ugnelės. – Ak, Sebastianai, kaip galėjai ja pasinaudoti tokiu skaudžiu jai gyvenimo metu?

Jis galėjo nusiplauti kaltę pasakydamas, kad tai buvo Misės mintis, tačiau atsisakė gindamasis nenoru suteršti savo padėjėjos garbę.

Sebastianui nespėjus praverti burnos, Zuzana pakeitė temą.

– Ką ketini daryti su Keitlina?

Su Keitlina apskritai nėra ką daryti. Zuzana buvo įsitikinusi, kad Sebastianas užmezgęs su ja santykius. Tačiau tai netiesa. Jie tik retkarčiais susitinka. Retkarčiais.

Žinoma, santuoka su Keitlina daugybe atžvilgių turėtų pranašumų. Jie lankydavosi tuose pačiuose labdaringuose renginiuose, kilę iš panašių šeimų. Jo gyvenime ji derėtų kuo puikiausiai. Visų svarbiausia tai, kad Sebastianui reikėjo sielą raminančio, o ne ramybę trikdančio žmogaus. Keitlina, kaip reta tarp moterų, – tikras ramybės įsikūnijimas. Ji būtų ideali žmona. Tai vertė Sebastianą klausti savęs, kodėl įsivaizduodamas savo namuose gyvenančią moterį mato rudaplaukę.

– Mes su Keitlina tesame draugai, mama. Nieko daugiau. – Pavargęs gintis jis pakeitė temą. – Kodėl judu su tėčiu čia?

Prieš atsakydama Zuzana ilgai žiūrėjo Sebastianui į akis.

– Jis gailisi išėjęs į pensiją ir nori grįžti į darbą.

Sebastiano smilkinyje sutvinksėjo kraujagyslė. Galva ėmė skaudžiai pulsuoti.

– Kaip vadovas?

– Ne. Sako norįs grįžti į darbą puse etato, kad, be golfo, turėtų ką veikti.

Grįžęs į bendrovę Brendonas imtų abejoti kiekvienu Sebastiano sprendimu, kol galiausiai jam įgristų priešintis ir jis nusileistų tėvui. Sebastianas pajuto gerklėje tulžies skonį. O juk turėjo nuspėti, kad tėvas iškrės ką nors panašaus.

– Privalai jį nuo tokio sumanymo atkalbėti. – Zuzana palietė sūnui ranką. Žydros akys neramiai išsiplėtė. – Prieš metus jo vos nepraradau. Jis pažadėjo, kad keliausime ir atsigriebsime už visus metus, kai jo nebuvo šalia.

Dvylika metų trukęs Brendono romanas su Natano motina Zuzanai skaudžiai atsiliepė. Neretai Sebastianas savęs klausdavo, koks sandoris padėjo tėvams likti drauge ir įtikino mamą auginti pavainikį vyro sūnų.

– Kad ir kaip mums abiem būtų naudinga neleisti tėčiui kištis į Keisų holdingo valdymą, – pradėjo Sebastianas, – nesu tikras, kad yra būdas neleisti jam grįžti į darbą.

– Pasikalbėk su juo. Priversk patikėti, kad puikiai vadovauji holdingui.

Sebastianas papurtė galvą. Tėvas retai kada galvodavo apie kitų žmonių poreikius, nebent nelikdavo kitos išeities.

– Kadangi jau atvyko į vadovų susitikimą, esu tikras, jog ketina pasirodyti kaip realus bendrovės vadovas. Jis nusivedė Luką Smitą žaisti golfo ir veikiausiai visą raundą praleido peikdamas mano vadovavimo gebėjimus. Juk netiki mane turint galios jį atkalbėti, tiesa?

Sebastianas nenorėjo šią savaitę visų vadovų akivaizdoje kovoti su tėvu.

– Daryk viską, kas tavo galioje.

Tai pasakiusi mama išėjo nusiprausti ir persirengti priešpiečiams. Sebastianui bežiūrint į Vegaso neriją, iš kambario išniro Misė.

Išvydus susirūpinusį Sebastiano veidą jos linksmumas išgaravo.

– Kas nutiko?

– Ar gerai praleidai laiką su mano mama?

– Tiesą sakant, gerai. – Ji priėjo prie stalo, prie kurio Sebastianas visą rytą dirbo. – Pyksti, kad gerai praleidau laiką ar kad jį praleidau su tavo mama?

Padėjusi mobilųjį ant stalo Misė pradėjo jį sukti ratu. Mūvėdama džinsus ir vilkėdama apgludusiais baltais marškinėliais ji veikė Sebastiano libido panašiai, kaip praeitą vakarą vilkėdama juodą suknelę. Ant pečių krito rudų plaukų bangelės, kurios nuo maudymosi duše dar buvo drėgnos, o marškinėliai kur ne kur tapę permatomi.

Sebastianas įžiūrėjo paprastos baltos liemenėlės petnešėles. Į neviltį varė tai, kad viskas joje jį audrino. Kaip jiems pavyks išlaikyti profesinius santykius, jei galvoje tik ir sukasi mintys, kaip pasiguldyti ją ant konferencijų stalo?

– Ji mane išbarė, kad blogai pasielgiau tavimi pasinaudodamas, – žengdamas artyn subambėjo Sebastianas. Jos nepaliesti buvo sunku, bet galiausiai valia paėmė viršų. – Regis, prašiau tavęs nesikišti.

– Tu liepei nieko nesakyti tėvui ir Lukui Smitui.

Misės jis beveik negirdėjo. Ji tyčia paraidžiui išsiaiškino jo žodžius, kad galėtų nepaklusti. Sebastiano nepasitenkinimas savo padėjėja sparčiai didėjo.

– Tačiau tu nepasakei, kaip viskas buvo iš tikrųjų. Sukurpei savo istoriją. Ir dar tokią neįtikėtiną.

– Ne tokią ir neįtikėtiną, – paprieštaravo Misė ir tvirtai sučiaupė lūpas. Karingai pakreipusi įžūlų smakrą tęsė: – Buvau ką tik išsiskyrusi su vaikinu. Ne taip ir sunku patikėti, kad švęsdama gimtadienį šiek tiek padauginau ir pamėginau nusitempti tave į lovą, tačiau tu elgeisi džentelmeniškai ir mane atstūmei.

– Jeigu aš tave atstūmiau, kaip galėjai atsidurti mano apartamentuose vilkėdama mano marškiniais?

– Nes įsiropščiau pas tave į lovą nuoga.

Sebastiano galvoje iškilo ryškūs Misės nupasakotos versijos vaizdai. Jaudrinantys prisiminimai kankino jį net atmerktomis akimis.

– Liepiau tau nesikišti. – Jis stipriai sugniaužė kėdės atkaltę, kad nepultų jos smaugti.

– Jeigu būčiau tylėjusi, Lukas Smitas nesužinotų, kad niekada nesi pasinaudojęs jokia darbuotoja – blaivia ar girta. – Paskui pridūrė: – Tavo mama pažadėjo padėti užglaistyti nesusipratimą.

– Nėra jokio nesusipratimo. – Sebastianas žinojo, kad Lukas Smitas tokiu absurdišku pasakojimu nė už ką nepatikės. Koks sveiko proto žmogus galėtų atsispirti nuogai Misei? – Bet dabar atrodys, lyg teisinčiausi dėl savo elgesio.

Šiurkštus Sebastiano tonas sutrikdė Misę. Ji įsisprendė rankomis į klubus. Antakiai susimetė į raukšlę.

– Negali patikėti, kad viską sutvarkysiu?

– Ne.

– Sebastianui Keisui tai būdinga.

Niekada anksčiau ji nedrįsdavo jo kritikuoti. Akivaizdu, kad Misė nuo jo slėpė ne tik seksualias kūno linijas.

– Ką tai reiškia?

– Jeigu padėtį valdai ne tu, o kas nors kitas, negali pripažinti, kad ji sprendžiama teisingai.

Kaltinimas liko neišgirstas. Jeigu ji ketino išmušti Sebastianą iš pusiausvyros, pasirinko klaidingą taktiką. Visa tai jis jau buvo girdėjęs. Tik jo vadovaujamas Keisų holdingas pasiekė didesnio pelno, o jo asmeninis gyvenimas buvo pastovus ir ramus. Sebastianas neketino perleisti valdžios be kraujo praliejimo.

– Štai kodėl man sekasi.

– Versle galbūt ir sekasi.

Jis primerkė akis.

– Ką dar nori pasakyti?

– Kad yra ir asmeninis gyvenimas, – atšovė Misė, jos skruostai užkaito. – Jeigu išmoktum kartkartėmis atsipalaiduoti, galbūt tavo gyvenime nutiktų nuostabių dalykų.

– Ar turi galvoje praeitą naktį, kai leidau tau nustatyti tų absurdiškų lažybų sąlygas?

Aukštai iškėlusi galvą Misė paniekinamai iškvėpė orą, tačiau jos nusvirę pečiai išdavė vidinę sumaištį.

– Galiu prisiekti, sutikai lažintis dėl vienintelės priežasties – buvai įsitikinęs, kad pralaimėsiu.

– Nejaugi dar nesupratai, jog lažybos tarp mudviejų neveikia?

– Galbūt tau ir neveikia, – slopstančiu balsu atsakė Misė. – Bet aš nesigailiu to, kas tarp mūsų nutiko.

– Aš to paties pasakyti negaliu.

– O jeigu atsuktum laiką atgal? – iš lėto paklausė ji, tarsi sunkūs žodžiai spaustų liežuvį.

– Parvesčiau tave į tavo kambarį. – Kam neigti? Jeigu Misė nebūtų su juo atvykusi į Las Vegasą, jis nebūtų įsitraukęs į jos maištingą sūkurį. Nebūtų su ja mylėjęsis. Ir tikrai nesijaustų kaip iš paskutinių žaliųjų pokerį žaidžiantis lošėjas.

– Apgailestauju, jeigu taip jautiesi, – pasakė ji perdėtai energingu balsu, kuris tik vargiai paslėpė gerkle kylančią raudą. – O aš džiaugiuosi, kad atvažiavau. Džiaugiuosi praleidusi su tavimi naktį. Ji padėjo man suprasti, jog Timas buvo teisus. Nuo pat tos dienos, kai pradėjau pas tave dirbti, mano gyvenime užimi pernelyg daug vietos. Be šių dviejų dienų nebūčiau buvusi tikra, ar pasielgiau teisingai. Dabar esu įsitikinusi, kad mano sprendimas kuo teisingiausias.

– Klysti. Mes – puiki komanda. – Misė neklydo kalbėdama apie jo poreikį viską kontroliuoti. Jam patiko sklandus ir neblaškomas gyvenimas. Iki vakardienos ji tai suprato. – Vis dar neatsisakau vilties įtikinti tave likti.

Ji atrodė nustebusi.

– Mes juk nuolat pykstamės.

– Mes nesipykstame. Tik turime skirtingas nuomones apie svarbius dalykus.

– O argi tai ne pykimasis?

Sebastianas prabilo jau tylesniu balsu:

– Nenoriu su tavimi pyktis. – Kam? Jis troško ją laikyti glėbyje, tirpdyti bučiniais. Ši mintis jį įsiutino. Norėdamas save suturėti Sebastianas susikišo rankas į kišenes.

Misės kūnas suglebo.

– Aš irgi nenoriu su tavimi pyktis.

– Kaip galėtume prieiti prie kompromiso?

– Galėtum leisti man eiti daryti karjerą kur nors kitur ir parašyti tobulą rekomendacinį laišką.

– Arba?

– Jokio arba nėra. – Ji be galo liūdnai nusišypsojo. – Abu puikiai suvokiame, kad po to, kas nutiko, kelio atgal nėra.

Kol Sebastianas galvojo, kaip įtikinti ją likti, Misė išžygiavo iš kambario. Sėkmingai tarusi paskutinį žodį.

Suzvimbė ant stalo paliktas jos mobilusis. Sebastianas prisitraukė telefoną ir pažiūrėjo į ekraną. Skambino ne kas nors iš biuro, taip pat ir ne iš viešbučio personalo pasitarti dėl būsimo susitikimo, numeris priklausė asmeniui vardu Timas. Jos vaikinui. Argi jis dar netapo praeities dalimi? Skambutis nukeliavo į balso paštą. Sebastianas nedvejodamas spustelėjo mygtuką ir išklausė žinutę.

– Sveika, mažute.

Mažute?

Jam sunkiai sekėsi įsivaizduoti ką nors besikreipiantį į Misę šiuo mažybiniu žodžiu.

– Ką tik susizgribau, kad praleidau tavo gimtadienį. Žinau, veikiausiai ant manęs labai pyksti, bet vis tiek tebesi man svarbi.

Taip galėjo kalbėti tik vyras, kuris nebuvo padėjęs taško santykiuose su buvusia mergina ir kuris mėgino apsidrausti, jeigu su naująja nieko neišeitų. Sebastianas žinutę ištrynė. Buvęs vaikinas, kuris nesugeba gražiai išsiskirti, ją tik blaškys. O jam svarbu, kad Misė susitelktų į vadovų susitikimą – ir į jį.

Penktas skyrius

Septintą valandą Sebastianas apžvelgė vakarui skirtus apartamentus. Svečiams buvo paruošti du maksimaliai gėrimų pripildyti barai. Stalai su šalia jau laukiančiais padavėjais buvo nukloti skaniausiais užkandžiais. Viduje tvyrojo atsipalaidavimo ir elegancijos atmosfera.

Vis dar nepasirodžiusi Misė jo nenuvylė. Jis neabejojo, kad ji ateis.

Net jeigu šnervių nebūtų pakutenęs jos kvepalų aromatas, Sebastianas būtų supratęs ją esant šalia vien iš to, kaip pradėjo dūgzti jo nervai. Švelnumas ir nuodėmė. Ši svaiginanti sintezė varė iš proto.

– Viskas tiksliai taip, kaip ir buvome suplanavę, – už nugaros pasigirdo aiškus balsas, kuris Sebastianą patikino, kad jo padėjėja grįžo į vėžes.

– Puiku.

Jis pažvelgė per petį ir išvydo deivę. Misė buvo apsivilkusi juostuotą juodų ir baltų žvynelių suknelę be petnešėlių, išryškinančią jos linijas ir pabrėžiančią ugningą plaukų spindesį. Plaukus ji buvo susikėlusi į viršų. Aukšta glotni šukuosena atskleidė ilgą elegantišką kaklą ir trapias įdubas žemiau raktikaulių.

Misė ramia ir savimi pasitikinčio žmogaus poza stebėjo šefą akimis, kurios šį vakarą atrodė labiau rudos nei žalios. Buvo sunku patikėti, kad ši šaltakraujė gražuolė dar vakar vakarą jam akiplėšiškai įsipiršo. Sebastiano pojūčiai godžiai traukė į save kiekvieną jos geidulingo kūno dalelę, nors protas bambėjo, kad yra be reikalo blaškomas.

Kur dingo jo praktiškoji padėjėja? Senoji Misė priimdavo paliepimus be jokių atsikalbinėjimų. Ji niekada neatitraukdavo jo nuo darbo svaigiais kvepalais ar provokuojančiomis formomis.

– Ar taip ketini šį vakarą atrodyti? – sugniužęs nuo jos skleidžiamos traukos tiesmukai paklausė Sebastianas.

– Taip. – Atžarus atsakymas išdavė, kad Misei jo tonas nepatiko. – Kodėl klausi?

– Ši apranga ne itin pridera verslo vakarui.

Ginčytis su Mise jį skatino paprasčiausias savisaugos instinktas. Jam buvo svarbu ją suerzinti ne mažiau, nei ji traukė jį. Antraip durys, kurios skyrė jųdviejų kambarius viešbutyje, vėliau nebus kliūtis.

– Tai kokteilių vakaras, – nuo įtampos virpančiu balsu pareiškė ji ir nulenkė galvą.

– O tu esi mano padėjėja, ne pora.

Nuo jo griežto tono Misės akys išsiplėtė.

– Puikiai tai suprantu.

– Ar tikrai?

– Žinoma. – Ji atrodė įskaudinta tokio Sebastiano klausimo. – Jau anksčiau aiškiai išsakei savo poziciją.

– Kokią poziciją?

– Kad aš ne tavo tipo moteris ir ši trauka neturi ateities.

– Iš kur tai ištraukei?

Misė pavartė akis.

– Liaukis, ir pats žinai, su kokiomis moterimis susitikinėji, kai išeini pasižmonėti. Visos jos išsilavinusios, gražios, turtingos ir ištroškusios įsinerti į modeliuotojų drabužius.

Visgi nė viena jų nekaitino Sebastiano taip kaip Misė.

– Viskas gerai, – tęsė ji. – Aš neatitinku tavo sluoksnio standartų. Niekada į tai ir nepretendavau. – Kadangi Sebastianas Misės žodžių nepaneigė, jos lūpų kampučiai virptelėję pakilo į nedrąsią šypseną. – Nieko daugiau iš tavęs ir nesitikėjau, išskyrus praeitą naktį.

Kaip tik taip viskas ir turi likti. Kodėl tuomet nuo Misės žodžių jis taip paniuro?

– Atleisk, jeigu man sunku tuo patikėti, ypač kai ryte užtikau tave vaikštinėjančią po apartamentus su savo marškiniais. Gal tikėjaisi, kad visą dieną praleisiu su tavimi lovoje? Mes susitarėme tik dėl vienos nakties.

Jos akys iš nuostabos išsiplėtė, tačiau sugniaužti kumščiai rodė, kad ji nesileis įbauginama jo blogos nuotaikos.

– Tik vieną naktį ir gausi.

– Aš gausiu? – Jis palinko į priekį ir aštrus Misės oro gurkšnis jį paveikė tarsi smūgis į saulės rezginį. Prasivėrusios lūpos varė iš proto. Jos bučinių prisiminimai buvo spėję įsispausti jo smegenų žievėje. – Lažybos, kaip ir jų sąlygos, – tavo sprendimas, ne mano.

– Tu visai mielai su jomis sutikai, – atšovė Misė.

Kodėl jie pykstasi, kai jis tenori prispausti ją prie krūtinės ir įsisiurbti į lūpas?

– Tikrai nemaniau, kad pralaimėsiu.

– Bet pralaimėjai.

– Ir nepamyniau savo lažybų įsipareigojimo.

Misės akys kone iššoko iš akiduobių. Jos burna prasivėrė ir susičiaupė kaip į krantą išmestos žuvies. Pirštai susigniaužė į kumščius.

– Na, prašau man atleisti, kad priverčiau tave su manimi pasimylėti.

Matydamas, kokia Misė susierzinusi, Sebastianas išsitraukė iš kišenės jos telefoną ir ištiesė.

– Palikai pas mane. – Misė čiupo telefoną, bet Sebastianas jo nepaleido. Ginčas su ja kančios nepalengvino. Jis jos geidė netgi labiau nei pirma. Poreikis nusitempti ją į miegamąjį ir patikrinti, ką apsivilkusi po suknele, grasino visai sujaukti protą. – Tau skambino asmuo vardu Timas.

– Timas skambino? – Misė aiškiai vylėsi, kad jų santykiai dar nebaigti. Blakstienos pridengė akis, bet Sebastianas spėjo pamatyti jose blykstelint džiaugsmą.

Susierzinimas jame ėmė urgzti kaip į kampą užspeistas barsukas.

– Man regis, jis nori tave susigrąžinti.

Misė suėmė save į rankas, kad veide nebeliktų jokių emocijų.

– Abejoju. Jis su manimi išsiskyrė, nes internete rado sielos draugę. – Misė pažiūrėjo į telefono ekraną. – Nėra garsinės žinutės. Galiu lažintis jį skambinus vien tam, kad susigrąžintų savo anime kolekciją.

– Gal prisiminė, kad nepasveikino tavęs su gimtadieniu?

– Gal. – Misės žvilgsnis įsmigo į Sebastianą. – Ar klauseisi mano žinučių? Klauseisi. – Ji spustelėjo mygtuką ir pridėjo telefoną prie ausies. – Ir ištrynei žinutę nuo Timo.

Sebastianas žvelgė į ją bejausme veido išraiška.

– Kodėl?

– Esi verta geresnio.

– O tau niekada neatėjo į galvą mintis, kad geresnio nesusirasčiau?

Ar ji tikrai taip galvoja? Iš nusvirusių lūpų kampučių Sebastianas suprato, kad Misė tiki tuo, ką pasakė. Kvaila mergiotė. Ji verta šimto Timų kartu sudėjus.

– Bet kuris vyras didžiuotųsi galėdamas tave pavadinti savo mergina.

– Bet kuris, išskyrus tave, – pasakė ji klausiama intonacija.

Sebastianas užgniaužė troškimą ją nuraminti, kad savęs iš vyrų tarpo jis neišskyręs. Taip jis tik sužadintų tuščias viltis, o su ja taip pasielgti negalėjo. Jam reikėjo padėjėjos, o ne meilužės ar merginos.

– Norėčiau, kad persirengtum, – pasakė jis.

– O aš norėčiau, kad pasaulyje įsivyrautų taika. Regis, šį vakarą nė vienas mūsų negausime to, ko norime. – Jos lūpas iškreipė šypsena, bet akys liko šaltos kaip ledas. – Atsiprašysiu. Turiu pasirūpinti, kad viskas vyktų sklandžiai.

Jos įžūlus elgesys ir vėl nesuteikė jam galimybės atsikirsti. Prasispraudusi pro jį Misė nužingsniavo link užkandžių stalo. Sebastianas žiūrėjo jai pavymui ir nuo malonaus akiai klubų lingavimo burna visiškai išdžiūvo. Jis prisiminė, kaip pirštų galiukais braukė jai nuo sprando iki juosmens. Kaip ji suvirpėjo. Jos kūno reakcija buvo nepaprastai, trapiai tobula.

Nekantriai šniurkštelėjęs nosimi Sebastianas patraukė prie baro ir užsisakė škotiško viskio. Po valandos stovėjo priešingame nei Misė svetainės gale ir šnekučiavosi su bendrovės Hidroterapinio skyriaus prezidentu ir jo žmona. Misė nuo pat ginčo pabaigos nė karto nepažvelgė jo pusėn. Maloniai užimdama svečius, kartkartėmis nusijuokdama, žavėdama kiekvieną pasitiktąjį, ji vaikščiojo po salę taip, tarsi Sebastianas būtų paprasčiausias baldas. Jos panieka žeidė jo išdidumą. Jis apgailestavo leidęs jai suprasti, kad gailisi su ja miegojęs, tačiau Misė privalėjo žinoti, kad daugiau nieko panašaus nenutiks.

Išgirdęs pašnekovą atsikrenkščiant Sebastianas mintimis grįžo į realybę. Pasukęs galvą pamatė į jį stebeilijančias dvi poras akių.

– Atleiskite, ar ką nors sakėte?

Ovenas Darbis metė į žmoną kreivą žvilgsnį.

– Aš tik sakiau, kad nepažinau Misės. Ji atrodo nuostabiai.

– Ji pakeitė šukuoseną, – pasakė Sebastianas.

– Ir atsikratė akinių, – pridūrė Ovenas.

– Jos suknelė nepakartojama, – įsiterpė Alicija Darbi. – O skonis nuostabus.

Sebastiano dėmesys nukrypo į jų pokalbio objektą.

– Taip, manau kad jūs teisūs.

– Girdėjau, greitai tapsite dėde, – pasakė Alicija. – Jūsų mama labai džiaugiasi būsimu šeimos pagausėjimu.

Natano žmona Ema laukėsi. Norėdamas nuslėpti sumišimą Sebastianas nusišypsojo. Būsimoji jo dukterėčia ar būsimasis sūnėnas kraujo ryšiais su motina nebus susiję, bet tai netrukdė jai džiaugtis būsimu įvykiu. Zuzana Keis jau ilgai laukė anūkų. Nors motina puikiai slėpė liūdesį, jo šešėlį akyse Sebastianas pastebėdavo kaskart, kai tik Šandra imdavo vaidinti nėštumo dramas, jam prakalbus apie skyrybas.

Po dvejų metų Sebastianas nutraukė santuoką ne tik dėl šventos savo, bet ir dėl motinos ramybės. Dar daugiau nusivylimo jai būtų buvę per daug. Ji troško tapti senele. Štai kodėl taip džiaugėsi dėl Natano kūdikio. Ketino jį mylėti ne mažiau, nei mylėjo Nataną, kai šis atsikraustė gyventi pas juos.

Sebastianas nuvijo šalin įsisenėjusį kartėlį. Nenorėti, kad jo mama būtų mylintis ir dosnus žmogus, būtų neteisinga.

– Ji jau įrenginėja vaikų kambarį, kad galėtų padėti prižiūrėti kūdikį.

Alicija ilgesingai atsiduso.

– Ar jau žinote, kas gims?

– Dar ne. – Kalbėtis apie kūdikį Sebastianui buvo ne ką lengviau, nei aptarinėti pasikeitusią Misės išvaizdą. Kaskart, kai motina pasakodavo apie savo planus kūdikio atžvilgiu, jis mėgindavo apskaičiuoti, kokio amžiaus būtų jo paties vaikas, jeigu Šandra iš tiesų būtų laukusis, kaip teigė, kai jis ją vedė. Arba būtų pastojusi kuriuo nors metu per dvejus jų santuokos metus. – Man rodos, mama viliasi gimsiant mergaitę. Ji nuolat skundžiasi, kad jai trūko mergaitiškų dalykų, nes namuose buvo vieni vyrai.

– Puikiai ją suprantu, – pasakė Alicija. – Pati auginu du sūnus, kurie mėgsta medžioti, žvejoti, žaisti golfą ir daryti viską, kas patinka jų tėvui. – Norėdama sušvelninti aštrius žodžius, ji nusišypsojo vyrui. – Vis dėlto mano sūnūs – mano džiaugsmas ir pasididžiavimas. Norėčiau tik vieno – kad jie greičiau vestų ir padovanotų anūkių.

Sebastiano dėmesys vėl nukrypo į Misę. Ji buvo užspaudusi į kampą Luką Smitą. Iš senojo vyriškio veido buvo nesunku atspėti, kad Misė ir jį mėgina apkvailinti ta pačia neįtikėtina istorija, kurią išklojo jo motinai. Nejaugi taip sunku nesikišti?

Sebastianas skubiai baigė pokalbį su Darbiais, bet jam kelią iš karto pastojo Chemijos skyriaus prezidentas. Kai pagaliau pavyko atsikratyti ir juo, Misė buvo dingusi. Daugiau vakarėlyje ji nebepasirodė. Kai aptarnaujantysis personalas viską sutvarkęs pasišalino, Sebastianas iš dalies tikėjosi, jog ji grįš ir jie vėl galės...

Ką? Pyktis? Mylėtis?

Jis urgztelėjęs atsilaisvino kaklaraištį.

Apsivilkusi mėgstamą pižamą, susirišusi plaukus į uodegą ir pasibalnojusi nosį akiniais juodais rėmeliais Misė stebeilijo į duris, kurios vedė į Sebastiano apartamentus, ir svarstė, ar galėtų ignoruoti savo šefo paliepimą.

– Mise, atrakink duris. Privalau su tavimi pasikalbėti.

Ji nusispardė užklotą ir nužingsniavo per kambarį.

– Apie ką? – paklausė ji iš už durų. Sebastianas visą vakarą elgėsi kaip mulkis, o dabar jos apranga netiko priimti svečius.

– Anksti išėjai. Ar gerai jautiesi?

Plienas jos nugaroje šiek tiek sulinko.

– Gerai. Tik jaučiuosi pavargusi. – Ji priglaudė skruostą prie durų. – Praeitą naktį ne kažin kiek miegojau.

Šie žodžiai neturėjo nuskambėti kaip flirtas, bet vien juos ištarusi Misė pajuto nervų galiukais nusrovenant kibirkštėlių lietų.

– Būk gera, atidaryk duris. – Šį kartą jo žodžiai labiau panėšėjo į prašymą negu į įsakymą.

– Nesu tikra, kad tai gera mintis.

– Kodėl?

– Nes vilkiu pižamą.

Tyla kitoje durų pusėje užsitęsė ir Misė beveik patikėjo, kad Sebastianas nuėjo. Apsaugines jos sienas ėmė šturmuoti nusivylimas. Kaip įmanoma vaidinti, kad praeita naktis nieko nereiškia, jeigu ji tik ir alsuoja kiekvieno jo ištarto žodžio ir žvilgsnio prisiminimu.

– Parodyk.

Iš pradžių ji pagalvojo, kad bus negerai išgirdusi.

– Ką?

– Parodyk.

Kokį žaidimą jis vėl pradėjo?

– Netiki, kad esu pasiruošusi miegui?

– Tikiu. Tik smalsu, ką vilki.

Net jam nespėjus baigti sakinio, Misė jau buvo įsijaudrinusi ir virpėjo. Po paraliais. Ji su niekuo neflirtavo nuo pat mokyklos laikų. Santykiai su Timu buvo tiesmuki ir nuobodūs. Nuo jo artumo jos širdis nesidaužydavo, ji nesudrėkdavo vien nuo jo žvilgsnio.

Misė atrakino ir atlapojo duris.

– Štai ir aš.

Sebastianas stovėjo petimi atsirėmęs į sieną. Kaklaraištis kabėjo pakrypęs į šoną, plaukai buvo užkritę ant akių ir slėpė žvilgsnį, o atrodė jis ne ką mažiau pavargęs, negu jautėsi ji pati. Globėjiškumas kaipmat paėmė viršų. Jam prieš akis – visa savaitė, todėl užuot stovėjęs už jos durų, jis privalėjo miegoti. Vis dėlto Misė užgniaužė poreikį nuvaryti jį į lovą. Ji nėra nei jo motina, nei mergina.

– Instinktyviai žinojau, kad vilkėsi raudonais drabužiais. – Pavargęs Sebastiano balsas kontrastavo su liepsnojančiu pilkų akių žvilgsniu, kuriuo jis varstė ją nuo smakro iki kojų pirštų galų. – Ar čia palmės?

– Ir banglentės. Brolis parvežė iš Havajų.

Net ir vilkėdama nuobodžia pižama Misė jautėsi nesaugi ir pažeidžiama. Ji net neabejojo, kad jeigu Sebastianas ją paliestų, būtų žuvusi. Bet kodėl turėtų ją paliesti? Juk jau kelis kartus sakė, kad tarp jų viskas baigta. Tai kodėl taip vėlai stovi prie jos durų?

– Dar ką nors nori pasakyti? – paklausė Misė nekantraudama, kad jis greičiau pasišalintų. Jos raumenys nuo tramdomų impulsų net virpėjo. Kuo ilgiau jis čia stovės, tuo sunkiau jai bus atsispirti pagundai stverti jį už kaklaraiščio ir įsitraukti į lovą. – Tikrai jaučiuosi labai pavargusi.

Kaltindamas ją neva norėjusi praleisti su juo dieną, Sebastianas neklydo. Ketverius metus tramdyto alkio negalėjo numalšinti vos dešimt valandų trukęs pasimylėjimas. Atvirkščiai, jos apetitas tik dar labiau išaugo.

– Mise...

– Nedrįsk, – nutraukė ji Sebastianą. Kažkas jo balse privertė ją veikti. Poreikis smogti kilo iš niekur. Ir Misės kumštis trenkėsi jam į krūtinę.

– Už ką šitai, po galais? – Sebastiano akys užsiliepsnojo, tačiau veide atsispindėjo nuostaba, o ne pyktis.

– Nežinau.

Ji jautė, jog tai, ką Sebastianas ketina pasakyti, įtikintų ją apsinuoginti. To negali nutikti. Praleisdama su juo vieną naktį tenorėjo įgyvendinti susikaupusias erotines fantazijas. Praleidusi savaitę jau taptų tos pačios nerealios svajonės, kuri sukėlė daug sielvarto mokyklos laikais, auka.

Prie Sebastiano pasaulio ji derėjo ne ką labiau nei prie Dužiaus. Kartoti tą patį klaidingą modelį būtų idiotizmas. Misė norėjo tikėti, kad nuo šešioliktojo gimtadienio tapo šiek tiek išmintingesnė. Šį rytą su Sebastianu ji suprato, kaip pavojingai priartėjo prie tos pačios klaidos.

Sebastianas pirštais pačiupinėjo vietą, į kurią ką tik smogė Misės kumštis.

– Norėjau pagirti tave, kad puikiai suorganizavai kokteilių vakarą. Be tavęs ši savaitė nebūtų ėjusi taip sklandžiai.

Misė sumišo. Ar jis tikrai šitai ir ketino pasakyti? Jeigu taip, ji vėl apsikvailino. Jeigu ne...

Ne. Apie alternatyvą galvoti nevalia. Sebastianas aiškiai išsakė savo poreikius. Jam reikia padėjėjos. Tik tokio vaidmens jis iš jos ir pageidauja.

– Ačiū.

– Kas galėtų priversti tave pasilikti? Didesnis atlyginimas? Bendrovės automobilis? Papildoma atostogų savaitė? Suteiksiu viską, ko pageidauji.

Ji norėjo, kad jis priverstų ją jaustis geidžiama moterimi, o ne vertingu reikmeniu, pasižyminčiu organizuotumu ir atidumu detalėms.

– Viską? – Misę intrigavo į kompromisus neinančio Sebastiano pasiūlymas priimti čekį su neįrašyta suma.

– Viską. – Tylus jo balsas nuslydo Misės oda tarsi šiltas šilkas. Ji prisiminė, kaip jis veikė ją praeitą naktį. Tas balsas įtikinėjo daryti dalykus, kurie dar ir dabar šiurpino odą.

Slėpdama sumišimą Misė prakalbo tyliu balsu:

– Gerai, kad už pirkimus atsakingas Natanas, nes tavo derybiniai gebėjimai ne kažin ko verti.

– Paprastai darbuojuosi geriau, bet tu skatini pasireikšti blogiausias mano savybes.

– Anksčiau buvau kitokia, – tyliai nusiskundė ji.

– Ir į darbą neateidavai apsirengusi taip, kaip šį vakarą. – Sebastiano žvilgsnis skrodė ją kiaurai. – Kas priverstų tave likti mano padėjėja?

Misė prisiminė ilgas darbo valandas ir kaip tai paveikė asmeninį gyvenimą. Išeiti iš darbo buvo nusprendusi dar prieš permiegodama su Sebastianu. Niekas nepasikeitė. Tiesą sakant, judėti į priekį dabar buvo netgi svarbiau nei prima.

– Nėra prasmės. Gali pažadėti, kad daugiau taip nenutiks, bet aš žinau, jog ir vėl bus tas pats. Kitaip tu nemoki.

Jo antakiai išsirietė.

– Manai, kad negaliu laikytis nuo tavęs atokiai?

Dėl klaidingai suprastų žodžių Misės kūnas ėmė lydytis tarsi asfaltas per rugpjūčio karščius.

– Kalbu ne apie seksą, o apie tavo pažadą netrukdyti manęs vakarais ir savaitgaliais. Vėl dirbtum kaip seniau. Noriu dirbti pas tokį žmogų, kuris suvokia, kad laisvas darbuotojų laikas yra šventas dalykas. – Ji krestelėjo galvą. – Tiesą sakant, iš vieno asmens jau gavau pasiūlymą. Iš tokio, kuris vertina asmeninį gyvenimą.

– Iš ko?

– Konkrečiai dar niekas nenuspręsta. Bet kai tik bus aišku, sužinosi pirmas.

Nenorėdama susitikti su Sebastianu Misė, vilkėdama slyvinės spalvos suknele, pusę septynių ryto išsmuko iš viešbučio kambario. Po vakar dienos jai reikėjo puodelio ar dviejų kavos, prieš su juo ir vėl susitinkant.

Ji patraukė į banketų salę, kur turėjo vykti dauguma konferencijos susirinkimų. Patikrino, ar padengti stalai, ar veikia garso ir vaizdo aparatūra, įsitikino, kad pakyla, ant kurios Sebastianas sakys atidarymo kalbą, jau pastatyta. Viskas turėjo būti be priekaištų.

– Kaip matau, sūnus visai sujaukė tavo gyvenimą. – Salės gale stovėjo Brendonas, apsirengęs golfui, o ne verslui skirtais drabužiais. – Ar apmąstei mano pasiūlymą perimti Ryšių skyriaus vadovo vietą? Maksui ši mintis patiko, jis norėtų apie tai su tavimi pasišnekėti iš karto po konferencijos.

– Nesu tikra, ar turiu reikiamos patirties, – ėmė išsisukinėti Misė, klausdama savęs, ar apskritai turėtų kalbėtis apie darbo pakeitimą, prieš tai nepasitarusi su Sebastianu. Galimybė ją viliojo, tačiau būtų teikusi kur kas daugiau džiaugsmo, jeigu mintį būtų iškėlęs dabartinis viršininkas.

Darbas šeimos valdomoje bendrovėje, nesvarbu, kokio dydžio, – nemenkas iššūkis. Eidama Sebastiano padėjėjos pareigas ji neretai jausdavosi įkliuvusi į jėgos žaidimą tarp tiesioginio viršininko ir aukščiausio bendrovės vadovo. Nuo to laiko, kai Brendonas išėjo į pensiją, jos darbas tapo mažiau komplikuotas, tačiau šeimos galvai vis dar priklausė nemenkas bendrovės akcijų paketas, o pastaruoju metu jis ir vėl buvo pradėjęs dažnai lankytis biure ir kištis į verslo valdymo reikalus, nuolat reikšdamas savo nuomonę darbo klausimais.

Pakviesdamas Luką Smitą žaisti golfo jis įsikišo netgi labai tiesiogiai. Misė, žinoma, nemanė, kad Brendonas tiesiai šviesiai lieptų Smitui neparduoti bendrovės Keisų holdingui. Vis dėlto tai, kad jau kalbėjosi su Maksu apie Ryšių skyriaus vadovo vietą, rodė akivaizdų siekį valdyti. Gal Sebastianas teisus? Gal jo tėvas vėl nori viskam vadovauti?

Brendonas į jos nerimą numojo ranka.

– Nenuvertink savęs. Stebėjau tave visus ketverius metus. Dirbdama pas mano sūnų tik švaistai talentus.

– Nemanau, kad Sebastianas su tuo sutiktų. – Iš tikrųjų Misė neturėjo nė menkiausio supratimo, ar jos šefas ją vertina, ar tik priima jos gebėjimus kaip savaime suprantamą dalyką.

– Sebastianu leisk pasirūpinti mudviem su Maksu. – Brendonas palaikė atidaręs duris, kad Misė galėtų išeiti iš banketų salės. – Taptum nepakartojama Ryšių skyriaus vadove.

Misė jautėsi pamaloninta, kad bent vienas žmogus pagyrė jos įgūdžius. Prieš dvejus metus buvo įgijusi laipsnį verslo srityje ir neprofiliuotą žurnalistės specialybę. Toks išsilavinimas puikiai atitiko Ryšių skyriaus vadovo pareigas. Nelaimei, Sebastianui ji buvo reikalinga tik kaip padėjėja.

– Vertinu jūsų tikėjimą manimi, – pasakė ji, drauge su Brendonu eidama koridoriumi link viešbučio atrijaus ir kazino.

– Jau seniai turėjai būti paaukštinta. Žinau, kad susitvarkysi kuo puikiausiai.

Ji tikrai susitvarkytų. Daug geriau už vaikiną, kuris tas pareigas ėjo jau trejus metus. Tačiau likdama bendrovėje pasirašytų nuosprendį ir toliau matyti Sebastianą. Kaip jai reikės jį pamiršti ir gyventi savo gyvenimą, jeigu būdamas šalia jis nuolat primins apie nuostabią jųdviejų naktį?

Misė pakėlė ranką pridengdama žiovulį. Praeitą vakarą ji ilgai neužmigo. Sebastiano apsilankymas sukėlė įtampą ir išblaškė apsnūdimą. Po velnių, tas vyras toks įkyrus ir toks žavus. Permainingi jausmai Misę varė į neviltį.

– Šį rytą vėl žaisite golfą?

– Ne. Pamaniau, liksiu ir pasiklausysiu Sebastiano atidarymo kalbos.

Susigūžusi iš užuojautos šefui Misė prisivertė plačiai nusišypsoti.

– Kalba puiki. Liksite sužavėtas.

– Esu tikras, kad ji bus nuostabi. Ar padėjai jam ją parašyti?

– Tik daviau porą pasiūlymų. – Iš tiesų, pirminį variantą parašė nuo pradžios iki galo, o Sebastianas jį tik pataisė savo stiliumi.

– Net neabejoju. – Brendonas apkabino ją viena ranka per pečius ir spustelėjo.

– Pasilinksmink šiandien su poniomis.

Misės pareiga buvo ne tik rūpintis sklandžia konferencijos eiga, bet ir užimti vadovų žmonas. Šiandien visos turėjo vykti prie Huverio užtvankos. O po priešpiečių buvo numatyta aplankyti Vaiduoklių miestą.

Brendonas pamerkė akį.

– Neleisk joms tavęs įtraukti į bėdą.

Ausyse tebeskambant šiai paslaptingai frazei, Misė stebėjo, kaip Sebastiano tėvas tolsta kazino kryptimi. Iki pusryčių su žmonomis buvo likusi valanda. Vakar ji laimėjo dar du tūkstančius dolerių. Nelaukta sėkmė baigė pradeginti piniginėje skylę. Užteks vieno statymo, ir Sebastiano jai sukeltas skausmas apmalš.

Sekasi kortose, nesiseka meilėje.

Misė buvo tapusi vaikštančiu ir kalbančiu šio idiomatinio posakio pavyzdžiu. Išsitraukusi iš piniginės dvidešimtinę ji ėmė vaikštinėti tarp lošimo automatų ir ieškoti tinkamo kandidato. Pirmasis prarijo jos pinigus kaip pobūvių mėgėja užsieninį šampaną. Po pusvalandžio Misės piniginė jau buvo penkiais šimtais lengvesnė. Atsidususi dėl nesėkmės, ji pažiūrėjo į laikrodį. Iki susitikimo su žmonomis liko penkiolika minučių. Užtektinai laiko sumaitinti lošimo aparatui dar vieną naujutėlaitę dvidešimtinę.

Salės viduryje, aplink ryškiai mėlyną fordą mustangą nudengiamu stogu, stovėjo maždaug dvidešimt keturi lošimo aparatai. Pasirinkusi pirmą pasitaikiusį ji įkišo banknotą. Po keturių apsisukimų jau buvo beeinanti sau, kai į vieną liniją išsirikiavo penkios auksinės monetos ir aparatas ėmė ūbauti tarsi gauja galvą pametusių futbolo aistruolių, kurių komanda tuoj tuoj įmuš lemiamą įvartį.

– Laimėjai automobilį. – Plačiai šypsodamasi šalia stovėjo Glorija Smit.

Misė su ja susipažino kokteilių vakare ir akimirksniu pajuto simpatiją. Gyvybingoji blondinė buvo dvidešimčia metų jaunesnė už savo vyrą ir šypsojosi ne ką mažiau, nei jos vyras raukėsi.

– Tikrai?

– Bent jau man taip atrodo.

Žiūrėdama, su kokiu karštligišku entuziazmu pulsuoja švieselės ir skimbčioja varpeliai, Misė ir pati buvo bepradedanti tuo patikėti. Ji ką tik laimėjo automobilį. Tai kodėl nešokinėja apimta ekstazės?

Nes niekas negalėjo prilygti ekstazei, kurią išgyveno Sebastiano glėbyje.

Norėdama pažadinti save iš nerealių svajonių rezginio, Misė papurtė galvą. Ilgėtis žmogaus, kurio negali turėti, – visiškas idiotizmas.

– Ką turiu daryti?

– Man regis, tas jaunuolis jau atneša reikiamus užpildyti dokumentus.

– Bet aš neturiu laiko. – Misė pastebėjo jos link einantį liesą maždaug dvidešimties metų vaikiną nuskusta galva. – Po dešimties minučių privalau su jumis visomis susitikti.

– Dėl to nesijaudink. – Glorija nusišypsojo.

– Tačiau kelionė suplanuota lygiai devintą, o aš privalau būti autobuse ir užtikrinti, kad smagiai praleistumėte laiką.

– Dėl to nesirūpink. Užpildyk dokumentus ir ateik pas mus į restoraną. Mes sėdime vidiniame kiemelyje.

Misė žiūrėjo į tolstančios Glorijos nugarą. Jos turėjo susitikti ne kiemelyje. Kas čia vyksta?

Po trisdešimties minučių, kai dokumentai buvo užpildyti, ji jau lakstė tarp vieno iš trijų brangiausių pusryčius tiekiančių restoranų stalelių. Iš dviejų galų į restoraną vedė dvivėrės durys, vienos kurių atsivėrė į lauke sustatytus stalelius; rotango baldai, vazonuose augančios palmės ir raminanti žalios bei baltos spalvų gama kūrė patogumo ir atsipalaidavimo atmosferą.

Kaip ir buvo sakiusi Glorija, kiemelyje Misė pastebėjo du moterų apsėstus stalelius. Diena žadėjo būti karšta, bet dabar, ankstyvą ryto valandą, norėjosi megztinio ar lengvo švarkelio. Misę, vilkinčią berankovę suknelę, nukrėtė šaltis.

Pora moterų ją pastebėjo ir abu staleliai kaipmat nuščiuvo. Į ją pasisuko ir visos likusios.

– Girdėjome, kad laimėjai automobilį! – pasakė Zuzana Keis. – Sveikiname.

– Ačiū. Ar pasirengusios keliauti prie Huverio užtvankos? – žvelgdama į kiekvieną paeiliui paklausė Misė. Keletas jų žvilgsnį nusuko. Kai kurios nusišypsojo. Trys susiraukė.

– Nusprendėme į ją nevažiuoti, – pasakė moteris sušiauštais juodais plaukais ir didžiuliais akiniais.

– Tiesą sakant, nevyksime į nė vieną suplanuotą ekskursiją, – pridūrė Alicija Darbi. – Tačiau nesijausk suvaržyta ir vyk, jeigu tik nori.

Misė papurtė galvą.

– Nesuprantu. Planuodami jūsų dienotvarkę sugaišome daug laiko.

– Ir mes tai tikrai vertiname, – padėkojo Glorija. – Bet daugumos mūsų gyvenimai labai intensyvūs, neturime nė minutės atokvėpio.

Alicija linktelėjo.

– Mažiausiai norime išvykusios atostogų važinėti po ekskursijas.

Misė jau vaizdavosi, kaip susierzins Sebastianas išgirdęs apie tokį įvykių posūkį. Jis buvo ją įpareigojęs užtikrinti, kad vadovų žmonos gerai praleistų laiką.

– Tai ką pageidautumėte veikti?

– Eiti apsipirkti.

– Praleisti dieną grožio centre.

– Pagulėti prie baseino.

– Išgerti.

– Palošti.

Atsakymai ją atakavo tarsi kulkosvaidžio kulkos.

Misė nekaltino moterų už tai, kad jos troško atsipalaiduoti ir smagiai praleisti laiką. Argi ne todėl ir ji pati vakar metė darbą?

– Gal tada galiu suderinti grožio centro procedūrų laiką ar pasirūpinti transportu į prekybos centrus?

Zuzana papurtė galvą.

– Mes jau viskuo pasirūpinome. Geriau prisidėk prie mūsų.

Pasiūlymas Misę viliojo, bet dar šį rytą ji buvo sau priminusi, kad čia atvyko ne atostogauti. Todėl privalėjo suimti save į rankas.

– Privalau dirbti.

– Tavo pareiga – rūpintis, kad gerai praleistume laiką, – paprieštaravo Glorija. – Kodėl kartu ir nepasilinksminus?

Tiesa. Sebastianas vis viena paniurs sužinojęs, kad į ekskursijas jos neišvyko. Šiaip ar taip, Misė neturi ko prarasti.

Ji plačiai nusišypsojo.

– Žinoma. Būtų smagu. Ar norite ir šiek tiek nuotykių?

Keletas žmonų nukreipė į Misę smalsius žvilgsnius.

Sebastiano motina, turbūt išrinkta atstovauti grupei, prakalbo pirmoji:

– Kodėl gi ne? Ką gali pasiūlyti?

Šeštas skyrius

Po pirmos konferencijos dienos parsiradęs į apartamentus Sebastianas iš karto prisipylė didelį stiklą škotiško viskio ir atsistojęs priešais langą pažvelgė į Las Vegaso neriją. Penktą valandą vakaro vaizdas atrodė blankokas.

Atidarymo kalbą pasakė puikiai, nors pirmoje eilėje sėdėjęs tėvas visą laiką telefonu rašė žinutes. Visgi baigęs kalbėti Sebastianas jautėsi taip, kaip ir turėtų jaustis dvi naktis iš eilės po tris valandas miegojęs žmogus.

Per priešpiečius jis pasikalbėjo su visais vadovais, su kuriais nebuvo spėjęs pabendrauti kokteilių vakare. Visi be išimties žavėjosi tuo, kaip puikiai buvo surengta konferencija. Dienotvarkę sudarė Misė. Ar jis jai padėkojo už puikiai atliktą darbą?

O gal ir vėl kaip savaime suprantamą dalyką priėmė jos ypatingus organizacinius gebėjimus, jos mokėjimą atspėti jo poreikius, jos nepaliaujamą drąsinimą? Misė tvarkė jo kalendorių, sekė kasdienes smulkmenas ir atstodavo pirmąją gynybinę liniją, kai jam pačiam reikėdavo susitelkti į svarbesnius dalykus. Jis buvo jai patikėjęs kontroliuoti visus verslo aspektus ir kai kurias asmeninio gyvenimo sritis, tokias kaip namo statybos reikalai. Sebastianas pasitikėjo ir tikėjo ja. Tačiau dabar suabejojo, ar bent kartą dėkingumą išreiškė žodžiais.

Nieko nuostabaus, kad ji išeina iš darbo.

– Sebastianai?

Švelnus Misės balsas perskrodė dvidešimties pėdų atstumą nuo jos kambario durų iki jo ir sugrąžino į realybę. Sebastianas metė žvilgsnį į duris.

Misė buvo iškišusi galvą pro siaurą plyšį. Aplink galvą apsuktas pūpsojo baltas rankšluostis. Ar ji ką tik iš dušo ir kitoje durų pusėje stovi prisidengusi vien rankšluosčiu? Kai Misė paskutinį kartą pasirodė taip apsirengusi, jis beprotiškai susijaudino. Po trisdešimt šešių valandų celibato Sebastianas nebesijautė tikras, ar šį kartą jai pavyktų nuo jo išsigelbėti.

Paniuręs ir toli gražu nedžiūgaudamas dėl kūno reakcijos į tokias mintis jis baigė tuštinti stiklą su škotišku viskiu ir šis išdegino taką iki pat skrandžio.

– Ko nors laukei?

Jos akys išsiplėtė.

– Laukiau maloniojo dvynio Sebastiano, o ne piktojo dvynio Keiso. Kai jis pasirodys, paskambink, gerai?

Jis nustebo, kai Misė uždarė duris ir ryžtingai pasuko užraktą.

– Kad ją kur, – subambėjo Sebastianas ir neišvėręs nusišypsojo. Per kelias sekundes ji sugebėjo ištraukti jį iš tamsaus paniurimo liūno į kai ką kur kas šviesesnio. Kaip jai beveik be jokių pastangų tai pavyko?

Jis pasibeldė į užrakintas duris. Laukdamas, kol Misė atsilieps, vis svarstė, ar pirmiau ją pabučiuoti, ar nutraukti rankšluostį ir paskui pabučiuoti.

– Kas ten?

– Didelis piktas vilkas, – atsiliepė jis.

– Trijų paršelių nėra namuose. Gal galėtum palikti žinutę?

– Perduok jiems, kad pūsiu į namelį tol, kol durys atsivers.

– Niekuo negaliu padėti. Bijau, kad mane suvalgysi.

– Jeigu bent nutuoktum, kaip arti esi tiesos, sėdėtum ten užsirakinusi amžinai, – sumurmėjo Sebastianas ir įrėmė kaktą į duris.

Pauzė užsitęsė ir jis ėmė spėlioti, ar Misė jį girdėjo. Besidaužančia širdimi ir visas įsitempęs Sebastianas laukė. Išgirdęs, kaip užraktas pasisuka, atitraukė kaktą.

Didžiam jo nusivylimui, Misė buvo apsivilkusi rafinuotą tamsios aukso spalvos suknelę, kuri nedengė rankų, išryškino laibą liemenį ir išplatėjančius klubus. Suknelė pabrėžė auksine spalva padažytas cinamoninių garbanų sruogas.

– Atrodai gražiai.

– Tave tikrai sunku perprasti, – pasakė Misė. – Vieną akimirką elgiesi kaip aukštos moralės niurzga šefas, o kitą – jau flirtuoji. Kas tau darosi?

Jis trūktelėjo Misę pro duris ir prirėmė prie sienos.

– Varai mane iš proto, štai kas.

– Varau tave iš proto? – Misė pakėlė į jį staiga išsiplėtusias akis. – Kaip tiksliai?

Šiek tiek atleidęs gniaužtus Sebastianas delnu apėmė jos klubą. Glamonę sustiprino dėvimos suknelės šilkas. Tačiau net švelniausia medžiaga neprilygo įkaitusiai prabangiai jos odai.

– Atvykusi į Las Vegasą pasikeitei – ir išvaizda, ir požiūriu, – pasakė jis.

– O tai blogai?

– Taip, jeigu ant ruletės stalo statai penkis tūkstančius dolerių ir naktį su manimi.

– Galėjai atsisakyti.

– Nesu iš tų, kurie bėga nuo iššūkių. – Sebastiano pirštų galiukai ėmė slysti jos raktikauliu. – Bet tai ir pati žinai, ar ne? Tiesą sakant, tuo veikiausiai net pasinaudojai.

– Ar mane kuo nors kaltini?

Jo pirštai nukeliavo Misės iškirpte iki tarpo tarp krūtų. Aptikę medalioną, kurį jis dažnai matydavo ją segint, ėmė čiupinėti. Ant drabužio kabėdavęs juvelyrinis dirbinys nė karto nepadarė jam įspūdžio. Tačiau dabar, liesdamasis prie odos... atrodė visai kitaip.

– Tu manimi sužaidei.

– Stambiai.

– Vos man pasirodžius bare, supratai, kad tavęs geidžiu, ir tuo pasinaudojai.

– Palauk. Ar mėgini pasakyti, kad aš pasinaudojau tavimi? – Kimus juokas Sebastiano geismą sustiprino iki beprotybės. – Ar tai apskritai įmanoma?

– Įmanoma.

Jos akyse nušvito aiškumas.

– Tu manęs geidi.

Sebastianas nuleido ranką žemiau ir, apėmęs krūtį, ėmė glamonėti minkštus kontūrus.

– Man regis, tai mes jau nustatėme. – Prisispaudęs prie Misės dubens, jis leido jai pajusti, kaip smarkiai jos geidžia.

Misės blakstienos suplazdėjo, kvėpavimas sutrūkčiojo. Jis jau žinojo, kas nutiktų, jeigu ją pabučiuotų. Vakarienės jie taip ir nenueitų, bet tuo metu prie restorano kaip tik turėjo būriuotis geros dvi dešimtys žmonių. Turėjo vykti vadovų susitikimas. Jis privalėjo atlikti šeimininko vaidmenį.

– Tavo manymu, tai blogai, nes būdama padėjėja verčiu tavo pasaulį suktis sklandžiai ir tvarkingai. – Misės balsas darėsi vis garsesnis. – Tačiau tu taip pat laikai mane seksualia.

– Mise.

Į perspėjamą urzgesį ji numojo ranka.

– Ir vėl nori su manimi pasimylėti.

– Mums užsakyta vakarienė.

– Tačiau žinodamas, kad to sau neleisi, kraustaisi iš proto. – Vėduokle išskleidusi ant Sebastiano pilvo pirštus Misė nagais įsikirto jam į raumenis. – Tai ne aš varau tave iš proto. Tu pats varai save iš proto, – pasistiebdama ant pirštų galiukų sušnabždėjo jam į ausį Misė. – Sebastianai, atsipalaiduok.

Vakar prie baseino ji aiškiai leido jam suprasti jo geidžianti. O jis neabejotinai geidė jos. Įtikinėdamas save, jog laikosi atstumo, kad atkurtų profesinius jųdviejų santykius, Sebastianas neleido sau pasiduoti geismui. Tačiau Misė dar praeitą vakarą užsiminė gavusi kitą darbo pasiūlymą.

Kai jo gyvenime jos nebeliks, kažin kiek turės praeiti laiko, kol liausis ilgėtis prisilietimo prie jos odos ir trokšti valandų valandas praleisti bučiuodamas ją nuo galvos iki kojų?

– Negaliu. – Atitraukęs Misės rankas jis prispaudė jas prie sienos. – Mūsų laukia žmonės.

– Kaip visada.

– Ką tai reiškia?

– Visada elgiesi korektiškai. Darai tai, ko iš tavęs tikimasi.

– O kodėl tai blogai?

– Nes liga įsisenėja. Pasiūliau tau nemokamą nevaržomo sekso naktį – sekso be jokių lūkesčių, ir tavo pasaulis kaipmat ėmė byrėti. Privalai išmokti atsipalaiduoti ir skirti laiko malonumams, antraip taip ir nepatirsi gyvenimo grožio. – Giliai įtraukusi į plaučius oro Misė tęsė: – Visi Keisų holdingo darbuotojai nuolat baiminasi, kad nėra tobuli. Ar bent kartą susimąstei, kodėl pastaraisiais metais pasikeitė tiek daug darbuotojų? Pas tave dirbantys žmonės palūžta.

Ar ji ką tik pavadino jį tironu?

– Tu sugebėjai išgyventi ketverius metus. Negali būti taip blogai.

– Išgyventi? – Ji žvelgė į jį pro nosies galiuką, o tai jau buvo didelis žygdarbis, turint galvoje, kad ūgiu jis lenkė ją gerais aštuoniais coliais. – Ar manai, kad išgyvenimas darbe yra vertas dėkingumo?

Veikiausiai ne.

– Ir ką, tavo manymu, turėčiau daryti?

– Na, iš pradžių galėtum šiek tiek atleisti vadžias. Pasilinksminti. Liaukis stengęsis suvaldyti kiekvieną reiškinį.

– Aš nevaldau visko.

– Konferenciją suplanavai minutės tikslumu.

– Turime daug ką nuveikti.

– Bet ne vakarais.

– Konferencijos vyksta sėkmingai iš dalies todėl, kad visi vadovai leidžia laiką kartu.

Misė pavartė akis.

– Taip, bet jie visą dieną kartu.

Sebastianas dirbo su Mise gana ilgai ir suprasdavo, kada ji norėdavo pasakyti ką nors svarbaus.

– Ką nori pasakyti?

– Atšauk bendras vakarienes ir leisk kiekvienam daryti tai, ką nori.

– Šio vakaro vakarienės jau nebeatšauksiu.

– Sutinku, – linktelėjo ji. – Bet labai paprasta atšaukti kitas. Manau, kad žmonos, gavusios daugiau laiko pabūti su savo vyrais, labai apsidžiaugs. Kadangi pavaldinius verti daug keliauti, jiems lieka mažai laiko pabūti su šeima. – Aukščiau Sebastiano smakro Misės žvilgsnis nepakilo. – Kalbant apie ekskursijas...

Sebastiano viduriuose degė neatmieštas nekantrumas.

– Kalbant apie ekskursijas?..

– Niekas nenorėjo vykti prie Huverio užtvankos.

– Nebuvote ekskursijoje? – Sebastianas negalėjo patikėti savo ausimis. Konferencija gali žlugti. Nuo to laiko, kai juodu su Mise išlipo iš lėktuvo, nė vienas punktas nevyksta pagal planą. – Gal galiu paklausti, ką tada veikėte?

– Pirmiausia aplankėme porą kazino, paskui pasiūliau joms šuolius su parašiutu, kuris išsiskleidžia ne iš karto.

– Šuolius su parašiutu?

– Ak, nesijaudink. Viskas vyko uždaroje patalpoje, – linksmai pasakė ji. – Neketinau ko nors užmušti. Moteris tai labiau pralinksmino, nei įbaugino.

– Pralinksmino, – sumurmėjo Sebastianas. – Tai tavo mintis?

Ji atrodė nustebusi, kad jis apskritai to paklausė.

– Žinoma.

– Ar dar ką nors turiu žinoti?

– Pavyzdžiui?

– Ak, neįsivaizduoju. Gal kad be mano žinios pertvarkei rytojaus susirinkimų dienotvarkę?

– Kad jau apie tai prakalbome... – pradėjo ji ir Sebastianas suurzgė. Jos juokas pripildė kambarį ir neutralizavo nemalonius pojūčius, kuriuos sukėlė išgirstos naujienos. – Juokauju. Nė už ką nedrįsčiau jaukti tavo brangios konferencijos.

– Kadangi, kaip suprantu, mano sutikimą pakeisti planus jau priėmei kaip savaime suprantamą dalyką, – tarė jis, – tiek to, darysime, kaip sakei.

– Tai pernelyg lengva. – Pirmą kartą jos balse pasigirdo susirūpinimas. – Ką nors praleidau?

– Tik tai, kad nuo šiol iki konferencijos pabaigos mano naktys laisvos.

– Ir?

– Tavo taip pat.

– Mums apsipirkinėjant ji kone apsiverkė, – pasigirdo Alicijos balsas ir stiklines sienas sudrebino juoko banga; visi konferencijos dalyviai buvo susirinkę vakarieniauti Efelio bokšto restorane.

– To, ką darėte, negalima vadinti apsipirkimu? – užprotestavo Misė.

– Taigi, susiradome ramų bariuką... – Zuzanos akys linksmai sublykčiojo.

– Mes vadiname ją vieno gėrimo stebuklu, – pasakė Alicija. – Ji tokia liesa.

– Jokios ištvermės, – įsiterpė Megė Hembli.

– Net neįsivaizduojate, kaip sunku priversti tas moteris pasijusti laimingomis, – pasakė Misė mostelėdama vadovų žmonų pusėn.

– Ak, dar ir kaip įsivaizduojame, – pasakė Ovenas Darbis, žiūrėdamas į vyrus. Jie visi linksėjo galvomis.

Padavėjui priėjus paimti tuščios Misės lėkštės ji atsilošė kėdėje ir atsiduso, lyg būtų nugalėta. Vakarienė, nuspalvinta entuziastingo moterų pasakojimo apie dienos įvykius, praėjo audringai. Misė kalbėjo tik paraginta įsiterpti, bet didesnę laiko dalį valgė tylėdama, įsitempusiais tarsi styga nervais.

Negalėdama atsispirti pagundai ji pažvelgė į kitame stalo gale sėdintį Sebastianą. Žiburėliai jo akyse priminė prislopintą kulkosvaidžio garsą. Tiriamai visą vakarą stebėdamas jis trikdė ją taip pat efektyviai, kaip rankomis braukdamas per odą.

Misė nuleido akis į priešais padavėjo padėtą elegantišką desertą. Patiekalas atrodė gražiai, tačiau skrandis nebegalėjo priimti šokoladinio suflė, kai ir taip sunkiai įveikė ešerį su šampano ir sviesto padažu.

Ar sakydamas, kad nuo šiol jųdviejų naktys laisvos, jis turėjo galvoje tai, ko ji ir tikėjosi? Kai Misė paprašė išsamiau paaiškinti, Sebastianas tapo labai paslaptingas. Ji nežinojo, kaip nuo šiol derėtų įvardyti jųdviejų santykius.

Ar jis ketina leisti su ja naktis? Kaip? Kaip šefas su darbuotoja? Ar kaip meilužis?

Misė virpėjo nuo laukimo.

Dvi dienas ji tik ir svajojo apie jo glėbį. Sebastiano erzinimas prilygo žaidimui su ugnimi, tačiau nudegti ji nebijojo. Šefas aiškiai pasakė: net jeigu ji ir traukia jį, jų santykiai neperžengs profesinio lygmens. Gal kas pasikeitė?

Misė neturėjo supratimo, kiek ilgai skendėjo mintyse, kol netikėtai pastebėjo nuo stalų jau kylančias poras. Jai ant peties nusileido šilta ranka. Iš to, kaip į prisilietimą sureagavo nervų galiukai, Misė suprato, kad už nugaros stovi Sebastianas.

Patalpa sparčiai tuštėjo. Visi nekantravo atsidurti teatre, kur turėjo būti pasirodyti Cirque du Soleil. Misei nespėjus susivokti, prie stalo jau buvo likę tik ji su Sebastianu ir jo tėvai.

– Tėti, imkite mudviejų šio vakaro bilietus.

Mudviejų bilietus? Misė sutrikusį atsigręžė į Sebastianą. Ką jis nori pasakyti?

– Ar esi tuo tikras? – akimis šokčiodama nuo Sebastiano prie Misės paklausė Zuzana.

– Visiškai. – Sebastiano nykštys nuslydo Misės sprandu žemyn. – Turiu sutvarkyti vieną nebaigtą reikalą.

Nuo jo žodžių potekstės Misės skrandis apsivertė kūliu. Ar tas nebaigtas reikalas yra ji?

– Eime, Mise. Noriu baigti svarstyti tą klausimą.

Ji ėmė stotis, skruostai užsiplieskė raudoniu. Į ką ji įsivėlė? Ar Sebastianas tikrai ketina dirbti ar tegalvojo apie kūniškus dalykus, kurie ir jai per visą vakarienę nedavė ramybės?

– Kokį klausimą? – sumurmėjo ji, jiedviem einant paskui Sebastiano tėvus iš restorano.

– Dėl tavo laisvalaikio.

Nuo šių žodžių aiškiau netapo. Apstulbinta vienareikšmio Sebastiano akių blizgesio ji kandžiodama apatinę lūpą žengė paskui jo tėvus į liftą.

Kol Zuzana džiūgavo dėl būsimos pramogos, Misė slapčiomis žvilgčiojo į Sebastiano profilį. Kai trečią kartą pakėlė akis, sutiko skvarbų jo žvilgsnį. Jis truktelėjo vieną tamsų antakį išsiduodamas, jog žino varantis iš proto savo dviprasmišku atsakymu.

Misė nukreipė dėmesį į sieną už Sebastiano ir laukė, kada atsivers lifto durys. Ant juosmens besiilsinčios jo rankos skleidžiama šiluma dar labiau jaukė emocijas ir pulsas ėmė nervingai šokčioti; galiausiai, atsisveikinę su vadovais ir jų žmonomis, jie sėdo į taksi ir pasuko viešbučio link.

Misė stebeilijo pro langą į milijonus šviesų, nuo kurių visa nerija, regis, liepsnote liepsnojo, ir spėliojo, kas dedasi Sebastiano galvoje.

Kai taksi ėmė artėti prie viešbučio, Misė pagaliau išdrįso užduoti tiesų klausimą:

– Tikrai ketini dirbti?

Šešėliai salono viduje slėpė jo veido išraišką.

– Ne.

– Ką tada veiksime?

Taksi sustojo po viešbučio teritorijos lapija. Sebastianas sumokėjo vairuotojui ir išlipo. Paėmusi jo ištiestą ranką Misė leidosi ištempiama iš automobilio.

– Pamaniau, kad leisiu nuspręsti tau.

Nuo kimaus Sebastiano balso ji suvirpėjo. Kadangi pobūvis žadėjo vykti jos menėje, kelių būsimų valandų įvykiai – tik jos vienos rankose. Misė puikiai žinojo, ko nori. Dar vienos nakties Sebastiano glėbyje. Argi ne ta kryptimi ir stengėsi jį paveikti. Jis veikiausiai tikėjosi, kad ji pasiūlys lėkti į apartamentus ir šokti į lovą.

Nebloga mintis.

– Kodėl leidi spręsti man?

– Sakei, jog esu pernelyg linkęs viską kontroliuoti, todėl valdžią perduodu tau. – Jis paleido Misės ranką ir susikišo rankas į kišenes. Nuo tiriančio Sebastiano žvilgsnio jos nugara nuėjo pagaugais. – Tai ką gi veiksime, Mise?

Laukdamas jos atsakymo, Sebastianas įsitempė. Aplinkui pasiuntinukai ir viešbučio svečiai susiliejo į išsklidusią dėmę. Visa esybe jis buvo susitelkęs į Misę ir į emocijų paradą jos gražiame veide.

Blakstienos metė ant skruostų šešėlius, lūpų kampučiuose žaidė šypsena, o viršutiniai dantys nerimastingai kramsnojo apatinę lūpą. Virš jų spindintys tūkstančiai šviesų išryškino skaistų skruostų raudonį. Misės kūno kalba bylojo apie dvejonę. Jis juk perdavė vadžias į jos rankas, tad ko ji delsia?

– Gal norėtum pasivažinėti mano naujuoju automobiliu?

Ji išsitraukė iš rankinuko raktelius. Sebastianas žiūrėjo nieko nesuprasdamas. Kai jis jau džiaugėsi būsimu nuogų jų kūnų pasijodinėjimu, ji galvoje turėjo visai kitokią kelionę.

– Kokiu nauju automobiliu?

– Kurį šiandien laimėjau.

Džiugi nuostaba užgožė Sebastiano libido griausmą.

– Laimėjai automobilį? – Jis papurtė galvą. – Žinoma, kad laimėjai. Atrodo, kad į Vegasą atvykai išsilieti per kraštus visomis prasmėmis.

– O kurgi dar merginai gali pasisekti? – iš po blakstienų žvelgdama į Sebastianą pašaipiai paklausė Misė.

Sebastianas dviprasmišką atsakymą nuleido negirdomis.

– Rodyk kelią.

Po pusvalandžio Las Vegaso šviesos jau buvo likusios už nugaros, o naujasis automobilis lėkė į šiaurės vakaruose dunksančius kalnus. Vairavo Misė. Ją nustebino primygtinis Sebastiano prašymas sėsti prie vairo, bet, matydama jo veide plačią šypseną, džiaugėsi sutikusi vairuoti.

Misė buvo pasikėlusi suknelę iki šlaunų vidurio. Prisimindamas, kad vakar dieną prie baseino ji buvo apsinuoginusi kur kas labiau, Sebastianas lyg ir neturėjo gundytis tokiu vaizdu. Pora iš rankinuko iškrapštytų segtukų ji buvo pažabojusi garbanas, kad nesiblaškytų vėjyje, bet kelios sruogos vis viena išsprūdo iš kuodo ir dabar plazdeno palei skruostus.

– Atrodai ganėtinai atsipalaidavęs, – pasakė Misė.

– O kodėl neturėčiau toks būti?

– Važiuoju šimto dešimties mylių per valandą greičiu.

Nesaugus greitis jo negąsdino. Nerimą kėlė tik tai, kad važinėjantis veltui švaistoma naktis. Sebastianas norėjo kuo greičiau likti nuogas su Mise ir panaudoti jos linksmumą savanaudiškais tikslais.

– Gal nori, kad sulėtinčiau greitį?

– Šiandien viską sprendi tu. Esu tavo valioje.

Nors vėjas užgožė jai iš lūpų išsprūdusį menkinantį garsą, prieblandoje Sebastianas nesunkiai veide įžvelgė jos skeptišką nusiteikimą.

Kai juodu pasiekė Las Vegaso pakraščius, danguje nebebuvo nė lašelio rausvų vakaro gaisų. Sužibus žvaigždėms skliautas sušvito melsva, paskui tamsiai mėlyna spalva. Sebastianas atkragino galvą ir įsistebeilijo į juos supančią beribę erdvę. Palikęs už nugaros karštligišką Vegaso energiją jis jautėsi taip, tarsi dabar būtų įžengęs į atogrąžų mišką. Jį užliejo ramybė.

Automobilio vibracija nuslūgo ir Sebastianas suprato, kad Misė atleido akceleratorių. Pasaulis ir toliau vientisa juosta lėkė pro šalį, tačiau šešėliuotame gamtovaizdyje jau buvo galima išskirti daugiau detalių.

– Tikrai nenori vairuoti?

– Kuo tikriausiai. – Jis pasuko galvą į Misę. – Būdamas keleiviu galiu mėgautis vaizdu.

Jos žvilgsnis nukrypo nuo kelio į Sebastianą.

– Tik kad žiūri ne į gamtovaizdį. O į mane.

– Būtent.

Ji vėl sutelkė dėmesį į tuščią dviejų priešingų juostų kelią.

– Nesuprantu. – Tačiau kreiva jos šypsena sakė ką kita. Jai patiko Sebastiano dėmesys.

– Ko nesupranti?

– Kodėl šį vakarą rūpintis vadovais leidai tėvui?

– Ganėtinai keista, žinant, kad esu vadovauti mėgstantis maniakas, tiesa?

– Ar ketini man tai priminti visą naktį?

– Nežinau. Ar ketiname naktį praleisti kartu?

– Negalvojau apie tai. – Jos balsas atrodė pridusęs ir išdavė tikruosius jausmus.

Sebastianas išsiviepė.

– Jeigu klausi savęs, ar esu ką nors suplanavęs, galiu patikinti, kad ne. – Jis nukreipė žvilgsnį į jos laikrodį. Pusė dešimt. Jie važinėjasi jau valandą. – Galime važinėtis kad ir visą naktį, jeigu to pageidauji.

– Ką nori veikti tu?

– Ne aš šį vakarą vadovauju paradui. O tu.

Automobilis ėmė važiuoti dar lėčiau.

– Nemėgstu vadovauti.

– Tikrai? O aš dievinu tokią padėtį.

Automobilis sustojo. Misė jį apsuko ir vėl leidosi miesto link. Sebastianas nuslėpė palengvėjimą.

– Kodėl?

– Todėl, kad apsikeitimas vaidmenimis padeda suprasti kito žmogaus poziciją.

– O mes kaip tik tai ir darome? – ramiai paklausė ji. – Stengiamės suprasti vienas kito poziciją?

– Pati atsakyk į šį klausimą. Koks jausmas laikyti vadžias savo rankose?

– Varginantis. Kaip tau tai pavyksta?

Sebastianas nusijuokė.

– Kai pripranti, ne taip ir sunku. Be to, vienas sprendimų visą laiką nepriimu. Kodėl, tavo manymu, perleidau tau namo įrengimo darbus?

– Ir kada gi įvyko toji nušvitimo akimirka?

– Tikriausiai tada, kai pavadinai mane tironu.

Misė papurtė galvą.

– Niekada nevadinau tavęs tironu.

– Sakei, kad dėl mano reiklumo daug darbuotojų išėjo iš darbo. Jeigu tai tiesa, nesu geras vadovas. O ši savaitė kaip tik ir skirta pagerinti vadovavimo įgūdžiams.

– Pamiršau paklausti, kaip šiandien sekėsi? Ar tavo tėvas gražiai elgėsi?

Kol juodu lėkė atgal į viešbutį, Sebastianas linksmino ją papasakojimais apie tėvo žaidimą mobiliuoju.

– Esu nustebinta, – artėjant Vegaso šviesoms pasakė Misė. – Jis atrodė be galo susidomėjęs tavo kalba.

– Kada su juo apie tai kalbėjaisi?

– Šį rytą, tikrindama, ar viskas paruošta konferencijai.

Sebastianas ėmė pirštais barbenti į automobilio dureles.

– Apie ką dar kalbėjaisi?

Tikriausiai išgirdusi jo balse įtampą Misė vyptelėjo.

– Nesikalbėjome apie tai, ką jis vakar matė tavo apartamentuose, jeigu tave domina.

– Visai ne, – sumelavo jis.

Jie prašneko paviršutiniškesnėmis temomis ir visą kelią iki viešbučio stengėsi nuo jų nenukrypti. Uždėjęs ranką Misei ant juosmens Sebastianas nusivedė ją link lifto, kuris kilo į fojė. Iš ten jie galės keliauti arba į kazino, arba į jo apartamentus. Jam buvo įdomu, kurį gi variantą pasirinks ji.

– Automobilio laimėjimas – maloni staigmena, –

jiedviem išlipus iš lifto ir į veidą tvokstelėjus kazino energijai pasakė Misė. – Bet nežinau, kaip parsigabenti jį namo.

Misė pasuko į kambarius kylančių liftų kryptimi, Sebastianas nusekė iš paskos. Su kiekvienu žingsniu iš jo kūno sunkėsi įtampa. Nakties praleidimas lošiant jos nemasina. Bet gal yra sugalvojusi dar ką nors?

– Maksas nuolat siunčiasi automobilius, – pasakė jis. – Ryte jam paskambinsiu ir paklausiu, ar galėtų rekomenduoti kokį nors vežėją.

– Tiesą sakant, namo parsisiųsti jo neketinau. Pamaniau, kad arba važiuosiu juo į Teksasą, arba prieš išvykdama parduosiu.

Lifto durys atsivėrė į jų aukštą. Kol juodu ėjo koridoriumi, Sebastianas prie Misės neprisilietė. Nebuvo tikras, kad palietęs galėtų atitraukti rankas. Be to, šio vakaro vaidinimą patikėjo jai. Tai Misė vadovavo vakaro eigai.

– O kodėl nori parduoti?

– Nesu turėjusi tokių nepraktiškų daiktų.

– Gal metas keisti senus įpročius?

Jie sustojo priešais Misės kambario duris. Stebėdama Sebastianą su atviru smalsumu ji laukė, ką jis darys. Sebastianas nužvelgė jos lūpas.

– Labanakt, Mise, – jis atsisveikino ir užgniaužė pasitenkinimą dėl nusivylimo persunktos jos veido išraiškos. Tik nuo jos priklausė, naktį jie praleis kartu ar atskirai. Sebastianas pasviro į priekį, pakštelėjo Misei į skruostą ir šiek tiek uždelsė mėgaudamasis odos aromatu. – Saldžių sapnų.

Kol Misė stebėjo tolstantį ir už savo apartamentų durų pradingstantį Sebastianą, nusivylimas dėl skubaus atsisveikinimo bučinio nelyginant kūju mušė į galvą; tuščiame koridoriuje ji jautėsi vieniša ir apleista. Skruostai degte degė. Rankos taip drebėjo, kad net kortelę sunkiai sekėsi įkišti į plyšį. Kai durys pagaliau atsivėrė, ji linkstančiomis kojomis puolė į vidų. Lova atrodė saugiausia vieta prigulti ir palaukti, kol liausis svaigusi galva. Užuot taip ir pasielgusi, Misė nužingsniavo prie jungiančių durų.

Staigiai jas atlapojusi kitoje pusėje jau rado jos laukiantį Sebastianą. Misei net nespėjus iš palengvėjimo atsidusti, jis stvėrė ją į glėbį ir pasuko į miegamąjį.

– Ei, – užprotestavo ji. – Regis, buvome susitarę, kad šį vakarą vadovausiu aš.

– Kai tik tave nurengsiu, vėl galėsi perimti vadovavimą.

Suknelę jis nekantriai nuplėšė, toli gražu ne subtiliai. Kadangi Misė buvo be pėdkelnių, beliko greitai nusegti liemenėlę ir numauti kelnaites.

– Nuostabu, – sumurmėjo Sebastianas, lūpomis keliaudamas jos kaklu žemyn. Paskui, nepaisydamas pasižadėjimo perleisti Misei kontrolę, paguldė ją ant lovos.

O jai jau buvo nesvarbu. Ji nutraukė Sebastiano švarką nuo plačių pečių ir atsagstė marškinius.

– Padėk man, – paprašė ji nesėkmingai grabaliodama diržą.

Atitraukęs Misės rankas Sebastianas nusirito nuo lovos ir nusivilko likusius darbužius. Nuostabiai nuogas ir įsiaudrinęs jis grįžo pas ją.

– Greitai ar lėtai? – paklausė liežuviu nirdamas jai į bambą.

Kai Sebastiano pirštai ėmė slysti Misės šlaunimi, ji kilstelėjo nuo čiužinio klubus.

– Taip.

Jis sukikeno.

– Negali būti ir vienaip, ir kitaip. Klausimas buvo arba, arba.

– Užsičiaupk ir pabučiuok mane.

– Tiek tikrai galiu.

Ir jos džiaugsmui Sebastianas pabučiavo. Ilgu, lėtu ir giliu bučiniu. Švelniu ir kupinu susižavėjimo. Bučiniais ir glamonėmis ištyrinėjęs visą Misės kūną jis pagaliau įsitaisė jai tarp šlaunų.

– Galėčiau prie to priprasti, – atsiduso ji, Sebastiano erekcijai įsirėmus į jos centrą. Kai stumtelėjęs klubus jis įsibrovė į vidų, Misė suspaudė jam pečius.

– Prie ko priprasti?

Sebastianui pradėjus judėti, ji išrietė nugarą įsileisdama dar giliau, jausdama, kaip jis užpildo ją. Ji priklausė jam. O jis – jai. Jie buvo darni pora. Nieko nuostabaus, kad ji ištvėrė ilgiau nei visos ankstesnės jo padėjėjos. Ji suprato jį geriau nei kas kitas.

Ji galėtų priprasti būti jo glėbyje kiekvieną mielą dieną. Priprasti ginčytis taip pat dažnai, kaip ir mylėtis. Priprasti būti moterimi, pas kurią jis kas vakarą grįžtų namo.

– Galėčiau priprasti prie nurodinėjimo, ką turiu daryti.

Septintas skyrius

Nuo stiklinės Sebastiano apartamentų sienos ją skyrė geros trys pėdos, o nuo ryškių Vegaso nerijos šviesų – visi penkiolika aukštų. Nors vaizdas žavėjo, nuo aukščio svaigo galva. Regis, atvykus į šį tviskantį miestą jos galva svaigo nuo daug ko. Pagrindinė to priežastis – už nugaros miegantis vyras.

– Ką čia veiki? – Platus delnas apėmė jos ranką virš alkūnės, o kita plaštaka nubraukė į šalį plaukus ir jis pabučiavo į kaklo linkį.

Misė atsilošė į šiltus raumenis ir atsiduso.

– Grožiuosi vaizdu. Nuostabu.

– Kodėl stovi taip toli nuo langų?

– Gal ir kvaila, bet šiek tiek bijau aukščio dar nuo tada, kai brolis Matas prigąsdino mane išmesiąs iš bažnyčios varpinės.

Seksualios ir įtikinamos Sebastiano lūpos ėmė skintis kelią jos nuogu petimi.

– Kodėl gi jis taip pasielgė?

– Jam tebuvo dvylika ir tokia mintis atrodė juokinga.

– O kiek buvo tau? – Sebastiano pirštai nuslydo jos liemenėlės kraštu ir brūkštelėjo per spenelį. Misės kūną nusmelkė geismas, spenelis po medžiaga sukietėjo.

– Šešeri.

– Pamenu, kad tokio amžiaus buvau išdykęs, bet tikrai nepamenu, kad būčiau kankinęs dvigubai už save jaunesnes mergaites.

– Tu neturėjai seserų, – priminė Misė, pasinerdama į juslinį rūką, kuris užgoždavo jos mintis kaskart, kai Sebastiano rankos imdavo žaisti jos kūnu.

– Kodėl užsisegei šitą?

Jis atsegė liemenėlę ir petnešėlės nuslydo Misės rankomis žemyn. Norėdama prilaikyti ploną medžiagą, kad išsaugotų bent menkus sveikos nuovokos likučius, ji prispaudė prie krūtinės rankas.

– Ketinau grįžti į savo kambarį.

– Bet naktis dar tik prasidėjo.

Įtikinęs ją atsisakyti liemenėlės Sebastianas delnais apėmė krūtis ir ėmė maigyti jų minkštą švelnumą, suko tarp pirštų spenelius, kol Misė pritrūkusi oro užmerkė akis. Atgijo visi iki vieno pojūčiai.

Jai nespėjus susivokti, apatiniai jau gulėjo ant žemės. Sebastianas iškėlė jos rankas virš galvos ir spausdamasis prie jos ėmė lenkti atgalios. Jo delnai glamonėjo krūtis, pilvą ir pamažu leidosi link tamsaus trikampio tarp šlaunų. Misė panardino pirštus jam į plaukus ir praskėtė kojas; kai Sebastianas prispaudė delną prie jos kalvos, jai iš lūpų išsprūdo aimana.

Užčiuopęs Misės pumpurą jis rodomuoju pirštu pradėjo sukti ratus.

– Na štai ir viskas, atsipalaiduok.

Kai Sebastianas ėmė ją myluoti, Misė suvirpėjo ir atsiduodama meistriškai glamonei iškvėpė jo vardą. Pro praviras lūpas ėmė lietis drąsinančios beprasmybės, o Sebastianui įstūmus į ją pirštus, ji ėmė skleistis tarsi gėlė. Jis ištęstais bučiniais glostė Misei kaklą, dantimis kandžiojo odą. Jos kūnas atsiliepdamas sutrūkčiojo, kol galiausiai stipriomis bangomis išsiveržė sprogimas.

Keliai linko ir ji džiaugėsi galėdama atsiremti į tvirtą, kietą Sebastiano kūną. Tą akimirką būdama jo glėbyje žinojo pajėgi įveikti didžiausias baimes.

Išsinarpliojusi iš Sebastiano rankų, Misė sugavo jo plaštaką ir ėmė atatupsta trauktis link langų.

– Ką darai? – laisva ranka apimdamas jai skruostą paklausė jis.

– Mėginu įveikti savo baimę. – Periferinį matymo lauką užpildė ryškios šviesos ir tuščia erdvė. Krūtinę ir vėl tarsi replėmis suspaudė pažįstama baimė. Nuvijusi nerimą į šalį ji delnu perbraukė Sebastianui per bicepsą. Pirštams ėmus brėžti linijas per ištreniruotus kontūrus, jo krūtinės raumenys išsipūtė. Misė dėkingai sumurkė.

– Gal nori man padėti?

– Ką turi galvoje?

– Vyliausi, kad galėtum pagelbėti neigiamus mano aukščio prisiminimus pakeisti teigiamais. – Misė vis dar traukėsi atatupsta, kol eiti nebeliko kur. Suvokusi, kad ją ir penkiolikos aukštų erdvę teskiria colio storio stiklas, ji pritrūko kvapo.

Sebastianas ją apkabino, jo raumenys įsitempė, tarsi jis būtų pasiruošęs vos pajutęs pavojų atitraukti ją saugiu atstumu nuo langų.

Priešindamasi baimei Misė mintimis susitelkė į Sebastiano jėgą ir rūpestį. Nugara juto vėsų stiklą, krūtimis ir pilvu – karštą vyro kūną ir tai užgožė fobiją.

– Ar tai gera mintis?

– Bus gera, jeigu padėsi sukurti juslinį prisiminimą.

Ją bučiavusios lūpos nusišypsojo.

– Manau, galėčiau.

Liežuviu perbraukęs per apatinę Misės lūpą, Sebastianas ryžtingai spustelėjo jai klubus ir grybštelėjo už sėdmenų. Misė įsikirto jam į plaukus ir pasistiebusi pasitiko lūpas, kurios išsiurbė iš plaučių orą ir su kaupu grąžino atgal.

Kai Sebastianas pakėlė Misę nuo žemės, jai iš gerklės išsprūdo skubrios, bežadės aimanos. Įsitvėrusi jam į pečius ji plačiai praskėtė kojas ir šlaunimis apsivijo jo klubus, o Sebastianas užsikėlė ją ant savo išpampusios varpos. Ir vėl, pajutę, kaip puikiai dera vienas kitam, abu kartu sudejavo.

Skraidindamas Misę į dar vieną viršūnę Sebastianas ėmė siūbuoti galinga amplitude. Ji laikėsi jo įsikibusi, kiek tik leido jėgos, ir stebėjosi juos siejančios aistros galia. Kaip tokiomis menkomis pastangomis jis sugeba priversti ją prarasti sveiką nuovoką?

Nustebusi, kad joje kyla dar viena galinga orgazmo banga, Misė sušuko jo vardą ir išgirdo, kaip Sebastianas su vyrišku dėkingumu sudejuoja. Pajutęs, kad ir pats artėja prie viršūnės, ėmė karštligiškai siūbuoti klubais ir stumtis į priekį. Kol Misės kūnu banga po bangos ritosi juslinis pasitenkinimas, Sebastianas pasiekė orgazmą ir stipriai suspaudė jos klubus.

Praradęs pusiausvyrą jis susmuko ant Misės ir prispaudė ją prie lango. Aukštis, kuris dar prieš kelias akimirkas ją baugino, dabar teikė džiaugsmą. Gal ji ir nepasirengusi šokti žemyn su guma ar su parašiutu, bet su Sebastianu dangoraižyje pasimylėtų bet kada.

Nubraukęs Misei nuo veido plaukus, jis pabučiavo ją į skruostą.

– Na ir kaip?

– Nuostabu, – silpnu balsu atsakė ji, atlošdama galvą į stiklą. – Tavo dėka dabar esu aukštumų aistruolė.

– Džiaugiuosi, kad galėjau pasitarnauti, – linksmai tarė Sebastianas ir pabučiavo į smilkinį. – Palūkėk, tuoj tave nuleisiu.

– Dėl manęs gali neskubėti. Jaučiuosi visai patogiai. – Ji įtempė jį glėbiančius vidinius raumenis ir Sebastianas suvirpėjo. Misė buvo tikra, kad tą akimirką išvydusi jo veido išraišką tikrai nusišypsotų.

Kai Sebastianas ją vėl pastatė ant kojų, jos širdis plakė jau ramiau.

– Atsigulkime, – pakvietė jis.

– Man tikrai metas eiti. – Misė šaižiai klyktelėjo, kai Sebastianas pakėlė ją nuo žemės ir lyg koks gaisrininkas nusinešė į lovą.

– Pasilik dar truputį. Nepasigailėsi.

– Nepasigailėsiu? – Ji apsivertė ant pilvo, jausdama lengvai, bet maloniai skaudančius raumenis, ir panardino veidą į čiužinį. – Nemanau, kad galėčiau ištverti daugiau.

– O, pati nustebsi, – atsigulęs šalia pasakė Sebastianas. – Šiek tiek pailsėsime ir matysi, kaip jausiesi.

Sebastiano balsas skambėjo pasipūtėliškai, norėdama jį pabarti Misė pakėlė galvą.

– Esi nepasotinamas.

– Aš nepasotinamas? – Jis atsigulė greta jos ant nugaros, pasikišo rankas po galva ir kvailai išsiviepė. – Kuris iš mudviejų patyrė vieną orgazmą po kito?

Spirdama kojomis į orą Misė sugniaužė patalus.

– Na, gerai, esi puikus meilužis. Užteks girtis.

– Nemanau, kad tai turi ką nors bendro su mano įgūdžiais. – Jis pasviro į Misę ir greitai ją pabučiavo. – Man regis, kad mus sieja ypatinga trauka.

– Kurios užteks dar keturioms dienoms, – priminė ji. – Paskui grįšime į Hjustoną ir tai, kas nutiko Vegase...

– Liks Vegase. – Staiga surimtėjęs Sebastianas pakėlė jos plaštaką ir pabučiavo į delną. – O jeigu aš nenoriu, kad viskas baigtųsi?

Misė sustingo. Kūną perliejo karščio, paskui šalčio banga. Oda pašiurpo.

– Kitos išeities nėra.

– Nėra? Dar prieš dvi dienas tavo dėka mano gyvenimas tekėjo įprasta ramia vaga.

– O dabar?

– Varai mane iš proto. Ir man tai nesvarbu. – Vienas jo lūpų kamputis pakilo. – Nesu pasirengęs su tavimi atsisveikinti.

Grobuoniškas pilkų jo akių blykstelėjimas rodė, kad tarp jųdviejų kažkas pasikeitė.

– Nelabai suprantu, ką nori pasakyti.

– Tada leisk paaiškinti. – Jo žvilgsnis sušvelnėjo. – Vienos nakties man per mažai. Vienos savaitės nepakanka. Noriu dar.

Jos širdis nustojo plakusi. Lažindamasi iš nakties su Sebastianu Misė nieko daugiau nesitikėjo. Tačiau tarp jų užsimezgė ryšys. Girdėdama, kad ir jis tai jaučia, norėjo iš džiaugsmo dainuoti.

– Dar? – Dar vienos savaitės? Mėnesio? – Kiek dar?

– Ar privalome apibrėžti?

Misės pasąmonė neramiai subruzdo.

– Norėčiau, kad bent šiek tiek užsimintum, ką turi galvoje.

– Pradėkime neskubėdami ir pažiūrėsime, kur viskas pakryps.

Pradėjusi iš lėto, ji neilgai trukus ims kurpti planus. Nesąmoningai. Tiesiog taip veikė jos psichika. Misė dvejus metus taupė pinigus, kad galėtų įsigyti vestuvinę suknelę. Ji norėjo ištekėti. O giliai širdyje buvo beveik įsitikinusi, kad nori ištekėti už Sebastiano.

Misė papurtė galvą. Juos sieja vien aistra. Sebastianas, kaip ir jos mokyklos laikų vaikinas, kažką joje įžvelgė ir progai pasitaikius pasiėmė. Jųdviejų skirtumai, kaip ir su vidurinės laikų vaikinu, galiausiai privers išsiskirti.

– O kur norėtum, kad kryptų? – Nors sveikas protas įspėjo, viltis kėlė norą iš džiaugsmo šokti. Misė tą jausmą negailestingai užgniaužė. Sebastianas nenorėjo su ja susitikinėti. Tai prieštaravo viskam, ko ji save įtikinėjo galinti iš jo tikėtis.

– Nepuoselėju jokių lūkesčių, – pasakė jis. – Kam mėginti numatyti rezultatą. Pažiūrėkime, kur mus nuplukdys srovė.

– O kaip dėl mano darbo?

– Ar galiu įtikinti tave likti?

– Ne.

Jis linktelėjo, tarsi tokio atsakymo ir būtų tikėjęsis.

– Jau ketverius metus esi mano gyvenimo dalis. Dar nesu pasirengęs leisti tau išeiti.

Gal Sebastiano aistra Misei ir buvo tikra, bet ji žinojo, kad jiems grįžus namo kerai išsisklaidys. Nelaimei, ji jau buvo jį pusiau įsimylėjusi. Dar šiek tiek laiko jo glėbyje, ir nebegalės išeiti.

– O kai aš tau atsibosiu? Kas bus tada?

– Ar nesielgi per daug dramatiškai? – Jis tvirtai sučiaupė lūpas. – Tikriausiai turėčiau įspėti, kad Šandra viską pernelyg dramatizuodavo. Man tai nepatinka.

Apie buvusią žmoną Sebastianas kalbėdavo retai, bet iš jo motinos Misė žinojo, kad toji moteris buvo gyva bėda.

– Nedramatizuoju, tik mėginu susivokti, ko turėčiau tikėtis.

– Man regis, po šios nakties turėjo tapti aišku.

Jeigu Sebastianas būtų pasiūlęs ką nors daugiau nei vien nuostabų seksą, ji būtų ištirpusi kaip sviestas karštoje keptuvėje. Susierzinusi dėl tiesmuko jo požiūrio ji piktai tarė:

– Kaip suprantu, manai, jog tokio pasiūlymo nė už ką neatsisakyčiau.

– O kokio pasiūlymo nori?

Sebastiano klausimas ją išgąsdino. Jis išpildė visas Misės fantazijas ir netgi pridėjo keletą savų.

– Jokio.

– Netiesa. Kiekvienas ko nors nori.

– Išskyrus mane. – Ji neketino jam prisipažinti.

– Aš tavo rankose. – Jis atvertė Misės plaštaką delnu į viršų ir ėmė nykščiu trinti gyvenimo liniją, kol visas jos kūnas pradėjo dilgsėti. – Dabar puiki akimirka prisipažinti, kas tave padarytų laimingą.

Išdžiūvusia burna ji papurtė galva.

– Tikrai esi niekam tikęs derybininkas.

– Mieliau manau esąs tiesmukas.

– Nenoriu nieko, išskyrus tai, ką turiu šiuo metu. – Tikėtis ko nors daugiau reikštų, kad anksčiau ar vėliau teks sielvartauti. – Likusią savaitę praleisime drauge, o paskui eisime kiekvienas savo keliu.

– Nepriimtina.

Misei nespėjus paprieštarauti, suskambo jos mobilusis rankinuke. Į pažįstamą garsą ji reaguodavo kaip Pavlovo šuo, tik užuot pradėjusi seilėtis, atsisėdo.

– Tegu skamba, – įsakmiai tarė Sebastianas, vėl guldydamas ją ant nugaros.

Misė išsprūdo iš jo glėbio.

– Kadangi skambini ne tu, veikiausiai kažkas svarbaus.

– Labai juokinga. – Sebastianas pasivertė ant šono ir stebėjo, kaip Misė eina per kambarį prie tualetinio stalelio.

Kol ji išžvejojo iš rankinuko telefoną, skambėjimas liovėsi.

– Kad ir kas skambino, skambutį praleidau.

– Grįžk į lovą.

– Sekundėlę, tik patikrinsiu žinutes. – Skambutis buvo vėlyvas ir nuojauta kuždėjo, kad kažkas negerai. Tokią valandą jai skambindavo tik Sebastianas. Vadinasi, kažkas nutiko. Kai ausyje pasigirdo brolio balsas, Misė suprato neklydusi.

– Mise, kai gausi šią žinutę, paskambink. Tėtis sužeistas. Vykstame į ligoninę. – Misės širdis nusirito į kulnis, ji spustelėjo išjungimo mygtuką ir svaigstančia galva pasisuko į Sebastianą.

Šis išlipo iš lovos ir priėjo pačiu laiku, kad ją prilaikytų.

– Kas nutiko?

– Semas paliko žinutę. Sako, kad tėtis sužeistas. Jie vyksta į ligoninę.

– Paskambink jam ir sužinok, kas nutiko.

Jos rankos taip drebėjo, kad tik trečiu bandymu pavyko atidaryti adresų knygą ir susirasti brolio numerį. Tik pasigirdus kvietimo signalui ji pagalvojo galėjusi susirasti praleistą jo skambutį ir spustelėti skambinimo mygtuką. Kol Misė laukė, kada brolis atsilieps, Sebastianas ją įsupo į chalatą ir ėmė trinti rankas.

– Mise, jis prastos būklės, – pasakė Semas.

– Kas nutiko?

– Jį padūrė.

– Padūrė? – Jos žvilgsnis įsmigo į Sebastianą. Šio akyse atsispindėjo rūpestis. Rankas trynę pirštai įsitempė. – Kaip tai nutiko?

– Ne kažin ką žinau. Tikriausiai ligoninėje, kai pasikalbėsime su policija, bus aiškiau.

– Ar jis išsikapstys?

– Jis stiprus kaip meškinas.

Misė tvirtai užmerkė akis ir suskaičiavo iki penkių.

– Sėsiu į pirmą pasitaikiusį lėktuvą.

– Argi tu ne Vegase, toje savo holdingo organizuotoje konferencijoje?

– Taip, Sebastianas leis išvykti.

Jis palinko į priekį ir pabučiavo ją į smilkinį. Nuo švelnios glamonės jai gerklėje užstrigo gumulas. Ji suglebo jo tvirtame glėbyje ir leido jam sugerti dalį savo virpulio.

– Paskambinsiu tau, vos ką nors sužinosime.

Telefoną prie ausies spaudusi Misės ranka nusviro prie šono.

– Mano tėtis sužeistas, privalau vykti namo.

– Leisk man viskuo pasirūpinti. Pati eik ir susikrauk daiktus.

Nutirpusiu kūnu ir linkstančiomis kojomis Misė išėjo iš kambario. Sumetusi drabužius ir kosmetikos reikmenis į lagaminą, ji apsimovė džinsus ir apsivilko marškinėlius. Paskui užtraukė lagamino užtrauktuką ir apsiavė sandalus.

Į kambarį įėjo Sebastianas. Jis vilkėjo kelnėmis ir marškiniais.

– Lėktuvas paruoštas nuskraidinti mus atgal į Teksasą.

– Mus? – Ji tikriausiai neteisingai suprato.

– Juk nemanai, kad leisiu tau vykti vienai? – Sebastianas paėmė jos lagaminą ir tvirtai suspaudęs Misės alkūnę išvedė ją į koridorių.

– O kaip konferencija? Ir tavo rytdienos susitikimas su Smitu? Negali dingti tokiu kritiniu metu.

– Argi ne puiku, kad atvyko mano tėvas?

Jie žengė į liftą ir Sebastianas spustelėjo fojė mygtuką. Pagaliau iki galo suvokusi padėtį, Misė pradėjo virpėti. Sebastianas prisitraukė ją artyn ir apglėbė savo šiluma.

– Tau šalta. Gal turi paltą?

Ji papurtė galvą.

– Viską išmečiau. Pameni?

Viešbučio dovanų parduotuvėje jis nupirko jai megztinį ir aprengė kaip mažą vaiką. Panirusi vidinėje tamsoje Misė leidosi vedama per fojė ir įsodinama į taksi. Susmukusi Sebastiano rankos linkyje ji prisispaudė jam prie šono ir stebėjo pro šalį lekiantį Las Vegasą.

Kai privatus lėktuvas ėmė įsibėgėti kilimo taku, dangus virš miesto jau švito. Las Vegaso šviesoms likus toli už nugaros, Misė pamažu pradėjo atitokti iš kelių pastarųjų dienų fantazijos.

Gal porą kartų permiegodama su Sebastianu ji ir nepadarė klaidos, bet leisdama sau įsimylėti vyrą, kuris net neketino jos vesti, sulaužė savo pasižadėjimą niekada nešokti aukščiau bambos. Jeigu nebūtų leidusi širdžiai paimti viršaus, niekada nebūtų pradėjusi žaidimo, kurį ištverti, o juo labiau laimėti, nėra vilčių.

Veriamai jausdama viliojantį Sebastiano peties artumą Misė paslėpė rankas tarp šlaunų. Tai, kad jis rūpinosi jos gerove, kėlė be galo nuostabų jausmą. Kad suorganizavo skrydį į Kruseidą. Kad visą kelią sėdėjo šalia. Toks elgesys bet kokią moterį verstų pasitikėti. Užsimiršti stipriame glėbyje ir leisti jam ištirpdyti baimes.

O paskui? Kai jie grįš į Hjustoną, ji nebebus nei jo darbuotoja, nei meilužė. Ji taps niekuo. Verčiau jau atitokti dabar. Kol dar nėra gyvybiškai priklausoma nuo svajonės.

Sebastiano plaštaka globėjiškai gaubė jos ranką virš alkūnės, o nuo tvirto jo suspaudimo gerklėje niekaip netirpo tas kietas gumulas. Misė įtikinėjo save, kad tai tėra užuojautos gestas, taip ją guostų kiekvienas. Net jos mama panašiai drąsindavo.

Jai suspaudė širdį. Ko ji tikėjosi? Kad Sebastianas vos per kelias dienas pames dėl jos galvą? Ji tvirtai sučiaupė lūpas ir priverstinai jam nusišypsojo.

– Tavo tėtis pasveiks.

– Tikiuosi. – Tik visiška savanaudė gali rūpintis savo meilės reikalais, kai tėvo gyvybė kaba ant plauko. – Dėkoju už viską.

– Neprivalai man dėkoti.

Tačiau ji jautėsi dėkinga. Sebastianas paliko net vadovų susitikimą Las Vegase, kad galėtų būti su ja. Jis gerokai viršijo savo įsipareigojimus. Misei jo elgesyje norėjosi įžvelgti daugiau, nei patarė sveikas protas.

– Sebastianai. – Ji mėgino tinkamai suformuluoti mintį. – Norėčiau, kad mano šeima nesužinotų apie tai, kas tarp mudviejų nutiko Las Vegase. Dar nesakiau jiems, kad išsiskyriau su Timu, ir...

– Neapsunkink sau ir taip sunkios dienos.

– Teisingai. – Nors ji džiaugėsi, kad Sebastianas supranta, negalėjo liautis spėliojusi, ar jam palengvėjo, kad ji nieko iš jo nesitiki.

Po valandos lėktuvas nusileido siaurame oro uosto take už jos gimto miesto ribų. Dar būdama ore ji susisiekė su Deividu ir pranešė, kada lėktuvas nusileis. Rytuose pradėjus švisti, Deividas jų jau laukė. Ji apkabino jauniausiąjį iš savo vyresnėlių brolių ir nieko neklausdama – kad neišgirstų, jog per pastarąsias dvi valandas padėtis pablogėjo – tvirtai laikė jį glėbyje.

– Sebastianai, čia mano brolis Deividas.

Vyrai paspaudė vienas kitam ranką. Deividas primerktomis akimis įvertino sesers viršininką. Misė apie jį pasakodavo gana dažnai, neretai skųsdamasi. Ji niekada nesitikėjo, kad jam gali tekti stoti prieš jos šeimą.

– Ačiū, kad atskraidinote seserį. Tėtį ką tik operavo, jo būklė tebėra kritinė.

Juodu nusekė paskui Deividą į pikapą. Šis nusviedė lagaminą į galą. Misė atsisėdo tarp abiejų vyriškių ir važiavo žvelgdama tiesiai prieš save į kelią.

– Kaip viskas nutiko? – paklausė ji.

– Tiksliai nežinome. Manome, kad jam paskambino Andželos Ramires sūnus. Jos buvęs vaikinas pasirodė prie namų girtas ir ėmė siautėti. Tėtis nuėjo pas ją, pamėgino jį nuraminti. Tada ir buvo padurtas.

– Kodėl jis neiškvietė policijos? – automobiliui lekiant per bundantį miestą, paklausė Misė mintyse fiksuodama pažįstamas vietas.

– Man atrodo, kad Andžela Ramires čia gyvena nelegaliai.

– O tėtis apie savo paties saugumą, aišku, nepagalvojo, – subambėjo Misė. – Jam terūpėjo, kad jo parapijietė pateko į bėdą.

Sebastianas greta jos įsitempė.

– Parapijietė?

Misė niekada nebuvo pasakojusi Sebastianui nei apie savo šeimą, nei apie vaikystę, o jis jos niekada ir neklausė. Beliko viltis, kad dabar jo reakcija neprilygs atominiam sprogimui.

– Misė jums nepasakojo? – įsiterpė Deividas. – Mūsų tėtis kunigas.

Aštuntas skyrius

Sebastianą retai kada ištikdavo šokas.

Misė – kunigo dukra? Kaip ji, išdirbusi pas jį ketverius metus, galėjo šito nepasakyti? Ar jis apskritai ją pažįsta?

Į širdį ėmė smelktis nekviestos dvejonės. Leisdamasis užvaldomas aistros Šandrai, jis beveik nieko apie ją nežinojo, ir štai kuo viskas baigėsi. Tariamu nėštumu. Santuoka. Kol galiausiai suprato, kad ji jam melavo ir juo manipuliavo.

Dabar viskas kartojasi su Mise. Jos seksuali figūra vertė jį pamesti galvą, ji uždegė jame geismą ir privertė prarasti savitvardą, o jis ir vėl pernelyg greitai metėsi į tą pačią ugnį.

Trindamasis smakrą Sebastianas girdėjo, kaip šiugžda neskusti barzdaplaukiai. Jis išvyko nesusikrovęs daiktų, pamanęs, kad palydės Misę į ligoninę, sužinos, kaip laikosi jos tėvas, ir paliks ją saugioje šeimos globoje. Dabar gailėjosi apskritai sėdęs į lėktuvą ir išsiaiškinęs jos praeitį.

– Ne, – išgirdo pats save sakant, – ji niekada šito neminėjo.

Iš to, kaip Misė žiūrėjo tiesiai priešais save į kelią, Sebastianas nesunkiai suprato, jog ji puikiai įsivaizduoja jo neviltį. Jis nekantravo likti su ja vienudu ir iškvosti priežastis, dėl kurių ji laikė jį nežinioje.

O gal jis pats kaltas?

Kodėl niekada nepasidomėjo jos šeima? Neiškamantinėjo apie vaikystę Teksase? Jis tik ėmė. Jos laisvą laiką. Lojalumą. Patirtį. Nors net jos gimtadienio negalėdavo prisiminti. Misė verta geresnio viršininko.

Sebastianas nukreipė į ją akis. Sustingęs žvilgsnis ir veido išraiška bylojo, kad ji nesijaučia laiminga. Jis pasitrynė kaktą.

– Nesistebiu, – pasakė Deividas, regimai nejausdamas pikapo viduje tvinkstančios įtampos. – Ji niekada nenorėjo suaugti.

– Nekantrauju sužinoti apie ją daugiau, – pasakė Sebastianas.

– Laukinė. – Deividas paplojo per vairą. – Štai geriausias mano sesers apibūdinimas.

– Netiesa, – paprieštaravo Misė. – Nesielgiau kitaip nei mano klasės draugės.

– Ak, nepasakyčiau. Visada mėginai mūsų kantrybę.

– Esu nustebęs, – pasakė Sebastianas. – Misė tikrai nepanaši į moterį, turėjusią margą praeitį.

– Margą? – Ji nukreipė į Sebastianą perspėjamą žvilgsnį. – Vargu ar negrįžimą laiku namo ir išgėrimus su draugais galima vadinti marga praeitimi. Dariau tą patį, ką daro visi paaugliai.

– Nevogei automobilių, kad galėtum nutrūktgalviškai pasivažinėti?

– Ne.

– Buvo vienas kartas, kai tave su Džimiu Makrėjumi sustabdė grįžtančius nuo ežero.

– Automobilis priklausė jo mamai. Džimis jo nevogė. Tik pasiskolino nieko nesakęs, o ji pagalvojo, kad įvyko vagystė.

– Ne be pagrindo. Nė vienas judviejų neturėjote trečią valandą nakties bastytis po apylinkes. O tu tikrai neturėjai daryti to, ką su juo darei prie ežero. – Deivido lūpas iškreipė piktdžiugiška šypsena. – Bet argi įmanoma sutramdyti jaunus įsimylėjėlius? Ei! – iškvėpė Deividas, kai Misė alkūne smogė jam į šonkaulius.

– Užsičiaupk, Deividai. Ir pats nebuvai tobulo auklėjimo pavyzdys – nei vaikystėje, nei paauglystėje. Už penkių mėnesių Četui sukaks vienuolika. Galbūt pats laikas jam papasakoti, kaip į negyvą voverę sukišai fejerverkus ir susprogdinai sodo verandoje? Gerą savaitę negalėjai atsisėsti ant sėdynės, kai apie tai sužinojo tėtis. – Misė trumpam nutilo, bet ir vėl netrukus tęsė: – O kaip tas kartas, kai tu ir mūsų pavyzdingasis broliukas Metas...

Deivido balsas užgožė Misės:

– Na gerai jau, užuomina suprasta. Užsičiaupiu.

– Ačiū. – Misė pasipūtėliškai nusišypsojo, tačiau savimi patenkinta šypsena truko neilgai.

Sebastianas palinko jai prie ausies.

– Kaip matau, grįžę į Hjustoną turėsime daug ką aptarti, – tyliai pasakė jis.

Net nepasukdama galvos Misė metė į jį kreivą žvilgsnį.

– Tai buvo seniai.

– Tačiau tai dalis tavęs, todėl nekantrauju išgirsti viską iki smulkmenų.

Kaip ir visuose mažuose miesteliuose, pagrindinė gatvė penktą valandą ryto buvo tuštutėlė. Sebastianui nespėjus net mirktelėti, Deividas prašvilpė pro penkis parduotuvių kvartalus. Kažin kaip Misė jautėsi augdama tokioje vietoje? Jis nutuokė, kad jos gimtasis miestelis mažas, tačiau net neįsivaizdavo, koks nuošalus. Būdama kunigo dukra ji veikiausiai neturėjo itin daug galimybių perprasti gyvenimo įmantrybių. Dabar visgi Sebastianas atpažino po nuovokios ir darbščios moters, kuri pas jį ketverius metus dirbo padėjėja, fasadu slypinčią maištingą paauglę.

Pikapas pravažiavo ženklą, nurodantį kelią į ligoninę, ir Deividas prie šviesoforo pasuko į dešinę. Automobiliui įsukus į įvažiuojamąjį keliuką, vedantį link durų, pokalbis nutrūko.

– Išleisiu jus čia, o pats pastatysiu automobilį. Tėtis tikriausiai vis dar stebimas, todėl visi turėtų būti laukiamajame.

Sebastianas iššoko iš pikapo ir norėdamas padėti Misei išlipti, ištiesė ranką. Nors naktis buvo šilta, o ji vilkėjo megztinį, jos rankos buvo kaip ledas. Šokas. Jis atpažino ženklus. Taip atrodė ir jo mama, kai susmuko Brendonas. Sebastianas žinojo, ką turi daryti: pasiūlyti tvirtą petį ir nesibaigiančias popierinių nosinaičių atsargas. Jo mama sunaudojo jų visą dėžę, iki baigėsi triguba jos vyro širdies šuntavimo operacija.

Privertęs Misę paimti jį už parankės Sebastianas prisitraukė ją artyn, norėdamas sušildyti. Ji tarsi zombis prisigretino prie šono ir svirduliuodama, lyg raumenys būtų suglėbę, pajudėjo durų link.

– Viskas bus gerai, – sumurmėjo jis, kai priešais juos atsivėrė ligoninės durys.

Jie abu žengė per slenkstį. Misė pasitempė ir atitraukė ranką. Kad ir kaip Sebastianui buvo sunku ją paleisti, jis pasitraukė į šalį, kad ji galėtų pasisveikinti su šeima. Trys aukšti vyrai, veidrodiniai Deivido atspindžiai, ją tvirtai apglėbė ir ji pratrūko ašaromis. Už vyrų stovėjo keturios moterys, kurios taip pat paeiliui priėjo jos apkabinti, o paskui grįžo kiekviena prie savo vyro.

Su visais pasisveikinusi Misė apsidairė ieškodama Sebastiano. Kai skausmo kupinos akys pagaliau jį susirado, jo širdis ėmė pašėlusiai daužytis. Norėdamas ją apkabinti Sebastianas priėjo artyn, tačiau pajutusi jo ketinimą Misė maldaujamai papurtė galvą.

Ji pasisuko į šeimos narius ir tarė:

– Prašau visų dėmesio. Čia mano viršininkas Sebastianas Keisas.

Spausdamas Misės broliams ranką Sebastianas negalėjo susilaikyti nepalyginęs glaudaus brolių ir žmonų būrelio su savo paties šeima. Nors juodu su Maksu amžiumi buvo artimi, nors augdami buvo geriausi draugai, užaugę išvyko mokytis į skirtingus universitetus, o vėliau pasuko skirtingais karjeros keliais. Galiausiai tie keliai vėl susiėjo Keisų holdinge, tačiau išsiskyrimo metai broliškiems santykiams atsiliepė. Jie buvo tapę labiau bendradarbiais nei šeimos nariais.

Kiek Sebastianas spėjo suprasti, Misės šeimos nariai gyveno vieni nuo kitų vos poros mylių atstumu. Per kelias trumpas minutes jis sužinojo, kad visi broliai vedę ir turi nuo vienos iki penkių atžalų, kurių amžius įvairuoja tarp keturių mėnesių ir keturiolikos metų. Jam prieš akis stojo triukšmingos kassavaitinės šeimos vakarienės su gausybe aplinkui siaučiančių vaikų ir anksčiau kilęs klausimas, kodėl trisdešimtasis gimtadienis Misei sustiprino santuokos ir vaikų ilgesį, tapo aiškus.

Praėjus dviem valandoms nuo jų atvykimo, kunigas Vordas buvo išgabentas į Intensyviosios terapijos skyrių, kur turėjo būti stebimas ir prižiūrimas. Visi jo vaikai gavo teisę kiekvienas atskirai jį aplankyti. Pirmoji į vidų užėjo Misė, o išėjusi atsisėdo ant plastikinės kėdės greta Sebastiano ir paslėpė rankas tarp šlaunų, kad šeima nieko neįtartų apie pakitusius jųdviejų santykius.

Sebastianas buvo nepratęs matyti savo itin stropią padėjėją nusiminusią. Toks vaizdas jį liūdino. Kaip ji ir pati keletą pastarųjų dienų mėgdavo sakyti, jis – ne iš tų, kurie gali sėdėti nieko neveikdami. Sebastianas jautė poreikį padėti.

Tačiau jam taip pat reikėjo grįžti į Las Vegase vykstančią konferenciją. Palikdamas tėvą vadovauti ilgiau nei dieną, galėjo prisišaukti bėdos.

Aštuntą valandą, jei norėjo spėti užregistruoti skrydį, Sebastianas ilgiau delsti negalėjo. Nusprendęs netrikdyti Misės šeimos jis pakilo. Ji sėdėjo atlošusi į sieną galvą ir užmerktomis akimis. Sebastianui sujudėjus atsimerkė ir sumirksėjo. Pasitrynė akis, apsidairė. Brolienės buvo išėjusios namo pas vaikus. Tebuvo likę broliai.

– Skrendu atgal pažiūrėti, kaip vyksta konferencija, – spustelėdamas jai ranką pasakė Sebastianas.

Ligoninėje jis negalėjo atsiliepti į skambučius. Tačiau jo jau laukė dvi žinutės. Išklausęs pirmąją nusikeikė.

Po galais. Kas čia vyksta?

Sebastianas surinko Makso numerį ir vos broliui atsiliepus išgirdo jo balse neviltį.

– Sebastianai, jau valandų valandas mėginu su tavimi susisiekti. Kur esi?

– Kruseide su Mise. Jos tėvas sužeistas. – Nebuvo reikalo aiškinti plačiau. – Lukas Smitas sako, kad išvyksta iš konferencijos. Kas vyksta?

– Jis nusprendė nebeparduoti mums įmonės. – Nors Maksas skambino iš užsienio, įtampa balse buvo girdėti kuo puikiausiai.

Sebastianas mintyse paleido seriją keiksmų.

– Kodėl?

– Sakė, kad persigalvojo.

– Tačiau prieš savaitę buvo nusiteikęs kuo palankiausiai. – Ką per golfo raundą pasakė Brendonas, kad Lukas nusprendė pasilaikyti bendrovę sau? O gal apsigalvoti privertė jo apartamentuose užtikta pusnuogė Misė? – Ar jis sakė, ką ketina daryti toliau?

– Ne. Šį rytą jis skrenda namo. Privalai priversti jį persigalvoti. Šiuo metu esu Amsterdame. Kitas skrydis tik po dvylikos valandų.

– Siųsk Nataną.

– Natanas šiose derybose nedalyvauja.

– Dalyvauja, – pasakė Sebastianas.

– Nesu tikras, ar jis sugebėtų įtikinti Smitą parduoti mums bendrovę. – Maksas netikram broliui vis dar jautė priešiškumą. Sebastianas įtarė, kad toks nusiteikimas susijęs ne tiek su pykčiu Natanui, kiek su negebėjimu atleisti tėvui neištikimybę.

Sebastianas atsiduso. Iš pradžių jis ir pats abejojo galimybe dirbti drauge su Natanu; tačiau nors jų jaunėlis brolis ir nepritarė naujai Keisų holdingo strategijai, pastaruoju metu gana akivaizdžiai pademonstravo visgi sutinkąs dirbti Sebastiano ir Makso siūloma linkme.

– Nespėsiu grįžti į Vegasą iki Smitui išvykstant. – Jo žvilgsnis nukrypo į laukiamajame šalia brolio sėdinčią Misę.

– Skrisk į Rolį ir pamėgink pasikalbėti su juo ten.

Matant, kaip Misė padeda Deividui ant peties galvą, Sebastianui nudiegė širdį. Iš jo paguodos ji nepriėmė.

– Gerai. Skrendu. – Nelaukdamas brolio atsakymo Sebastianas baigė pokalbį. Užgniaužęs įsiūtį dėl nepageidaujamo įvykių posūkio jis patraukė Misės link.

Ji visą laiką jį stebėjo, o jam priėjus nusišypsojo.

– Paprastai tai aš tokiu laiku tau padedu tvarkyti reikalus. – Ji pažvelgė į laikrodį. – Beveik aštuonios. Kas nutiko?

– Privalau skristi į Rolį. Lukas atsisako mūsų susitarimo.

– Skrisk, – linktelėjo ji. – Tai svarbu.

Svarbiau už ją. Jis kuo aiškiausiai suprato jos žodžius.

– Nenoriu tavęs palikti.

Misė dėkingai nusišypsojo.

– Man viskas gerai. Tėčio būklė vis dar nestabili, bet gydytojai sako, kad jis turėtų atsigauti. Smito pramonė tau svarbi. – Ji pakilo ir timptelėjo Sebastianą už rankos. – Pirmyn. Deividas nuveš tave į oro uostą.

Sebastianą išgąsdino jo paties nenoras ją palikti. Pirmą kartą gyvenime jis nejautė noro grįžti prie darbų. Turėtų kas nors jį pavaduoti, kad pats dar bent šiek tiek galėtų pabūti su Mise. Tačiau Keisų holdingas veikė kitokiu principu. Jo poreikis kontroliuoti visus verslo aspektus kaip tik ir reikalavo, kad iškilus nesklandumams tik jis vienas įstengtų viską sutvarkyti.

– Ar tikrai susitvarkysi?

Misė nusipurtė išsigandusios ir pasimetusios mergaitės būsenos, kuri kelias pastarąsias valandas ją buvo užvaldžiusi. Ji išsitiesė. Lūpos tvirtai susičiaupė ir bejėgiškumą pakeitė įprastas profesionalumas.

Toks jos pokytis Sebastianą užklupo netikėtai.

Kaip dažnai ji nuo jo slėpė nuoskaudas, baimę ar liūdesį? Jos darbštumą priimdavo kaip savaime suprantamą dalyką. Tačiau Misė nėra iškalta iš granito. Toli gražu.

Sebastianas delnais apėmė jai veidą.

– Pasakyk, kad esu tau reikalingas, ir niekur iš čia nepasijudinsiu.

Jos akyse sužibo ašaros. Kvėpavimas sutrūkčiojo. Kelis kartus sumirksėjusi Misė sunkiai nurijo seiles.

– Visai nebūtina. Mano šeima čia. Viskas bus gerai.

– Net neabejoju. Visi vienas kitą nuostabiai palaikote. Man tiesiog keista tave palikus išskristi.

Sebastianas buvo pripratęs ją nuolat matyti šalia. Staiga toptelėjo, kad, išskyrus tris ar keturias su darbu susijusias keliones, kurių kiekviena trukdavo apie savaitę, jie nebuvo išsiskyrę ilgiau nei tris dienas.

– Keista? – akimis šypsodamasi paklausė ji.

Tik tiek jam ir trūko. Jis palinko į priekį ir negalvodamas, ar į juos kas nors žiūri, pabučiavo Misę į lūpas.

Sebastianas pajuto, kaip jos kūnu nusirita nuostabos banga, bet jau kitą akimirką užsimiršo švelnių jos lūpų lytėjime. Ir apglėbė ją. Kol Misės pirštai kedeno Sebastianui plaukus, jis mėgavosi jos lūpomis ir minkšto kūno saldumu.

Jam už nugaros kažkas atsikrenkštė.

– Mums jau metas, – pasigirdo Deivido balsas.

Paleisti ją buvo nelengva. Kada vėl galės apkabinti? Sebastianas suprato, kad Misė privalo likti su tėvu ir šeima. Tačiau taip ilgai elgėsi kaip savanaudis niekšas, kad net dabar negalėjo atsispirti vilčiai, jog nepraėjus nė dviem savaitėms ji ir vėl bus Hjustone.

Užkaitusiais skruostais Misė žvelgė į jį iš po blakstienų.

– Jeigu tu nieko prieš, kurį laiką pasiliksiu su šeima.

Nuojauta jam šaukė, kad palikdamas ją čia elgiasi klaidingai, bet ką galėjo padaryti? Ji reikalinga šeimai. Jis reikalingas holdingui.

– Lik, kiek tik reikės.

Tik grįžk pas mane.

– Jaučiuosi puikiai, – pasakė Malkolmas Vordas, stumdamas į šalį mėginančios jį pavalgydinti Misės ranką. – Ar nemanai, kad tau laikas grįžti į Hjustoną? Praėjo jau trys savaitės.

Misė liovėsi kabinusi stambiai trintą bulvių košę ir pažiūrėjo tėvui į akis. Ji dar nespėjo jam pasakyti, kad išėjo iš darbo. Tėvas turėjo galvoti tik apie sveikimą. Jeigu sužinotų, kad laikas grįžti į Hjustoną jos nespaudžia, pradėtų nerimauti, o tai gaišintų sveikimo procesą. Kita vertus, tėvas savimi rūpintis niekada nemokėjo. Parapija jam visada būdavo svarbiausia. Paskui šeima. Paskui visas pasaulis. Ir tik galiausiai jis pats.

Turėti į šventąjį panašų tėvą nelengva.

– Turiu daugiau nei mėnesį nepanaudotų atostogų. Sebastianas neprieštarauja, kad kurį laiką slaugyčiau tave.

– Kiek liko?

– Trys dienos.

– Su kaupu.

Misė nunešė lėkštę į kriauklę ir išmetė susvilusį kepsnį ir pervirtas daržoves į šiukšlių dėžę. Dažniausiai tėvas neleisdavo išmesti maisto, bet tokios vakarienės net jis niekam nelinkėtų.

– Kas tave pavaduoja?

– Priimta laikina darbuotoja. Taip elgiamasi visada. Nesijaudink. Kai grįšiu, tikrai neliksiu be darbo. – Kas nors ją pasamdys. Arba ji galės likti Keisų holdinge ir užimti ryšių vadovės postą. Jeigu tos vietos niekas dar neužėmė.

– Tavo broliams jis patiko.

– Kas? – Įdėjusi į lėkštę didelį gabalą šokoladinio pyrago, Misė pastatė ją priešais tėvą. Šokoladas buvo vienintelis dalykas, kuriam jis negalėdavo atsispirti.

– Tavo šefas.

– Sebastianas – puikus vadovas. – Vien nuo minties apie jį Misės nugara nuvilnijo maloniai skausmingas virpulys. Kol stengdamasis pasveikti ir įveikti infekciją, dėl kurios nuolat kliedėjo, tėvas tris dienas gulėjo ligoninėje, Misė neturėjo laiko mąstyti apie tai, kas nutiko Las Vegase, ar spėlioti, kas bus ateityje

– Jis tavimi rūpinasi, tiesa?

Misė atsisėdo su savuoju gabalu trigubo šokolado skanėsto. Ruošti valgio ji nemokėjo, bet pyragus kepė puikiai.

– Jau ilgai pas jį dirbu.

– Kiek man teko girdėti, jus sieja daugiau nei darbas.

Nuo visažinio tėvo žvilgsnio jos skruostai užkaito. Kas jam papasakojo? Deividas? Ji buvo išgavusi iš jo pasižadėjimą tylėti. Neišpasakotų vien iš baimės, jog Misė gali atskleisti jo žmonai, kiek iš tiesų kainavęs naujasis jo revolveris.

– Nesuprantu, apie ką kalbi.

– Jis skambina kiekvieną dieną, o kartais net du kartus per dieną.

– Tai dėl darbo.

Nuo tėvo klausimų Misei trūko oro.

– Jie neseniai įsigijo naują bendrovę. – Jai nesant Sebastianui pavyko išgelbėti sandorį su Smito pramone. – Integruojant jos darbuotojus į Keisų holdingą kyla daug klausimų, todėl jis prašo padėti laikinai pavaduojančiai darbuotojai gauti reikiamą kontaktinę informaciją ir panašiai.

– O tas bučinys ligoninėje? – kasdienišku tonu paklausė tėvas. – Kaip ketini paaiškinti jį? Pagerintais darbdavio ir darbuotojo santykiais?

– Kas tau pasakė? – Misė pliaukštelėjo sau per degančius skruostus. Šitaip nesmagiai ji nesijautė nuo penkiolikos metų, kai tėvas užtiko ją ir Veiną Stoudmejerį besibučiuojančius įrankių stoginėje. – Jeigu Deividas, aš jam... – Grasinimo ji nebaigė, nes pabūgo savo tėvo kunigo akivaizdoje sulaužyti vieną iš dešimties Dievo įsakymų.

– Nesijaudink, brolis tavęs neišdavė. Man pasakė viena iš seselių.

– Puiku. Tiesiog nuostabu.

– Ar dėl to išsiskyrei su Timu? – toliau klausinėjo tėvas, aiškiai leisdamas suprasti: tai, kad prieš tris savaites buvo atsidūręs ant mirties slenksčio, nepanaikino jo gebėjimo susižinoti, kas vyksta aplinkui.

Misė nuvijo siaubingą mintį į šalį ir pasiryžo užvesti tėvą ant teisingo kelio.

– Ne. Timas išsiskyrė su manimi, nes dirbau daug valandų, o jis jautėsi vienišas. Jis rado kitą merginą. Sebastianas su tuo visai nesusijęs.

Bent jau ne tiesiogiai. Visgi pastarąsias savaites apmąstydama santykius su Timu, Misė suprato, kad savo jausmų Sebastianui nebuvo visiškai užgniaužusi, kaip pati manė. Ir jie gerokai jaukė prioritetus.

– Suprantu. Ar tai reiškia, kad dabar judu pora?

– Sebastianas ir aš? – Žodžiai išsprūdo drauge su skeptiško juoko protrūkiu. – Žinoma, kad ne. Aš ne jo tipo moteris. Jeigu jis kada nors vėl ves, išsirinks gražią, turtingą ir išsilavinusią merginą. Šiomis savybėmis aš nepasižymiu.

– Nepagalvojai, kad gali klysti?

Neįmanoma. Ji matė, kaip Sebastianas žvalgėsi po jos gimtąjį miestelį. Su šeima elgėsi mandagiai, bet į viską žiūrėjo vertinančiomis akimis. Nors savo brolių, brolienių, sūnėnų ir dukterėčių ji nė už ką neiškeistų nė į vieną Sebastiano aukštuomenės rato narį, visgi nėra akla jų trūkumams ir ydoms.

Nė vienas jos brolių nepasižymėjo principingumu, kuris skatintų dirbti šešiasdešimt valandų per savaitę. Džeikobas tik būdamas trisdešimt penkerių pagaliau suprato, ko nori iš gyvenimo. Visi buvo baigę koledžus ir sėkmingai kopė karjeros laiptais, tačiau po lygiai laiko skyrė darbui ir šeimai.

Sebastianui pusiausvyra – jokia vertybė. Verslas jam svarbiau už šeimą.

– Ar ką nors jam jauti? – nutraukdamas Misės minčių srautą tęsė pokalbį tėvas.

– Žinoma. Jis taip pat man neabejingas. Tačiau mūsų jausmai skirtingi.

Bent jau tuo ji įtikino pati save. Iš tiesų, be to, kad Sebastianas nori susigrąžinti ją kaip padėjėją – arba praleisti neribotas valandas su ja lovoje, ji neturėjo nė menkiausio supratimo, ko jis iš jos tikisi. Las Vegase abejojo, kad jie galėtų susikurti bendrą ateitį už Las Vegaso ribų. Dabar, kai Sebastianas pamatė, kur ji užaugo, tokia galimybe abejojo dar labiau.

Kad tik kaip nors pavyktų išmesti iš galvos tą atsisveikinimo bučinį. Ją globiančių alkanų rankų jėgą. Tai, kaip sunku jam buvo nuo jos atsiplėšti. Ji liepė sau neieškoti paslėptos prasmės jo kasdieniuose skambučiuose ar švelniame tone, kai klausdavo, kaip laikosi.

Misės oda pašiurpo ir ji pasitrynė rankas virš alkūnių. Akylai stebima tėvo baigė valgyti pyragą ir nuėjo plauti indų.

– Ačiū už vakarienę, – padėkojo Vordas ir apkabino ją iš už nugaros. Tada pakštelėjo į skruostą. – Manau, kad tau metas grįžti į Hjustoną. Juk negali čia visą laiką slapstytis.

Pasiruošusi protestuoti Misė staigiai atsisuko, bet tėvas jau ėjo pro duris, judėdamas kur kas mikliau, nei ji matė jį vaikštantį po operacijos. Jis tyčia taip pasielgė – tėškė tiesmukai ir pasišalino jai nespėjus apsiginti.

Ar ji tikrai slapstosi? Dar ir kaip, po galais.

Beveik prieš keturias savaites Misė išėjo iš darbo ir permiegojo su šefu. Grįžus į Hjustoną teks prisiminti ir viena, ir kita. Ji dar nepasiruošusi priimti sudėtingesnių nei pyrago kepimas sprendimų.

– Važiuoju į parduotuvę! – šūktelėjo ji, griebdama rankinę ir pikapo raktelius.

– Gal galėtum paimti ir mano vaistus? – iš svetainės atsiliepė tėvas.

Misė pirmiausia užsuko į vaistinę. Tūbelė pastos irgi pravers. Skrisdama į Las Vegasą ji buvo įsimetusi tik kelioninio dydžio reikmenis. Prieš savaitę baigėsi jos pasta ir ji pradėjo naudoti tėvo, bet ši jai visai nepatiko. Tai dar vienas ženklas, kad metas vykti namo.

Vaikščiodama tarp eilių, Misė įsidėjo į pirkinių krepšelį buteliuką šampūno, losjono ir dėžutę dantų siūlų. Tik praėjusi moteriškus reikmenis sustojo kaip įbesta. Miestelyje ji jau beveik keturios savaitės, Las Vegase praleido tris dienas, ir dar nesusirgo mėnesinėmis. Išsitraukusi mobilųjį Misė įsijungė kalendorių ir pradėjo skaičiuoti.

Mėnesinės turėjo prasidėti prieš dvi savaites. Galimos tik dvi vėlavimo priežastys – stresas arba nėštumas. Neįmanoma. Juk juodu su Sebastianu saugojosi.

Jai ėmė suktis galva. Išskyrus tą pirmąjį kartą. Kai abu buvo pametę galvas ir nė vienas jų nepagalvojo apie apsaugą. Tačiau pastoti vos po vienos klaidos? Tai paprasčiausiai nerealu.

Misė privalėjo išsiaiškinti, ir dar šį vakarą. Tačiau čia pirkti testo nevalia. Sužinotų visas miestelis. Taip pat ir tėvas. Ji pervažiuos porą miestelių ir užeis į parduotuvę, kur jos niekas nepažįsta.

Aptemusiu protu Misė sumokėjo už pirkinius ir nuėjo į pikapą. Po keturiasdešimt penkių minučių sėdėjo pakelės užeigos tualete ir jau penkioliktą kartą per trisdešimt sekundžių žvalgėsi į laikrodį.

Ji laukė mėlynos juostelės, nors iš tiesų jos net nereikėjo. Misė buvo įsitikinusi, jog nešioja Sebastiano kūdikį. Laikas smogė į ją kaip įnirtęs bulius. Apgailestavimas užspaudė akis. Viskas vėl kaip mokykloje. Išskyrus tai, kad tada ji nepastojo, tik buvo tapusi piktų apkalbų auka. Kai pasklido kalbos, jos vaikinas ją metė.

Dėl vieno ji neabejojo: Sebastianas už nėštumą jos tikrai nepagirs. Jis pagalvos, kad ji taip pasielgė tyčia. Tos jos kalbos apie vestuves ir vaikus. Manys, kad ji tyčia įviliojo jį į spąstus, o ir kas galėtų jį kaltinti? Juk taip pasielgė jo buvusi žmona.

Tačiau jis ją vestų. Ir praleistų likusį gyvenimą jos šalindamasis, kaip šalinosi žmonos. Šito Misė nepakeltų. Pernelyg stipriai jį mylėjo, kad priverstų taip dėl jos aukotis. Todėl jam nesakys.

Suskambėjo telefonas. Skambino kažkas iš Hjustono, bet ne Sebastianas.

– Mise, – sugriaudėjo Maksas Keisas. – Tikiuosi, kad tavo tėvas jaučiasi geriau.

– Taip, kur kas geriau. Ačiū. – Ji žvilgtelėjo į pagaliuką ir stebėjo, kaip išryškėja mėlyna juostelė.

Teigiamas. Nėščia.

– Džiaugiuosi girdėdamas. Ar vis dar nori užimti Ryšių skyriaus vadovo postą?

Ji negali būti nėščia. Ji neturi vyro. Be darbo nebus ir pinigų, nebus sveikatos draudimo. Ką daryti?

– Maksai, atleisk, trūkinėja ryšys. – Ką jis sakė? – Gal galėtum pakartoti?

– Klausiau, ar tave vis dar domina Dino vieta?

Tai išsprendė darbo klausimą, bet kaip bus su Sebastianu? Dar prieš sekundę ji buvo nusprendusi jam nesakyti, kad jis taps tėvu. Ar sugebėtų susilaukusi vaiko toliau dirbti jo pašonėje?

– Mise? Ar dar mane girdi?

– Taip.

– Tai ką pasakysi?

Ką ji gali pasakyti?

– Domina. Tik jaudinuosi dėl Sebastiano reakcijos.

– Neleisk nerimui sulaikyti tave nuo puikios karjeros galimybės.

– Tu teisus. Pasiūlymą priimu. Ačiū.

– Kada ketini grįžti?

Misė nusibraukė ašaras ir pasipurtė kaip šlapias šuo. Paskui pakilo ir kiek įmanydama tiesesne nugara išėjusi iš tualeto pasuko link automobilio.

– Trečiadienį, – atsakė ji apgailestaudama, kad negali saugiai pasilikti Kruseide ilgiau.

– Tai biure pasimatysime ketvirtadienį.

– Maksai, gal leisi man pačiai pranešti Sebastianui apie darbą?

– Jeigu tik to pageidauji.

– Pageidauju.

– Sutarta.

Baigusi pokalbį Misė atsiduso. Sebastianas nebus patenkintas, kad prieš priimdama darbo pasiūlymą ji nepasitarė su juo dėl pasilikimo Keisų holdinge. Beliko viltis, kad jis apsidžiaugs sužinojęs, jog ji toli neišeina. Jis aiškiai pasakė, kad jam ji reikalinga tik biure. Be to, kad ir koks nuostabus buvo jųdviejų seksas, abu žinojo, kad su laiku Sebastianas atitoks ir Vegase nutikusius įvykius įtrauks į didžiausių klaidų sąrašą.

Gal netgi jau taip ir padarė. Nors jis skambindavo jai beveik kas dieną, pokalbiai apsiribodavo išimtinai verslo reikalais. Misė negalėjo liautis spėliojusi, ar jis ir toliau nesusitikinėja su Keitlina. Zuzana troško, kad Sebastianas vestų tą turtingą aukštuomenės damą. Ir Misė suprato, kodėl. Jie būtų tobula aukštuomenės ir ekonomikos sintezė. Sebastianas praktiškas. Ar tikrai tėra laiko klausimas, kada jis pats supras tokios santuokos pranašumus?

Misė savęs klausė, ar dirbdama Keisų holdinge ir viena augindama Sebastiano vaiką, pajėgs stebėti, kaip jis veda kitą? Lūpos skausmingai persikreipė. Bus pragariškai sunku. Ji jau ir taip ne vienerius metus svajoja apie vyrą, kuris niekada jai nepriklausys.

Dangų virš galvos lanku perskrodė žaibas. Kol ji laukė nėštumo testo rezultatų, lauke tvenkėsi audra. Misei spėjus nuvažiuoti vos mylią, lietus jau plakė pikapo stogą tarsi pikti kumščiai. Matomumas sumažėjo iki dešimties pėdų. Važiuoti tokiomis sąlygomis buvo beprotiška. Tačiau ji privalėjo grįžti namo.

Nors priekinio stiklo valytuvai dirbo maksimaliu greičiu, nuvalytą paviršių kaipmat užliedavo dar daugiau vandens. Priešais išniro automobilio žibintai – pernelyg arti, kad Misė spėtų sustabdyti pikapą. Ji staigiai pasuko vairą ir nuspaudė stabdžius. Padangos susmego į minkštą, nuo gausaus lietaus purvyne virtusį žvyrą ir automobilis čiūžtelėjo tolyn nuo kelio. Kai jis pagaliau sustojo, Misės rankos buvo tvirtai įsikirtusios vairo. Širdis daužėsi kaip pašėlusi.

Ką tik išvengus susidūrimo, protas visiškai nuskaidrėjo. Kad ir kas vyksta tarp jos ir Sebastiano, svarbūs dabar jau ne tik juodu. Ji greitai taps motina. Gal anksčiau, nei manė, ir be vilties, kad vaiko tėvas patikės, jog mylėjosi su juo neturėdama slaptų motyvų. Tačiau dabar prieš akis – naujas gyvenimo tikslas. Stumtis į priekį ir priimti sprendimus, kurie atitiktų geriausius vaiko interesus.

Ir jeigu dėl to privalės dirbti Keisų holdingo Ryšių skyriaus vadove ir neleisti Sebastianui sužinoti, kad jis yra vaiko tėvu, ji taip ir pasielgs.

Devintas skyrius

Sebastianas skubėjo namo vildamasis, kad atvyks anksčiau už Misę. Jos lėktuvas nusileido prieš valandą, bet dėl spūsčių pusvalandžio kelionė veikiausiai užtruks dvigubai ilgiau. Laukdamas pikto skambučio jis patikrino mobilųjį; sužinojusi, kad jo siųstas automobilis gabena ją ne namo, o pas jį, Misė veikiausiai bus labai susierzinusi.

Mėnesį trukęs išsiskyrimas paveikė ir jo darbą, ir asmeninį gyvenimą. Pakeitęs tris padėjėjas, kurių viena ilgiausiai išbuvo devynias dienas, Sebastianas puolė į neviltį.

– Neįmanoma rasti geros pagalbininkės, – pasukęs į įvažiuojamąjį keliuką sumurmėjo jis ir ėmė nekantriai barbenti pirštais į ranktūrį, laukdamas, kada atsivers kaliojo metalo vartai.

Sebastiano namas stovėjo eklektiško stiliaus namų kaimynystėje – tarp amžiaus vidurio rančų ir dvidešimt pirmo amžiaus vilų. Čia, netoli Hjustono centro, kur buvo išplėtota paklausi mokyklų sistema, daugelis žmonių, tokių kaip Sebastianas, įsigydavo namą su dideliu žemės plotu ir senais medžiais ir nugriovę senąjį pastatą susikurdavo naujovišką mini valdą.

Prie paradinių durų jau stovėjo juodas miesto automobilis. Sebastianas už jo sustojo ir išlipo. Vairuotojas jį pasitiko prie užpakalinių keleivio durelių.

– Laba diena, pone Keisai.

– Sveikas, Burtai. – Keliaudamas Sebastianas dažnai naudodavosi šio vairuotojo paslaugomis. – Ar panelė Vord jau viduje?

– Ne, pone, – atsakė vairuotojas, laikydamas ranką ant durelių rankenos. – Ji norėjo palaukti, kol grįšite.

– Kiek laiko jau čia stovite?

– Dešimt minučių. – Vairuotojas atidarė dureles.

Pasiruošęs atremti Misės susierzinimo išpuolį Sebastianas žvilgtelėjo į vidų ir pamatė ją miegančią – šonu susirangiusią ant sėdynės ir panardinusią skruostą į delną. Šis vaizdas sudrebino tvirčiausias jo širdį juosiančias sienas. Akimirksniu jis ir vėl nusikėlė į pirmąją jųdviejų naktį, kai ištisą valandą stebėjo ją miegančią.

Pritūpęs prie automobilio Sebastianas užkišo rudų plaukų sruogą Misei už ausies. Kadangi ji nesujudėjo, paėmė ją ant rankų.

– Paimk lagaminą, – lipdamas laiptais link paradinių durų paliepė jis vairuotojui.

Namų prižiūrėtoja Sebastianą veikiausiai stebėjo pro langą, nes, vos jam užlipus laipteliais, atvėrė duris. Jis nesustodamas užnešė Misę plačiais marmuriniais laiptais į antrame aukšte esantį savo miegamąjį.

Kaip sunku jai turėjo būti namuose, jeigu užmigo per vos dešimt minučių. Nejaugi broliai ir jų žmonos visai nepadėjo? O gal visi pasinaudojo dosnia jos prigimtimi ir leido vienai tempti slaugymo naštą?

Kai Sebastianas nuleido Misę ant čiužinio, ji pravėrė akis.

– Sebastianai? – Žiūrėdama į jį švelniu, dar ne itin sufokusuotu žvilgsniu, ji pakėlė ranką ir palietė jam skruostą.

– Ilgėjausi tavęs, – išsitiesdamas greta pasakė jis.

Ji pasivertė ant šono ir prisiglaudė prie jo.

– Aš taip pat tavęs ilgėjausi, – sumurmėjo Misė šiltai kvėptelėdama jam į kaklą.

Jos ranka prasibrovė pro jo kaklaraištį, pro sagas ir užčiuopė nuogą odą.

Akimirksniu įsiaudrinęs Sebastianas apėmė delnu jos veidą ir prispaudė lūpas prie josios. Aistra aptemdė jam protą. Mėnuo be Misės pavertė jį alkstančiu meškinu. Todėl dabar jis godžiai vaišinosi tyliais jos dūsavimais ir prigludusiu liaunu kūnu. Vartydamasis su Mise plačioje lovoje Sebastianas išrengė ją iki apatinių ir pats, jau būdamas be švarko, kaklaraiščio ir batų, nekantrių jos pirštų atlapotais marškiniais įsitaisė jai tarp šlaunų.

Traukdamas į save saldų aromatą Sebastianas lūpomis ėmė keliauti jos gerkle, nuslydo link tarpo tarp krūtų ir apsistojo ties liemenėlės nėriniu. Liežuviu braukdamas per šiurkštų kraštą mėgavosi tankiu jos krūtinės kilnojimusi, tuo pat metu pirštų galiukais vis aukščiau kutendamas jos šlaunį.

– Pasimylėk su manimi, – sušvokštė Misė, pirštais slysdama jo šonais; įspraudusi rankas tarp jųdviejų kūnų, ji ėmė grabalioti diržo sagtį. – Noriu jausti tave savyje.

Misės žodžiai pakurstė ant ribos balansuojantį jo libido.

– Neskubink manęs. Ketinu iš naujo susipažinti su kiekvienu tavo kūno coliu.

– Taip ilgai laukti negaliu. – Ji pajudino klubus, kad Sebastiano varpa geriau įsistatytų į jos branduolį.

Net per skiriančius medžiagų sluoksnius Sebastianas jautė, kad ji liepsnoja. Šis žinojimas paskatino jį pamiršti visus planus. Per kelias sekundes likę drabužiai jau gulėjo ant žemės, o Sebastianas buvo įsitaisęs virš sudrėkusios Misės.

Slysdamas į jos ankštą makštį, jos raumenims standžiai jį apglundant, jis pratisai sudejavo, o ji stumtelėjimu priėmė jį dar giliau. Sebastianas panardino veidą į jos kaklo linkį. Susilieję ne tik kūnais, bet ir sielomis, Misės nagams vis labiau smingant jam į nugarą, jie ėmė drauge judėti.

Sebastianas stengėsi prailginti jųdviejų mylėjimąsi, tačiau jos aistringi šūkčiojimai ir nekantrūs judesiai nukirto valios virves. Įspraudęs ranką tarp jų kūnų, jis palietė jos pumpurą, ir Misės kūnu nusirito grandininė orgazmo reakcija. Baigiamuoju stumtelėjimu jis pergalingai sušuko.

– Tavo grįžimą vaizdavausi ne taip, – parvirsdamas ant nugaros sumurmėjo jis, o jos kūnas suglebo jam ant krūtinės kaip erotinė fantazija.

Misė nosimi pasitrynė jam į kaklą.

– Tikrai? O aš tik apie tai ir galvojau.

Apvalūs jos sėdmenų iškilumai taip ir prašėsi Sebastiano rankų. Jis pirštų galais ėmė nuo juosmens iki šlaunų brėžti tobulą lanką. Sebastianą žavėjo kiekvienas jos colis. Nykščiui slystant Misės klubu, kūną užliejo pasitenkinimas.

Misė pakėlė galvą ir įrėmė kaktą jam į krūtinę. Prieš sekundę jos balsas skambėjo lengvai ir nerūpestingai, o dabar veidas atrodė kuo rimčiausias.

– Kas neduoda ramybės? – tylai užsitęsus paklausė Sebastianas.

– Tiesiog imsiu ir pasakysiu.

Tačiau galvoje ji ir toliau ieškojo tinkamų žodžių. Mylėjimasis padėjo Sebastianui apmalšinti ankstesnį nekantrumą. Leisdamas Misei pačiai susitvarkyti su ją kankinančiu klausimu, jis tylėdamas laukė.

– Manau, bus geriau, jei pirmiau apsirengsime.

Išsprūdusi iš Sebastiano glėbio ji užsitempė džinsus ir marškinėlius; ant veido užkritę ilgi plaukai neleido jam įžvelgti Misės veido išraiškos. Trūkčiojantys judesiai ir susikaupimas rodė, kad kažkas negerai. Sebastianas mėgino nekreipti dėmesio į pilve bruzdantį nerimą. Mėnesį trukęs išsiskyrimas jį paveikė labiau, nei pats tikėjosi. Dabar, kai Misė buvo pasiekiama ranka, nenorėjo, kad nemalonūs jausmai trukdytų ją stebėti.

Misė sviedė į Sebastianą trumpikes. Kai jis apsimovė apatinius, išpoškino:

– Nuo rytojaus esu naujoji Ryšių skyriaus vadovė.

Jeigu Sebastianas nuo jos būtų slėpęs panašios svarbos naujieną, Misė veikiausiai būtų pakėlusi vėją, kuris net namo stogą būtų nunešęs. Tačiau Sebastianas nebuvo pratęs šėlti ir griaudėti kaip vasaros griaustinis. Ne, jo įsiūtis būdavo ramus ir ledinis, o tai prilygo viesului, padaugintam iš dešimties.

– Kada tai nutiko? – stingdantis jo balso šaltis būtų galėjęs sunaikinti ištisą apelsinų derlių.

– Tavo tėvas šią mintį man pakišo dar Las Vegase. – Misė skvarbiai žvelgė į neįskaitomą jo veidą mėgindama atspėti, kaip smarkiai jis pyksta. – Prieš kelias dienas paskambino Maksas, ir aš sutikau.

– Suprantu.

Ką gi jis supranta? Kad ji puikiai tam darbui tinka? Kad aptardama naują poziciją su jo tėvu ir broliu parodė nelojalumą ir nepagarbą? Kad ji taip myli jį, jog verčiau jau praleis kiekvieną savo gyvenimo dieną už trisdešimties pėdų nuo jo kabineto, nei niekada jo nebematydama?

– Ar neprieštarauji?

– Jeigu dirbsi Keisų holdinge, susitikinėti negalėsime.

– Tai irgi apsvarsčiau. – Argi neteisinga pasirinkti ką nors logiška, pavyzdžiui, nuostabų darbą, užuot leidusis į rizikingą nuotykį, tokį kaip pasimatymai su Sebastianu, kuris tęstųsi tik tol, kol jis to pageidautų? Senoji Misė, toji impulsyvi mergina, kuri buvo trumpam atgijusi Las Vegase, būtų pasirinkusi neaiškią ateitį su Sebastianu. Nelaimei, jau daugiau nei dešimtmetį ji priiminėjo sprendimus remdamasi galva, ne širdimi. – Bet mes jau buvome nusprendę, kad palikę Las Vegasą santykių netęsime.

– To norėjai tu. Aš buvau suplanavęs kitaip.

Misė atsisakė jaustis kalta jį nuvylusi. Juokinga net galvoti, kad sugebėtų ilgai išlaikyti jo dėmesį.

– Šiam darbui tinku idealiai.

– Tada, jeigu nori būtent darbo, pasirinkai teisingai.

Perdžiūvusia burna ji negalėjo ištarti nė žodžio, todėl tik linktelėjo galva. Sebastianui abejingai susitaikius su jos sprendimu, skrandis tapo kietas lyg akmuo. Kita vertus, ko ji tikėjosi? Aistringo maldavimo, kad pasirinktų jį, o ne karjerą? Galiausiai jis netgi džiaugsis, kad ji leido taip lengvai išsisukti.

Vežama namo, prislėgta ir nelaiminga, Misė leido Sebastianui užpildyti tylą mandagiomis beprasmybėmis. Jis pasiteiravo apie jos šeimą ir papasakojo visas bendrovės verslo naujienas. Nerašytu susitarimu jie vengė kalbėtis apie tai, kas juos jaudino labiausiai: apie jos naują darbą, apie buvusių bendradarbių reakciją į paaukštinimą ir apie tai, kas dar prieš valandą tarp jųdviejų buvo.

– Ačiū, kad atsiuntei vairuotoją manęs paimti, – padėkojo Misė, Sebastianui nešant lagaminą į jos nuomojamą butą. Pirmą kartą gyvenime jo akivaizdoje jausdamasi nejaukiai, ji ėmė žaisti rankinės dirželiu ir svarstyti, ar neturėtų pakviesti jo ko nors išgerti.

– Nėra už ką. – Jis pasviro į Misę ir pabučiavo ją į lūpas.

Nors Sebastiano bučiniai iki gyvenimo pabaigos tirpdys ją lyg atogrąžų saulė sniegą, skrandis beviltiškai susitraukė. Šis trumpas bučinys buvo atsisveikinimas.

– Pasimatysime rytoj ryte, – tarė ji.

– Rytoj per pusryčius vyks susirinkimas. Kai tik būsiu biure, užsuksiu į tavo naująjį darbo kabinetą.

Sebastianas išėjo palikęs ją stovinčią svetainės viduryje, linksinčią galva kaip spyruoklinė lėlė. Jis taip greitai iš aistringo meilužio virto palaikančiu buvusiu darbdaviu, kad ji pasijuto lyg botagu perlieta. Misė džiaugėsi nusprendusi nieko jam nesakyti apie kūdikį.

Kai nėštumas taps akivaizdus, leis visiems patikėti, kad vaiko tėvas – Timas. Nebuvo prasmės dėl trumpo Vegaso romano versti Sebastianą mokėti visą likusį gyvenimą. Tai kas, kad instinktai kuždėjo ją elgiantis neteisingai? Penkiolika metų ji neleido sau eiti širdies keliu. Ir priprato rinktis logiškus sprendimus. Jos gyvenimui vadovavo protas.

Dar paauglystėje ji pamatė, kas nutinka, kai širdies norai paima viršų. Gaila, kad tos pamokos neprisiminė Las Vegase.

Sebastianas tarsi vėjas įlėkė į tėvų namus. Jis buvo įsiutęs, kad tėvas ir vėl įsikišo į verslo valdymą, ir piktas ant savęs, kad pats nepagalvojo paskirti Misės į ryšių vadovės vietą.

– Sebastianai, – savo darbo kabinete stodamasi nuo kompiuterio prabilo Zuzana, – ką čia veiki?

– Atėjau pasikalbėti su tėčiu.

Ji tiriamai nužvelgė sūnaus veidą.

– Ką vėl jis iškrėtė?

– Nepasitaręs su manimi pasiūlė Misei darbą.

– Esu tikra, kad taip pasielgė vedamas gerų ketinimų.

– Pernelyg dažnai jį teisini, – stengdamasis kalbėti ramiai papriekaištavo Sebastianas. Juk pyko jis ne ant mamos. – Kur jis?

Eidamas Zuzanos nurodyta kryptimi Sebastianas rado tėvą bibliotekoje.

– Pasiūlei Misei ryšių vadovės pareigas?

– Sveikas, Sebastianai. – Brendonas nusiėmė skaitymui skirtus akinius. – Taip.

– Kodėl taip pasielgei?

– Ji yra holdingo dalis. Be to, su darbu susitvarkys. Jau seniai privalėjai ją paaukštinti. Jeigu taip ir būtum pasielgęs, galbūt ji niekada nebūtų nusprendusi išeiti.

Sebastianas užgniaužė niurzgesį. Kad ir kaip nenorėdamas, turėjo pripažinti, kad tėvas teisus. Misė pernelyg išsilavinusi dirbti jo padėjėja. O jis, pasilaikydamas ją vien tik sau, elgėsi kaip savanaudis niekšas.

– Turėjai pirma pasikalbėti su manimi.

– Pasikalbėjau su Maksu. Ji dirbs pas jį. Mintis jam patiko.

Kaip Sebastianas galėjo ginčytis? Tėvo logika nepriekaištinga. Tik jo metodai vertė Sebastianą griežti dantimis. Ir Misės jis negalėtų sulaikyti nuo darbo, kuris jai akivaizdžiai svarbesnis už santykius su juo.

Jis net neketino sau prisipažinti, kad suvokė džiaugęsis, jog ji atsistatydino. Džiaugęsis, kad ji miegos jo lovoje, užuot dirbusi jo holdinge. Leisdamas aistrai užgožti protą pats prieštaravo viskam, kuo tikėjo. Kodėl tada jam norisi į ką nors spirti?

– Kodėl niekas su manimi apie tai nepasikalbėjo?

– Misė pati norėjo tau pranešti naujienas.

– Kaip gaila, kad prieš eidamas pas Misę neatėjai pasikalbėti su manimi. Pats mielai būčiau jai pasiūlęs tokią galimybę.

– Atleisk, kad palikome tave nuošalyje. – Neatrodė, kad Brendonas bent kiek apgailestautų apėjęs Sebastianą ir dar kartą patvirtinęs savo autoritetą. – Kai sužinojau, kad ji išeina iš darbo, sprendimas kilo spontaniškai. Pasikalbėjau su Mise Las Vegase, tačiau dėl jos tėvą ištikusios nelaimės atsakymą gavau tik prieš dvi dienas.

Naujieną ji slėpė ištisą mėnesį.

– Buvai sutelkęs dėmesį į „Smito pramonę“, – tęsė Brendonas. – Nesuprantu, ko taip širsti. Neleidome pasprukti vertingai darbuotojai.

O Sebastianas prarado galimybę puoselėti asmeninius santykius.

Pagunda liepti tėvui nesikišti tarsi užrišo liežuvį. Dar niekada gyvenime Sebastianas nesijautė toks nevertas vadovo pozicijos. Vadovai turi atsakymus į visus klausimus. Jų rankose valdžia. Jis nesijautė turįs nei vieno, nei antro.

– Misė taps puikia Ryšių skyriaus vadove, – pasakė tėvas. – Pamatysi.

Sebastianas dirbtinai nusišypsojo.

– Net neabejoju.

– Vadinasi, viskas ne dėl to, kad įsikišau?

– Ar nori vėl vadovauti bendrovei? – Sebastianas ir pats nesuprato, iš kur kilo šis klausimas. Jis suprato tik tai, kad yra pasirengęs atsisakyti darbo, kuriam buvo gimęs. Galbūt išeis dirbti į Fortune 500 korporaciją. Arba įkurs savo bendrovę. Darys tai, kas nebus susiję su šeima. – Tik tark žodį, ir manęs neliks.

Iš tėvo veide atsispindinčios nuostabos Sebastianas suprato, kad jam pagaliau pavyko pramušti sienoje skylę.

– Bendrovei vadovauti nenoriu. Pensija...

– Be galo nuobodus dalykas. Suprantu. Mama norėjo, kad įtikinčiau tave likti pensininku. Jai patinka, kai esi namie. Dievas žino kodėl, juk per golfą tavęs vis tiek beveik nemato. – Sebastianas įsirėmė rankomis į klubus. – Turbūt ji nuogąstauja, jog grįžęs į darbą gali pakenkti širdžiai. Bet gal ji klysta saugodama tave nuo to, ką be galo mėgsti.

– Sebastianai? – Į kambarį žengė Zuzana. Kažin kiek ji spėjo nugirsti? – Gal liksi vakarienės?

– Ne. Grįžtu į biurą. Be Misės pagalbos kelias pastarąsias savaitės gerokai atsilieku su darbais. – Jis paskutinį kartą pažvelgė į tėvą. – Buvai teisus norėdamas, kad ji liktų holdinge. Galiu tik tikėtis, kad taip pasielgei vedamas gerų ketinimų.

Sebastiano automobilis sustojo prie kelkraščio, priešais Hjustono užmiesčio viešbutį. Prie keleivio durelių priėjo viešbučio patarnautojas. Misė rankomis perbraukė per rugiagėlių mėlynumo vakarinę suknelę. Šilkinė medžiaga elegantiškai gaubė klubus. Vėsi spalva nuostabiai kontrastavo su rudais plaukais.

– Nesuprantu, kodėl prašei čia su tavimi važiuoti, – nusiskundė ji, jau dešimtą kartą klausdama apie jo motyvus. Uždaroje erdvėje įtampa buvo kone apčiuopiama. Nuo pat namų Misė rankose stipriai gniaužė vakarinį rankinuką.

– Esi mūsų Ryšių skyriaus vadovė ir privalai susipažinti su daugeliu čia dalyvausiančių svečių. – Pastarąsias dvi savaites jis įdėmiai sekė Misės darbą. Naujas pareigas ji perėmė niekieno nepadedama. Turėjo būti nelengva. Sebastianas nepažinojo kito žmogaus, kuris taip puikiai susitvarkytų su tokia sunkia užduotimi. – Nusiramink. – Skatinamas nenugalimo poreikio ją nuraminti Sebastianas paėmė Misę už rankos.

– Lengva tau šnekėti – darai tai kone kasdien.

– Nieko čia sudėtinga. – Jis išlipo iš automobilio ir apėjo aplinkui. – Įsivaizduok, kad visi yra tik su apatiniais.

Jo pasiūlymas Misę sutrikdė. Ji kurį laiką nustebusi žiūrėjo jam į akis, paskui kreivai nusišypsojo.

– Maniau, kad tai veikia tik viešai sakant kalbą, – tarė ji pasikišdama po pažastimi rankinuką ir leisdamasi jo vedama į elegantišką fojė.

– Veikia tada, kada reikia.

Labdaros renginio, skirto paremti vietiniams alkstantiesiems, organizatoriai buvo sumanę kazino vakarą, kuris garantavo ir smagų laiko praleidimą, ir nemenką sumelę labdaros fondui. Kai juodu įėjo į pokylių salę, Sebastianas patyrė déjà vu.

Misė džiugiai patrynė delnais, ankstesnio jos nervingumo neliko nė ženklo.

– Laikas prisikimšti kišenes grynųjų.

– Renginys skirtas labdarai, – pralinksmintas Misės atvirumo sumurmėjo Sebastianas. – Jis sumanytas surinkti, o ne prarasti kuo daugiau pinigų.

– Tai pamėginsiu laimėti ne daugiau, nei tu praloši.

Sebastianas sugriebė ją už alkūnės ir nukreipė į ruletės stalą.

– Kodėl manai, kad laimėsi?

– Juk tu esi mano sėkmės talismanas. – Ji iš padilbų metė į jį valiūkišką žvilgsnį.

– Ar tik tiek tau reiškiu?

Misei nespėjus atsakyti, jiems kelią pastojo vyras. Meilikaujamai šypsodamasis, kairėje rankoje laikydamas gėrimą, jis dešinę ištiesė Sebastianui. Bobas Stouksas, vieno iš didesnių Hjustono bankų vadovas, labdaros renginiuose dalyvaudavo tik todėl, kad turtinga jo žmona su išvaizdžiu ir už ją jaunesniu vyru rodytis viešumoje mėgo ne ką mažiau, nei švaistyti savo šeimos pinigus.

– Malonu ir vėl tave matyti, Sebastianai.

– Bobai, – greitu linktelėjimu pasisveikino Sebastianas, stipriai spausdamas pašnekovui ranką. – Čia – Misė Vord, – pridūrė jis. – Bobas Stouksas.

Misė sumurmėjo mandagų pasisveikinimą, į kurį Bobas beveik nekreipė dėmesio. Jos žvilgsnis iš karto nukrypo už gaišintojo nugaros į ruletę. Kai Bobas leidosi smulkiai pasakoti apie savo naują golfo lazdą ir tai, kaip ji pagerinusi jo žaidimą, Sebastianas išgirdo ją atsidūstant.

– Atleisk, golfo nežaidžiu, – pasakė Sebastianas, atmesdamas bankininko pasiūlymą prisidėti prie jo žaidėjų klubo. – Jeigu nori kalbėtis apie golfo lazdas, tokiam pašnekesiui puikiausiai tiktų mano tėvas. Jis tikras entuziastas.

– Nežaidi golfo?

Sebastianas buvo pernelyg užsiėmęs multimilijoninės korporacijos valdymu, kad dykinėtų žaisdamas laisvalaikio žaidimus kaip daugelis jo kolegų. Jis visuomet laikėsi nuomonės, kad vadovas turi dirbti sunkiau už savo darbuotojus. Jo tėvas visada galvojo priešingai. Brendonas darbe praleisdavo tik tiek laiko, kiek privalėjo. Tokiu tėvo darbo stiliumi iš dalies galima būtų paaiškinti ir permainingą bendrovės pelną jo vadovavimo metais.

Palikdami Bobą už nugaros Sebastianas ir Misė patraukė prie ruletės stalo. Tačiau vos spėję žengti penkis žingsnius ir vėl buvo sulaikyti.

– Tu čia, – sušuko smulkutė brunetė. Visiškai nekreipdama dėmesio į Misę ji pasistiebė ant pirštų galų ir pabučiavo Sebastianą į abu skruostus. – Pasakysiu Džinai, kad Sebastianas Keisas atėjo į mano labdaros renginį. Palauk, kol ją atsivesiu.

– Mes einame prie ruletės, – pasakė jai Sebastianas.

– Mes? – nieko nesuprasdama sumirksėjo mėlynakė brunetė.

Sebastianas pasisuko į Misę.

– Misė Vord. Keisų holdingo Ryšių skyriaus vadovė. Tania Hart.

Brunetė, mėgindama nuspėti tikrąjį Misės vaidmenį, suraukė antakius.

– Malonu susipažinti. – Staiga Tania pradėjo moti kažkam kitame salės gale. – Lik čia, – paliepė ji.

Ir nėrė atgal į minią.

– Primink, kodėl mes čia, – tarė Misė.

– Privalai susipažinti su šio miesto varomąja jėga.

– Na, akivaizdu, kad toji varomoji jėga ne itin suinteresuota susipažinti su manimi.

Girdėdamas tylų Misės balsą, Sebastianas galėjo pagalvoti, kad atstūmimai jos nepaveikė, tačiau tvirtai suspausti lūpų kampučiai išdavė vidinę kančią.

– Tuoj bus suinteresuota, – energingai paprieštaravo Sebastianas. – Eikime pralošti šiek tiek pinigų.

Misė entuziastingai nusišypsojo.

– Turėjai galvoje, laimėti.

Kol jie ėjo prie stalo, Sebastianas, vengdamas akių kontakto su susirinkusiaisiais, sutelkė dėmesį vien tik į Misę. Kodėl jis nepagalvojo, kad šis vakaras ją gali trikdyti? Gal todėl, kad nieko nesvarstydamas stvėrė pirmą pasitaikiusią progą praleisti su ja šiek tiek laiko už biuro ribų? Gal todėl, kad šių žmonių niekada nebuvo matęs kito žmogaus akimis?

Jis nupirko žetonų už penkis tūkstančius dolerių ir pastūmė krūvelę tiesiai priešais Misę.

– Laikas patikrinti, ar tave tebelydi sėkmė, – pasakė jis.

Vos prieš kelias minutes ji degė nekantrumu atsidurti prie stalo, bet dabar žengė žingsnį atgal.

– Tai didelė suma, – žiūrėdama į žetonus pasakė ji.

– Ne didesnė už tą, kurią pastatei ant rato Vegase.

– Tai buvo visai kas kita.

– Kas kita? – Jis pasirėmė ranka į stalą, kad galėtų pažvelgti Misei į akis.

– Pinigai buvo mano.

– Manyk, kad tai auka labdarai. – Sebastianas pastūmė penkis šimtinius žetonus ant juodos spalvos. – Gal norėtum lažintis?

Misė stumtelėjo vieną žetoną ant raudonos spalvos ir smalsiai pažvelgė į Sebastianą.

– Iš ko?

– Jeigu laimėsiu, naktį praleisi mano namuose.

Rutuliukas pradėjo ridentis. Ji sulaikiusi kvapą stebėjo, kaip ratas lėtėja.

– To daryti negalime. Gal jau pamiršai, kad esu tavo darbuotoja?

Sebastianas palinko jai prie ausies.

– Ilgiuosi tavęs.

Nors juodu nesilietė, Sebastianas jautė iš jos raumenų sklindančią įtampą.

– Aš taip pat tavęs ilgiuosi, – sušnabždėjo ji. – Bet jeigu kamuoliukas sustos ant raudonos, iš šito daugiau nesilažinsime.

– Dvigubas nulis.

Abu pralaimėjo.

Misė ėmė juoktis.

– Galbūt likimas taip nori mums pranešti, kad šią temą paliktume ramybėje.

Sebastianui pranašiški ženklai buvo nė motais.

Dešimtas skyrius

Misei sekantis, Sebastianui nesisekant žetonų krūvelė daugiau mažiau liko nepakitusi, iki prie jų priėjo penktąją dešimtį įpusėjęs vyras ir paklausė Sebastiano nuomonės apie politinę atmosferą Ostine. Kadangi tema Misės nedomino, ji atsiprašė ir nuėjo į moterų tualetą.

Kai išėjo iš už pertvaros, priešais veidrodį pamatė lūpas besidažančią brunetę ilgais šilkiniais plaukais. Plaudamasi rankas Misė jautė į save įsmeigtą merginos žvilgsnį.

– Ar tu – Sebastiano mergina?

– Ne. Dėl Dievo, tikrai ne. – Misės juokas jai pačiai nuskambėjo isteriškai. – Aš Keisų holdingo Ryšių skyriaus vadovė.

– Štai kaip. – Šviesi jos šypsena būtų perskrodusi net tirščiausią rūką. – Aš Keitlina Murei.

Moteris, su kuria Sebastianas prieš išvykimą į konferenciją Vegase šešis mėnesius kartkartėmis susitikinėjo. Moteris, kuriai, Zuzanos manymu, Sebastianas turėjo pasipiršti.

– Malonu susipažinti. Esame kalbėjusios telefonu. Aš Misė Vord, buvusi Sebastiano padėjėja.

– Kurį laiką buvai išvykusi. Sebastianas minėjo, kad tavo tėvas patyrė avariją.

Na gerai, vadinasi, Keitlina yra nuoširdžiai miela mergina, o tai jau maloni staigmena, palyginti su kitais šį vakarą sutiktais žmonėmis. Vadinasi, Sebastianas, grįžęs iš Las Vegaso, buvo su ja susisiekęs. Misės tai nenustebino.

– Jeigu dūrį peiliu galima pavadinti avarija, tada taip.

– Dūrį peiliu? – Keitlina atrodė šokiruota. Savo paauksuotame pasaulyje jai neabejotinai buvo sunku net įsivaizduoti tokį smurtą. – Kaip siaubinga. Kaip tai nutiko?

– Mano tėvas kunigas. Jis nuvyko pagelbėti vienai parapijietei ir atsidūrė tarp jos ir jos vaikino, kuris norėjo ją sužaloti. Bet dabar jam viskas gerai, – patikino Misė matydama, jog nepagražintai pateikti faktai Keitliną gerokai sukrėtė. – O tas vaikinas kalėjime.

– Tada gerai. – Ji įsimetė lūpų dažus į rankinuką. – Ar šį vakarą gerai leidi laiką?

– Man regis, sėdžiu ne savo rogėse.

– Ak? Kodėl?

– Esu kilusi iš mažo vakarų Teksaso miestelio. Tokie dideli renginiai mane gąsdina. Klausydamasi žmonių pokalbių, pusės jų net nesuprantu.

Gražų Keitlinos veidą iškreipė šelmiška šypsena.

– Duosiu tau senbuvės patarimą. Dauguma jų ir patys nesupranta, apie ką kalba.

Misei pradėjus juoktis, nesaugumas ėmė tirpti. Keitlina jai nuoširdžiai patiko. Nieko nuostabaus, kad Zuzana tikėjosi, jog Sebastianas paprašys šios aukštuomenės damos už jo tekėti.

– Kiek laiko jūs su Sebastianu pažįstami?

– Man regis, visą amžinybę. Mūsų tėvai kartu lankė koledžą ir iki šiol tebėra geriausi draugai. Aš, galima sakyti, užaugau kartu su Sebastianu, Maksu ir Natanu. Žinoma, esu už juos gerokai jaunesnė. Su manimi jie elgdavosi kaip su įkyria mažąja sesute.

– Labai pažįstamas jausmas, – pasakė Misė, kuriai Keitlina patiko vis labiau ir labiau, nors širdis ir sunko suvokiant, kaip tobulai ši moteris tinka Sebastianui į porą. Toks pat išsilavinimas. Toks pat gyvenimo būdas. – Turiu keturis vyresnius brolius, paskui kuriuos lakstydavau tarsi pamestas šunytis.

– Būtent. – Keitlinos gerkle melodingais raibuliais atsirito juokas. – Pamaniau, kad vieną dieną jie pradės į mane žiūrėti kitaip. – Ji gūžtelėjo pečiais. – Tačiau mes visą laiką ir liksime tik draugai. Buvo malonu su tavimi susipažinti.

– Man taip pat, – atitarė Misė.

Prieš veidrodį ji dar šiek tiek užtruko – pasipudruoti nosytės ir pasidažyti lūpų. Susitikimas su Keitlina nuteikė filosofiškai. Nuo pat mokyklos laikų Misė pavydėjo tokioms merginoms. Jos taip lengvai narstė po šį materialinės gerovės ir išprusimo pasaulį. Greta jų Misė jautėsi netašyta ir nerangi. Jeigu drauge su Keitlina stovėtų abipus Sebastiano, iš šalies žiūrintieji manytų, kad tai su Keitlina jis yra pora. Jie abu tryško pasitikėjimu, kuriuo Misė niekada negalės pasigirti.

Ir tai buvo tik dar viena priežastis, kodėl Misė privalėjo puoselėti su Sebastianu išimtinai darbinius santykius. Perkreipusi lūpas ji išėjo iš moterų tualeto ir patraukė ieškoti buvusio viršininko.

– Pralošiau visus pinigus, – Misei prisiartinus pasakė jis. – Eime iš čia.

– Bet praėjo dar tik valanda. – Gal jis jau pradėjo jaustis nesmagiai, kad ji nedera prie susirinkusiųjų?

Sebastianui jos žodžiai nepatiko.

– Kaip suprantu, pageidautum atsilošti pralaimėtus pinigus? – Jo pirštai apglėbė Misės juosmenį ir vos spustelėję privertė ją žengti artyn. – Pasirodžiau renginyje, atlikau pareigą paaukodamas pinigų alkstantiesiems. Dabar noriu parvežti tave namo.

Šito ji ir bijojo.

– Žinoma. Pagaliau juk rytoj darbo diena. Manau, kad reikėtų anksčiau nueiti miegoti.

– Klaidingai mane supratai, – liepsnojančiomis akimis pasakė Sebastianas. Prikaustanti jo delno šiluma prasiveržė pro šilkinę Misės suknelę ir jos pulsas šoktelėjo aukštyn. – Ar labai supyksi, jeigu pasakysiu, kad šis renginys tebuvo pretekstas praleisti su tavimi šiek tiek laiko?

Kai Misė suvokė jo žodžių prasmę, žandikaulis iš nuostabos nukaro, o užplūdęs ilgesys kaipmat ėmė kėsintis į sveiką protą.

– Darai didžiulę klaidą.

– Nesuprantu.

Ji parodė į savo drabužius ir plaukus.

– Tai ne aš. Las Vegasas tebuvo fantazija.

– Man atrodo, kad tai tu.

– Ne. Aš esu toji, kuri iki vėlumos sėdi biure ir dirba darbą, kuris neatitinka pernelyg aukštos jos kvalifikacijos, o laisvalaikiu mezga maldai skirtus šalikus ir savanoriauja moterų prieglaudose. Aš negeriu. Nevaikštau į klubus. Nesu nei žavinga, nei įdomi. – Ji stovėjo nusukusi veidą į šalį, kad Sebastianas nematytų akyse besitvenkiančių ašarų.

– Ar žiūrėjai į veidrodį? Esi graži. O man – žavingiausia pasaulyje moteris. – Net jeigu jo komplimentai buvo visiškas melas, Misės keliai nuo jų vis viena linko. – O dabar dinkime iš čia.

Kaip po tokios kalbos ji galėjo jam atsispirti? Laimei, einant durų link, kelią jiems vis pastodavo tai vienas, tai kitas svarbus asmuo su klausimais apie verslą, tėvą ar kvietimais papietauti. Daugumą jų Misė atpažino. Per ketverius darbo pas Sebastianą metus ji ne su vienu jų buvo kalbėjusis telefonu.

O jie savo ruožtu atrodė nustebę matydami ją su Sebastianu ne darbo valandomis. Jie beveik girdėjo juos spėliojant, kodėl Sebastianas atsivedė buvusią vyriausiąją padėjėją į šį labdaros renginį. Netgi pristatoma kaip naujoji Ryšių skyriaus vadovė ji vis tiek jautėsi pašaliete.

Jeigu kalbama būtų tik apie Sebastianą ir ją, ji nesijaudintų nė per nago juodymą. Jo bučiniai tarsi burtai tirpdė jos baimes. Kiekvienas jų pasimylėjimas buvo tarsi pasivažinėjimas aistros kalneliais. Tačiau visapusiški santykiai egzistavo ne vien už uždarų durų, bet ir viešumoje. O savęs šalia Sebastiano ji negalėjo net įsivaizduoti.

Veždamas Misę atgal į namus Sebastianas tylėjo. Jo pirštai barbeno į vairą, skaičiuodami laiką tik pagal jam vienam girdimą ritmą. Atrodė, lyg jis nerimautų. Pripratusi Sebastianą matyti šaltakraujiškai nusiteikusį Misė iš padilbų jį nužvelgė.

– Renginyje sutikau Keitliną Murei, – pasakė ji. – Man ji pasirodė labai maloni mergina.

– Keitlina šauni moteris.

– Ji sakė, kad jūsų šeimos glaudžiai susijusios.

– Tikriausiai taip ir yra. – Sebastianas metė į Misę klausiamą žvilgsnį.

– Tavo mama teisi. Keitlina tau tobula pora. Ji pažįsta tuos pačius žmones kaip ir tu. Lankosi tuose pačiuose renginiuose. Esu tikra, kad ji baigė visas reikiamas mokslo įstaigas.

– O aš jai jaučiu vien draugiškumą.

– Nuo to jau galima pradėti.

– Gal kadaise to būtų užtekę. – Sebastianas atsisuko į ją. – Kol nepažinau tavęs Las Vegase.

Misės širdis tapo lengva kaip plunksnelė. Akimirką jai pritrūko kvapo. Tačiau nespėjusi panirti į fantazijas ji suėmė save į rankas. Niekas tarp jų nepasikeitė.

– Tai, kas tarp mūsų nutiko, tebuvo aistra.

– Kodėl tada negaliu liautis apie tave galvojęs?

Nuo jo žodžių Misės kūnas suvirpėjo.

– Matyt, aistra nespėjo išdegti.

– Toks tavo paaiškinimas? Jeigu drauge būtume praleidę porą mėnesių, gal metus, būčiau nuo tavęs pavargęs. Ar taip galvoji?

– Panašiai. Tik nemanau, kad viskas būtų trukę ilgiau nei dvi savaites. Aš nepritampu prie tavo pasaulio. Šis vakaras tebuvo dar vienas to patvirtinimas.

– Koks patvirtinimas? Ar tikrai manai, kad pora krumpliaračių yra mano pasaulis? Arba tos dviejų dimensijų moterys, kurių gyvenimo tikslas – dalyvauti vakarėliuose ir švaistytis pinigais? – Sebastiano balsas sušvelnėjo. – Kada tapai tokia cinike?

Misė dvejojo. Tai, ką ketino pasakyti, nebuvo jos pasididžiavimo verta akimirka, bet jeigu Sebastianas sužinos tiesą, gal supras, kodėl jų santykiai negali peržengti miegamojo ribų.

– Vidurinėje, kai man buvo penkiolika, susitikinėjau su vaikinu iš turtingiausios apygardoje šeimos. Jis mokėsi paskutinėje klasėje ir buvo pora metų už mane vyresnis; baigęs vidurinę ketino gauti futbolo komandos stipendiją ir tęsti mokslus koledže. Valandų valandas kalbėdavomės apie ateitį. Dužius nekantravo išvykti iš Kruseido. Jo tėvui priklausė bankas. Iš jo buvo tikimasi, kad įgis verslo magistro laipsnį ir grįš namo.

– Dužius? – pakartojo išgirstą vardą Sebastianas.

– Robertas. Dužiumi – išduža iš seno namo – jį vadino tėvas, ir vardas prilipo. – Misė visada šypsodavosi prisiminusi mėnesius prieš skylant jos pasauliui. – Dužiaus svajos pranoko Kruseidą, dėl to jį ir mylėjau. Ne jo prabangų automobilį, kaip manė mano šeima, ir ne jo pinigus. Jis ketino kilti iki pat žvaigždžių, o aš tenorėjau būti šalia ir įgyvendinti savo svajones.

Misė nutilo. Kaip keista, kad po penkiolikos metų ji visgi ryžosi praleisti dvejus metus taupydama vestuvinei svajonių suknelei vien tam, kad jos vaikinas ją pamestų dėl kitos, kurios beveik nepažinojo.

– Susitikinėjai su vaikinu, kuris turėjo didelių užmojų. Kas nutiko?

– Jo draugams nepatiko, kad esu jo mergina. Jie manė, kad susitikinėdamas su manimi jis menkina savo padėtį. Vienas jų paleido gandą, neva aš tyčia pastojusi, kad jis mane vestų.

Kodėl net dabar jai džiūva burna prisiminus, kaip jis ant jos šaukė, vadindamas kvaila kekše, sugriovusia jam gyvenimą? Tai įvyko prieš penkiolika metų, bet scena stovėjo jos akyse, tarsi būtų nutikę dar vakar.

– Galbūt aš pati įtikinau save jį įsimylėjusi. Ir, žinoma, pagalvodavau, kaip būtų, jeigu už jo ištekėčiau; tačiau niekada nemėginau pastoti. Pati vartojau kontraceptines tabletes, o jį versdavau naudotis apsauga. Tačiau jis supanikavo. Metė mane. Suteršė mano reputaciją. – Misė atleido rankinuką spaudžiančius pirštus. Prisivertė atpalaiduoti pečius. – Prišnekėjo visiems apie mane baisių dalykų. – Smulkiau ji nebeaiškino. Sebastianui beliko pasitelkti vaizduotę. – Nereikia nė sakyti, kad mano šeima pasibaisėjo. Prieš porą mėnesių mama buvo patyrusi širdies smūgį. Po skandalo tėtis manęs beveik metus neišleido pas draugus. Dėl to nepykau. Mano socialinis gyvenimas buvo baigtas.

– Apgailestauju, kad turėjai tai patirti. Tačiau šio vakaro renginys toli gražu – ne vidurinės laikai.

– Ne. Tačiau idėja ta pati. Dužius mane metė, nes jo draugai buvo įsitikinę, kad jam netinku, ir privertė jį patikėti siaubingais dalykais. Tokie buvo ir tavo šio vakaro draugai.

– Jie nėra mano draugai. Tik verslo partneriai ir pažįstami.

– Tačiau jie sudaro socialinį ratą, kuriame nuolat sukiesi. Jie nepriėmė manęs išskėstomis rankomis.

– Lygini mane su kažkokiu silpnavaliu berniuku. Tikrai manai, kad šitaip atsukčiau tau nugarą?

– Niekada to nesakiau. – Tačiau tai susiję ne tik su jais abiem. Ji laukiasi. Kas bus, jeigu Sebastianas panorės ją vesti? Galiausiai vis tiek ja nusivils. O jeigu nutiks dar blogiau – jeigu jis įsius ir niekada nebenorės jos matyti? – Bet negali kaltinti moters už tai, kad ji nori apsisaugoti nuo širdies skausmo.

Atsisveikinęs su Mise bučiniu, kuris turėjo praskinti kelią į jos namus – bučiniu, kuris tikslo taip ir nepasiekė, – ir palikęs ją prie buto durų, Sebastianas nudūmė pas Nataną ir Emą. Jo brolio žmona kūrė juvelyrinius dirbinius. Nepakartojamus vienetinius meno kūrinius, kurie atnešė jai nemenką šlovę ir kurių paklausa tebeaugo.

Dėl Emos nėštumo, kuris lėtino jos darbą, ir vis didėjančios paklausos Sebastianui teko laukti ištisas tris savaites, kol buvo atliktas ypatingas jo užsakymas.

Duris atidarė Natanas, bet tokį vėlyvą metą išvydęs už jų brolį visai neapsidžiaugė. Jis jau buvo apsirengęs miegui, todėl užtvėrė duris ranka.

– Tai tu esi tas paslaptingasis užsakovas, dėl kurio ji dieną naktį dirbo?

– Tikrai ne dieną naktį, – pralįsdama po Natano ranka pataisė vyrą Ema. Ir nusišypsojo Sebastianui. – Jis pernelyg jaudinasi.

– Pati girdėjai, ką sakė gydytojas. Privalai daugiau ilsėtis.

– Mano kraujo spaudimas tik šiek tiek pakilęs.

– Tau preeklampsija. – Natano balsas nuskambėjo kaip mirties nuosprendis.

– Atleisk mano vyrui, – pasakė Ema. – Užeik. Tavo užsakymas gatavas.

– Užsakymas? – Atkartojo Natanas žengdamas atgal, kai žmona alkūne niuktelėjo jam į šonkaulius. Jis sekė paskui ją iki pat svetainės. Kai Ema pasuko į darbo kambarį, jis užsipuolė Sebastianą. – Kokį užsakymą pateikei mano žmonai, kad ji iki vėlumos sėdi darbo kambaryje?

Sebastianas susidomėjęs stebėjo brolyje įvykusius pokyčius. Darbe Natanas pasižymėdavo laisvumu ir nerūpestingumu. Neatrodydavo, jog kas nors kada nors jį jaudintų. Tiek į sėkmę, tiek į nesėkmę reaguodavo su tuo pačiu ramiu atsainumu. Tačiau žmonos nėštumas paaštrino jo užsidegimą ir savininkiškumą.

– Šiuo metu dar tikrai nenoriu nieko aptarinėti.

– Neleidi mano žmonai užtektinai ilsėtis. Manau turįs teisę žinoti kodėl.

– Apgailestauju, jeigu sukėliau rūpesčių. Neketinau kenkti jos sveikatai.

– Ir nepakenkei. – Ema grįžo ir bakstelėjo vyrui klubu.

Natano ranka nusileido ant apvalaus jos pilvo.

– Visą savaitę beveik nesiilsėjai.

– Esu nėščia, – paprieštaravo ji, uždėdama savo plaštaką ant jojo. – Ne neįgali.

– Ką jam sukūrei?

– Sebastianas prašė niekam nieko nesakyti. – Ji padavė Sebastianui dėželę ir rankomis apsivijo savo vyrą apie liemenį.

Atsidūręs žmonos glėbyje Natanas atsipalaidavo.

– Esu tavo vyras. Neturėtum nuo manęs nieko slėpti.

– Neblogas bandymas. – Ji pasistiebė ant pirštų galų ir pabučiavo Nataną į smakrą. – Gal paruoštum man užkandėlę, kol išlydėsiu Sebastianą? Šiandien nupirkau šviežių braškių.

– Neturime plaktos grietinėlės.

– Bet yra šokoladinio padažo. – Emos akyse, žvelgiančiose į vyrą, švietė begalinis švelnumas.

– Na, gerai. – Bambėdamas šis pasuko į virtuvę.

Stebėdamas Nataną ir Emą Sebastianas jautė sukylant pavydą. Po nepavykusios santuokos jis atsisakė leisti jausmams dar kartą nuvesti jį prie altoriaus. Į visus asmeninius santykius žvelgdavo labiau kaip į verslo sandorius – nagrinėdamas potencialias santuokas, sverdamas jų pranašumus ir trūkumus.

Iki tos nakties Las Vegase su Mise.

Misė buvo tikra ir nepaliaujamai jį žavėjo. Jis dievino jos gebėjimą ramiai stebėti, o paskui paleisti strėlę tiesiai į centrą. Kiek kartų jis buvo atsivedęs ją į biurą ir privertęs pasakyti nuomonę, kai viename ar kitame skyriuje kildavo problemų?

Akiplėšiškai rėždama, ką mananti apie jį patį, trykšdama nuotykių energija, Misė atpalaidavo ir jo varžtus. Sebastiano geismas stebino jį patį, o sustabdyti jį buvo tas pats, kaip mėginti sulaikyti sniego griūtį.

Tai, ką Sebastianas šį vakarą apie ją sužinojo, privertė sunerimti. Akivaizdu, kad tas idiotas paauglys, galvojęs tik apie save, privertė ją pereiti pragarą, tačiau kaip smarkiai liko pažeistas jos gebėjimas pasitikėti? Ji sakė nevertinanti Sebastiano per tą pačią prizmę, per kurią vertino mokyklos laikų vaikiną, tačiau jis vis tiek savęs klausė, ar viduje ji jam nepriekaištauja dėl jo gerovės ir visuomeninės padėties.

Keturias savaites, kol Misės nebuvo, jis daug apie ją galvojo. Ir suprato, kad jos ilgisi. Sebastianas prisigalvodavo įvairiausių priežasčių jai paskambinti kartą ar du per dieną, kad tik išgirstų balsą.

Nors toks elgesys buvo gryniausias laiko švaistymas, jis negalėjo liautis jai skambinėjęs. Jį erzino tai, kad Misė nuolat jo mintyse. Sebastianas nebegalėjo kontroliuoti nei savo minčių, nei veiksmų, o nuolatinė kova su poreikiu susisiekti su ja dešimtis kartų per dieną buvo perspėjamas ženklas, kad jis juda dar pragaištingesnių tendencijų linkme – ketina atsisakyti darbų, kad galėtų su ja praleisti dieną lovoje, arba perstumdyti dienotvarkę, kad galėtų ilgiau pabūti su ja per pietus.

Gal jos naujas darbas ir sukūrė šiokį tokį barjerą, bet Sebastiano troškimams kliūtimi netapo. Daug sunkiau buvo įtikinti Misę pasitikėti jo gebėjimu apsaugoti ją savo socialiniame rate. Šią užduotį jis buvo pasiruošęs įvykdyti. Labdaros vakaras Sebastianui padėjo suvokti, kaip smarkiai jis trokšta, kad Misė taptų jo gyvenimo dalimi.

– Atleisk mano vyrui. – Atsiprašydama Ema gūžtelėjo. – Po paskutinio apsilankymo pas gydytoją jis ėmė elgtis šiek tiek neprotingai.

Sebastianas buvo besakąs, kad jos vyras apskritai linkęs elgtis neprotingai, bet netikėtai suprato, jog visai neseniai viena moteris jį apkaltino ta pačia yda. Galbūt neprotingumo genas – visų Keisų vyrų prakeikimas?

Eidamas su Ema durų link Sebastianas atidarė dėžutę ir pažvelgė į vidų. Iš juodo aksomo lizdo jam mirktelėjo deimantai.

– Nepakartojama, – pasakė jis. – Eskizai visai neatskleidžia tavo kūrinių grožio.

Ema atsipalaidavusi nusišypsojo.

– Ačiū. Kai sulaukiau tokio pasisekimo, tikriausiai manai, jog pripratau matyti žmones patenkintus mano darbais. Tačiau šis dirbinys ypatingas. Gal nuskambės kvailai, bet jį kurdama jaučiau magišką energiją.

– Visai ne kvaila. Esi tikra menininkė. – Sebastianas palinko prie brolio žmonos ir pabučiavo į skruostą. – Ačiū, Ema. Tikiuosi, kad mano brolis žino, koks yra laimingas tave turėdamas.

– Žinau, – iš fojė pasigirdo Natano balsas; jaunėlis stovėjo susikryžiavęs ant krūtinės rankas, o jo akys svaidė žaibus. – O kai tik išsinešdinsi, parodysiu taip, kad ji ilgai nepamirš.

Naujasis Misės darbo kabinetas buvo dar mažesnis už celę, kurioje ji ketverius metus plušo greta Sebastiano biuro. Tačiau čia buvo durys. Ir langas. Šią akimirką ji mėgavosi ir vienu, ir kitu.

Siurbčiodama arbatą, kurios nusipirko pakeliui į darbą, Misė stebėjo, kaip už lango esantis pastatas tekančios saulės šviesoje nusidažo aukso spalva. Kodėl pusę septynių ryto ji jau darbe? Nes vakar dėl iš anksto sutarto apsilankymo pas gydytoją turėjo anksčiau išeiti iš darbo, o savo pareigas siekė atlikti kuo geriau.

Stiprus beldimas į duris pranešė, kad ji nebe viena. Taip anksti į biurą atvykdavo tik vienas žmogus.

– Labas rytas, Mise. – Sebastianas nužvelgė ją su žavingiausia šypsena veide. – Tu labai ankstyva.

Tris pastarąsias dienas jis kiekvieną rytą užeidavo pas ją pasisveikinti. Linksmesnio, nei šį rytą, Misė jo nebuvo mačiusi. Ir tai ją neramino.

– Turiu nebaigtų darbų.

Petimi parėmęs durų staktą Sebastianas pažvelgė į jos puodelį.

– Geri arbatą? – Dažniausiai rytinį pokalbį su Mise jis pradėdavo pastaba apie jos kofeino poreikį. – Tai bent pokytis.

– Ne itin gerai miegu, todėl lioviausi gerti kavą. – Jos akys degė.

Ji prastai miegojo nuo pat tos dienos, kai paaiškėjo, kad yra nėščia. Ramybės nedavė pernelyg daug dalykų. Dieną nerimą pavykdavo pažaboti mokantis naujo darbo subtilybių.

– Prieš miegą būtų neblogai pasimankštinti, – šelmiškai tarė Sebastianas. – Galėčiau padėti.

– Ne. – O dangau! Tik to dar trūko. – Tai dėl naujų pareigų. Turiu daug ko išmokti.

– Visada buvai perfekcionistė. – Jis žengė žingsnį per slenkstį. – Maksas labai patenkintas tavo darbu. Todėl gali atsipalaiduoti.

Jos kūną kausčiusi įtampa šiek tiek atlėgo, bet galvos svaigulys niekur nedingo.

– Ačiū. Smagu girdėti.

– Penktadienį mano mamos gimtadienis. Tėvų namuose renkasi visa šeima. Prisijungsi?

Kvietimas nebuvo neįprastas. Ir anksčiau ji buvo šventusi su jais šeimos šventes. Niekas nepasikeitė, išskyrus tai, kad Misė pas Sebastianą tiesiogiai nebedirbo. Visgi instinktai liepė atsisakyti.

– Norėčiau, bet šį savaitgalį bus švenčiama diena kritusiųjų karuose atminimui pagerbti, ta proga ketinu grįžti namo pasižiūrėti, kaip laikosi tėvas.

Nevisiškas melas. Ji buvo pažadėjusi šeimai pamėginti atvykti į kasmet rengiamą Vordų mėsos kepimo ant grotelių šventę.

– Mama primygtinai reikalavo, kad pakviesčiau ir tave. Ji labai nusivils, jeigu nepasirodysi. Tėvas ruošia kažkokią grandiozinę staigmeną. Mama jaudinasi, kad staigmena nevirstų katastrofa.

Misė jautė, kad jos atkaklumas tirpsta. Zuzaną ji nuoširdžiai mylėjo. O ir Brendonas gerokai pasistengė, kad tik ji gautų šias pareigas.

– Na, manau, jei išvyksiu į Kruseidą ankstų šeštadienio rytą, daug neprarasiu.

– Puiku. Atvažiuosiu tavęs paimti apie šešias. Vakarienė septintą.

Vakarienė su šeima gal ir nėra neįprastas dalykas, bet tai, kad Sebastianas ketina atvykti jos pasiimti, jau visai kas kita.

– Ir pati galiu vairuoti.

– Nebūtina. – Jo tonas bylojo, kad ginčydamasi ji tik veltui švaistytų laiką. – Pasimatysime penktadienį.

– Penktadienį, – atkartojo ji spėliodama, kur ką tik įsivėlė.

Per kitas dvi dienas Misė dešimtis kartų kėlė ragelį ir vis pradėdavo rašyti elektroninį laišką, norėdama Sebastianui pranešti persigalvojusi. Nuo to laiko, kai Las Vegase su juo permiegojo, nebebuvo nesuskaičiuojamus viršvalandžius dirbanti jo padėjėja. Dabar ji buvusi meilužė. Pasikeitę jųdviejų santykiai įkalino ją tarp dviejų jausmų: ji ilgėjosi jo meilumo, bet tuo pat metu bijojo nusivilti.

Penktadienio vakarą nuo nervų Misei ėmė mausti skrandį, todėl norėdama nusiraminti pradėjo valgyti šokoladinius ledus. Gal ir ne itin geras pasirinkimas nuolat pykinamai nėščiajai, tačiau traškučiai liko darbe.

Kai pasigirdo skambutis, Misė pastatė ant naktinio stalelio nebaigtus valgyti ledus ir nuėjo atidaryti durų. Rankomis perbraukusi suknelę ji liepė sau nusiraminti. Tai tik paprasta vakarienė pas Keisus.

Tačiau vietoje Sebastiano už durų stovėjo Timas, o jo rankose buvo didžiulė kartoninė dėžė. Jis atrodė žemesnis, nei Misė atminė. Šviesūs plaukai retesni. O tas kreivas priekinis dantis, kuris kadaise, rodos, teikė jam žavesio, vertė ilgėtis tobulos Sebastiano šypsenos.

– Oho. – Jo akys išsiplėtė. – Atrodai neįtikėtinai.

– Ačiū. – Ji vilkėjo nauja, dar Las Vegase įsigyta suknele, vildamasi išvysti, kaip nepaprasta ugnimi įsižiebia Sebastiano akys – ugnimi, kuri bylodavo jį vertinant jos pasirinktą drabužį ir trokštant malonumo jį nuo jos nuvilkti. – Ką čia veiki?

– Tikrai. – Timas stebeilijo į ją taip, tarsi niekada gyvenime nebūtų matęs. – Atrodai seksualiai.

Misė pažvelgė į laikrodį. Buvo be penkių šešios. Ji turėjo priversti Timą išeiti ir kuo greičiau.

– Tai tik suknelė.

– Tai daugiau nei suknelė. Atrodai visai nepanaši į save. Pritrenkianti.

Senoji Misė būtų leipusi nuo pagyrų. Timas nebuvo linkęs sakyti komplimentų. Didesnę laiko dalį jis jai leisdavo suprasti esą vertas geresnės. Kadangi ji nuolat jaudindavosi, jog jis teisus, niekada ir nesiskųsdavo.

– Kodėl taip neatrodei, kai buvome kartu?

Misė neketino jam dėkoti už savo pasikeitimą, nors, be abejonės, tebebūtų ta pati nuobodi Misė, jeigu jis būtų jos nepametęs.

– Kas viduje? – pamojo ji į dėžę.

– Keli pas mane užsilikę tavo daiktai. Vienas tų tavo megztų šalikų. Knyga.

– Džono Adamso biografija. Palikau ją tau. Gera knyga. Pamaniau, kad tau patiks.

– Nieko tokio. Žinai, kad mažai skaitau. – Naudodamasis dėže kaip taranu Timas žengė į Misės butą. – Gal galiu užeiti?

– Laikas netinkamas. – Suprasdama, kad su Timu jėga nepasigalynės, Misė nenoromis davė jam kelią. Timas nužingsniavo į svetainės vidurį ir ėmė dairytis, o jos pilve pradėjo burgzti nerimas. – Tikrai privalai išeiti.

Jis metė į ją piktą žvilgsnį.

– Užtruksiu vos sekundę, tik pasiimsiu savo anime įrašus.

– Jie ten, kur juos ir palikai.

Timo namuose jie niekada neleisdavo daug laiko. Jis augino juodą labradorų veislės šunį, kuris buvo visai neišauklėtas, ir Misė jo negalėjo pakęsti. Keturkojis retai kada leisdavo jiems drauge nakvoti, todėl jų seksas būdavo atsitiktinis. Ji, tiesą sakant, net neprisiminė, kada jie paskutinį kartą mylėjosi. Skirtingai nei su Sebastianu, su kuriuo kiekviena skyriumi praleista akimirka buvo tarsi amžinybė.

Nejaugi ji rimtai ketino už Timo tekėti?

Jis numetė dėžę ant sofos ir atsisuko į Misę.

– Išsiskyriau su Kende.

Štai ko jis čia atsibeldė. Timas ir vėl vienas, o būti vienas jis negalėjo pakęsti.

– Kaip gaila. Jūs taip tobulai vienas kitam tikote. – Misės balse buvo justi kartėlis. Nors Timui jau nieko nebejautė, tai, kad jis ją metė, vis dar skaudino.

– Aš irgi taip maniau, kol Kendė mane paliko. – Timas atrodė pasirengęs išlieti visą skaudžią istoriją.

Misė žengė link jo anime kolekcijos. Sebastianas galėjo pasirodyti bet kurią akimirką. Kuo greičiau Timo jos namuose nebeliks, tuo geriau.

– Tada supratau, kad niekada neturėjau su tavimi išsiskirti. – Bent jau šitai jis pagaliau suprato. Gaila, bet nušvitimas atėjo per vėlai, gerokai per vėlai.

– Labai malonu tai girdėti, bet dabar tikrai privalai eiti. Kai ko laukiu...

– Vyliausi, kad gal galėtume pradėti viską iš naujo.

Jis negailestingai sutraiškė jos svajones, o dabar kaip niekur nieko nori, kad priimtų jį atgal? Misė kone nusijuokė.

– Negalime.

– Kodėl? – Jis tikrai manė, kad ji vis dar negali jo pamiršti.

Ir gal jis buvo teisus taip manydamas. Misė pati jam leido elgtis su savimi taip, tarsi būtų jam per prasta.

– Nes nebesu ta, kurią palikai. Per šešias savaites mano gyvenime be naujų drabužių ir geresnės šukuosenos nutiko ir daugiau dalykų. – Pirma, ji laukiasi. Antra, yra įsimylėjusi vaiko tėvą. Supratusi savo padėties beviltiškumą Misė virpėdama įkvėpė. – Myliu kitą žmogų.

– Per šešias savaites? – Timas paniekinamai suprunkštė, o lūpos ir akys tapo atšiaurios. – Tau tai nebūdinga. Net per penktą pasimatymą neleidai tavęs pabučiuoti. Ar taip nori man atkeršyti?

– Ne. Tai tiesa.

– Kas jis?

Misė dvejojo. Timas neturėjo teisės to klausinėti. Tai ne jo reikalas.

– Viską išsigalvoji! – suriko jis, neteisingai interpretuodamas Misės tylą. Jis stvėrė ją už rankų ir prisitraukė artyn. – Tu vis dar mane myli. Kaip galėtum nemylėti? Juk kartu praleidome trejus metus. Planavome tuoktis.

Supanikavusi dėl tokios keblios padėties Misė įsirėmė rankomis Timui į krūtinę ir stumtelėjo. Taip, jie buvo apie tai kalbėjęsi, bet tik tiek. Jis taip ir nepasipiršo. Ji jo laukė trejus metus, o jis pamilo kitą ir ją paliko.

– Ar aš ne laiku? – atsklido iš tarpdurio.

Timas pasuko galvą į Sebastianą ir jo žvilgsnis apsiniaukė. Misę gniaužusios rankos atsileido. Ir ji iš inercijos, atatupsta klupdama, atsidūrė ant supamosios kėdės, kurią jos senelis buvo sumeistravęs senelei.

– Dabar matau priežastį, – šiurkščiai tarė Timas. – Tai jo tu nori. Tik jo visada ir norėjai. – Stvėręs vaizdadiskius, dėl kurių ir atėjo, Timas pasuko į duris. Pamėginęs jėga nustumti Sebastianą į šalį pats atšoko nuo jo tarsi kamuoliukas. – Ji tavo. Niekada tuo net neabejojau.

Misė stebėjo, kaip jis išeina, o širdis, regint Sebastiano veido išraišką, mušė kaip pašėlusi. Užtikęs ją Timo glėbyje jis ne itin apsidžiaugė. Nors ji priešinosi apkabinama.

– Tavo vaikinas? – Jo tonas nenuskambėjo nei maloniai, nei draugiškai.

– Buvęs vaikinas.

– Man nepasirodė, jog buvęs.

– Jis mane paliko dėl savo sielos draugės. – Misė stengėsi, kad jos balsas skambėtų kuo neutraliau. Tačiau širdgėla vis tiek prasiskynė kelią į paviršių. – Kaip supratau, jiems nieko neišėjo.

– Ir dabar jis nori tave susigrąžinti. – Ne klausimas, o teiginys. Nors Sebastiano veido išraiška neišdavė jokių minčių, pilkose akyse tvenkėsi audros debesys.

– Jis pats nežino, ko nori.

– O ko nori tu?

Misė buvo visiškai tikra, kad nori Sebastiano. Joks kitas vyras jos neaudrino labiau už jį. Mintis, kad galėtų kiekvieną rytą prabudusi matyti gražų jo veidą, teikė žodžiais nenusakomą palaimą. Tačiau visa tai nekeitė fakto, kad ji nepritampa ir niekada nepritaps jo pasaulyje.

Kadangi ji nieko neatsakė, Sebastianas atsargiai žengė artyn.

– Mise, ko tu nori?

– Nieko. – Tiesos jam atskleisti ji negalėjo.

Sebastianas delnais apėmė jos veidą ir privertė pažvelgti sau į akis.

– Ar nori, kad jis grįžtų? Jeigu nori, bėgsiu ir jį sugrąžinsiu.

– Tikrai taip pasielgtum? – sutrikusi paklausė Misė. – Tikrai?

– Ne. – Jo balse buvo justi šypsena, tačiau veidas liko įsitempęs ir įdėmus. – Gal nori, kad tau padėčiau?

Jos keliai suvirpėjo.

– Kaip?

– Galėčiau pasakyti, ko noriu aš.

– Šia tema esi pasisakęs ganėtinai aiškiai, – kuo ramiausiai tarė Misė, tačiau jos geraširdiškas pajuokavimas Sebastianui šypsenos nesukėlė.

– Ne, nemanau. Aš tavęs noriu. Savo gyvenime. Tol, kol tau atsibosiu.

Misei užgniaužė kvapą.

Ją žavėjo jo akių spindesys, prieš jo lūpoms kuo švelniausiai paliečiant josios. Ji prisiminė, kaip mylėjimasis su Sebastianu padėjo jai įveikti aukščio baimę. Galbūt jis padės įveikti ir nuogąstavimą, kad nepritampanti jo pasaulyje?

– Aš taip pat to norėčiau, – įkvėpė ji, kai Sebastianas pagaliau leido jai įtraukti oro.

Tarp iškvėpimo ir dar vieno žioptelėjimo jis pakėlė ją nuo žemės ir pasuko į miegamąjį.

– Palauk. O tavo mamos gimtadienis?

– Vėluosime.

Miegamajame nuleidęs Misę ant žemės, jis abiem rankomis užčiuopė jos nugaroje esantį užtrauktuką. Kol užtrauktuko liežuvėlis slinko žemyn, Sebastiano lūpos brėžė liniją jos kaklu. Priblokšta suvokimo, kad pripažino savo jausmus Sebastianui, ir dangus dėl to negriuvo, Misė šypsojosi. Ji jau buvo benusipurtanti suknelę, kai Sebastianas netikėtai apmirė.

– Kiek laiko judu buvote išsiskyrę, kai mes pasimylėjome?

Kiekviena jos kūno ląstelė, regis, sustingo.

– Vieną dieną. – Svaigstančia nuo nusivylimo galva Misė visgi prisivertė paklausti. – Kur link suki?

Sebastianas stvėrė ją už rankų virš alkūnių ir atsuko veidu į naktinį stalelį. Kai jos akys apsistojo prie knygos apie nėštumą, kurią praėjusį vakarą skaitė lovoje, gerklėje įstrigo šūksmas.

– Ar tu nėščia?

– Taip.

– Ar ketinai man apie tai pasakyti?

Ją pervėrė baisus skausmas.

– Taip. – Tačiau prieš atsakydama ji pernelyg ilgai dvejojo.

Sebastiano kūnas vibravo nuo tramdomo įsiūčio.

– Jau pirmą naktį mane pakišai, ar ne?

– Ką? – Ji susigūžė nuo akyse žėrinčio įtarumo. – Ne.

Tačiau Misės neigimo jis negirdėjo. O jei ir girdėjo, nepatikėjo. Sebastiano pirštai susmigo jai į kūną ir neleido pasprukti nuo negailestingo žvilgsnio.

– Supratai, kad esi nėščia. Vaikinas tave metė. Sugundei mane, kad patikėčiau, jog kūdikis mano.

Jo kaltinimas smogė tarsi peiliu. Misė buvo per daug priblokšta, kad gintųsi. Svirduliuodama nuo įtampos ji stengėsi kvėpuoti.

Ji nesistebėjo, kad Sebastianas priėjo prie tokios išvados. Buvusi žmona už jo ištekėjo pasinaudodama melagingu nėštumu. Kodėl jis turėtų pasitikėti kita moterimi?

Tačiau tai, kad jis patikėjo Misę galint su juo šitaip pasielgti, iš karto privertė ją elgtis gynybiškai. Jos raumenys įsitempė, nugara išsitiesino. Delnais įsirėmusi Sebastianui į krūtinę ji nukreipė į jį tamsiausią žvilgsnį.

Tačiau po įsiūčiu slėpėsi sužalota širdis. Dėl skausmo atrodyti stipriai sekėsi sunkiai. Misė tikėjosi būti geriau pasiruošusi šiai akimirkai. Nejaugi dar rytą po jų pirmojo pasimylėjimo nematė, kuo viskas baigsis? Visgi žinojimas, kad Sebastianas galiausiai ją atstums, ir to išsipildymas skyrėsi kaip diena ir naktis.

Giliai širdyje Misė norėjo juo pasitikėti. Netgi buvo pradėjusi. Po labdaringo vakaro joje sudygo vilties sėkla. Nors ji visomis išgalėmis stengėsi neleisti jai įsišaknyti, kiekviena kūno ląstelė troško, kad jų santykiai pavyktų. Be abejo, ir Sebastiano įtikinėjimai, kad ji puikiai pritaptų jo pasaulyje, nenuėjo veltui. Kad jis būtų šalia, ją saugotų.

Tik pažiūrėkite, kiek ilgai tai truko.

– Atsakyk man, po galais. – Sebastianas sugriežė dantimis, atrodė pasirengęs papurtyti ją, jeigu nepasakys teisybės. – Ar kūdikis – tavo vaikino?

Melas, kurį ji nuo pradžių ketino jam pateikti kaip tiesą, dabar pakibo ant liežuvio galo. Būtų taip lengva pasakyti, kad kūdikis Timo, nes Sebastianas nieko kito išgirsti ir nesitiki. Ji prarastų jį. Bet argi ne tai, jos manymu, ir yra geriausia išeitis visiems suinteresuotiems asmenims?

Misė pakėlė ranką ir išsilaisvino iš jo gniaužtų.

– Šis kūdikis mano. Ir niekieno daugiau.

– Liaukis išsisukinėjusi, – iškošė Sebastianas. Jo akys degė įsiūčiu ir neviltimi. – Kas tėvas?

– Kokia prasmė tau sakyti? Ir taip esi įsitikinęs, kad kūdikis Timo. – Jai ėmė svaigti galva. Šią akimirką ant kojų padėjo išsilaikyti tik išdidumas. – Privalai išeiti.

Misės balsas skambėjo stebuklingai ramiai. Nors ji įtikinėjo save, kad taip bus geriausia, pakelti iš Sebastiano žvilgsnio sklindančią neapykantą buvo nė kiek ne lengviau. Akis jai degino ašaros. Bet verkti buvo nevalia. Ji neverks.

Sebastianas įtraukė pilnus plaučius oro. Krūtinė išsipūtė. Bute buvo taip tylu, kad buvo girdėti virtuvėje burzgiantis šaldytuvas. Savo širdies plakimą ji girdėjo net ausyse. Pagaliau Sebastianas iškvėpė. Žodžiai, kuriuos ištarė, ją dar labiau pribloškė.

– Be tavęs niekur neisiu. – Jis atrodė atgavęs savitvardą. – Mudviejų laukia mano šeima. Turime dalyvauti mamos gimtadienyje.

– Tavo šeima laukia tavęs. – Išsekusi Misė papurtė galvą. – Niekur neisiu.

Kodėl po to, kas tarp jųdviejų ką tik įvyko, jis vis dar nori su ja bendrauti? Jau kitą akimirką Misei į galvą atėjo atsakymas. Dėl tos pačios priežasties, dėl kurios jis nenutraukė santuokos ir su Šandra, nepaisant visų jos kvailysčių. Sebastianas – iš tų, kurie gerbia įsipareigojimus.

– Eisi, net jeigu privalėsiu tave nunešti.

Įsitikinusi, kad jis tikrai taip ir padarys, Misė paėmė indą su ištirpusiais ledais ir užsivertė sau ant galvos. Lipnus, šaltas skystis permerkė plaukus ir ėmė tekėti už apykaklės; ji prikando lūpą, kad sulaikytų beišsprūstantį viauktelėjimą. Gražioji suknelė buvo sugadinta, tačiau Sebastiano veide atsispindintis šokas atpirko bet kokį praradimą.

– Gal išsikraustei iš proto? – paklausė jis.

– Išsikrausčiau jau prieš ketverius metus, kai atėjau pas tave dirbti. – Gerkle pakilo isteriškas kikenimas, kurį iš karto užgožė trūksminga rauda. Tik Sebastianas gebėdavo sukelti joje tokius beprotiškus impulsus. Metų, kuriuos ji praleido stengdamasi pažaboti laukinę prigimtį, kaip nebūta.

– Eik nusiprausti ir persirengti, paskambinsiu ir visiems pranešiu, kad vėluosime.

Ji papurtė galvą.

Trys šokoladiniai lašai gėrėsi ir į jo gražųjį kostiumą.

– Niekur su tavimi nevažiuosiu.

– Gerai. – Jo veidas tapo kietas tarsi granitas. – Tada prieš man išeinant atsakyk į vieną paprastą klausimą. Ar kūdikis mano?

Misę apėmė keista ramybė. Ji jautėsi atsiribojusi ir nuo miegamojo, ir nuo Sebastiano. Šitaip kadaise jai atsuko nugarą Dužius. O ji tikėjo, kad yra jam svarbi. Ji juo pasitikėjo, ir nusivylimo skausmas tebebuvo gyvas net po penkiolikos metų.

Tačiau jausmai Sebastianui nebuvo paaugliškas įsimylėjimas. Ji mylėjo jį visa esybe, o jis ją apkaltino siaubingu dalyku.

– Taip, – sušnibždėjo ji, o tuščias kiautas tik ir laukė, kad galės prisipildyti agonijos. – Kūdikis tavo. Bet nuo šiol aš niekada nepriklausysiu tau.

Vienuoliktas skyrius

Sebastianui važiuojant į tėvų namus, Misės nuosprendis tarsi laidotuvių giesmė gaudė ausyse. Ji niekada jam nepriklausys. Štai čia ji klysta. Jeigu Misė laukiasi jo kūdikio, netrukus supras, kad vien žodžiais jo neatbaidys. Dabar jam tereikia šiek tiek laiko atgauti savitvardą.

Kai Sebastianas sužinojo, kad ji nėščia ir ketino nuslėpti nuo jo tiesą, jį užvaldė visos neigiamos kada nors su santykiais sietos emocijos. Kiek triukų, siekdama jo dėmesio, buvo iškrėtusi Šandra? Per daug, kad net galėtų suskaičiuoti.

Tačiau Misė nėra jo buvusi žmona. Jis klydo abi moteris piešdamas tuo pačiu teptuku. Misė nė už ką nepasinaudotų kito vyro kūdikiu kaip masalu įvilioti jį į santuoką. Ne, atvirkščiai. Jis nenustebtų sužinojęs, kad ji melavo norėdama palengvinti jam padėtį.

Vaikas, kurį Misė nešioja, yra jo. Giliai viduje Sebastianas žinojo atsakymą dar prieš užduodamas klausimą. Jis niekada neturėjo leisti, kad praeities klaidos sugriautų jo ateities laimę.

Keikdamasis jis iki galo nuspaudė stabdį ir sustojo likus vos keliems coliams iki Makso automobilio, kuris stovėjo įvažiuojamajame keliuke. Išsiblaškymas prie vairo Sebastianui nebuvo būdingas. Kita vertus, nuo pat pirmosios nakties Las Vegase jis ėmė elgtis neatpažįstamai.

Priešais tėvų namus stovėjo ir daugiau pažįstamų automobilių. Vakaras buvo prasidėjęs. O jis vienas paskutinių svečių. Klausydamasis rimstančio variklio gaudesio Sebastianas aštriai jautė tuštumą keleivio sėdynėje. Šį vakarą jis įsivaizdavo ne taip.

Mama jį pasitiko pirmoji.

– Su gimimo diena. – Sebastianas pakštelėjo ją į skruostą ir įspraudė į ranką dovaną. – Atleisk, kad vėluoju.

– Kur Misė?

– Jos nebus.

– Kodėl?

Sebastianas nutaisė rūgščią veido išraišką.

– Ilga istorija.

– Pagaliau tu čia. – Fojė pasirodė tėvas. – Kur tavo mergina?

– Neatvyko. – Galvodamas apie problemas su Mise jis nespėjo sukurpti įtikimos jos neatvykimo priežasties.

– Kaip keista. Dar šią popietę su ja kalbėjausi, ji buvo nusiteikusi kuo entuziastingiausiai.

– Bet vėliau persigalvojo, – pasakė Sebastianas vildamasis, kad bejausmis jo tonas užkirs kelią tolesniems kamantinėjimams.

– Misei tai nebūdinga, – melodingu balsu įsiterpė mama.

– Tikrai, – patvirtino Brendonas. – Kas nutiko?

– Nieko. – Pasijutęs iš visų pusių puolamas Sebastianas pasistengė nukreipti pokalbį kita linkme. – Atrodo, kad atvyko nemažai svečių. Ar aš paskutinis?

– Dar laukiame Trento ir Eimės, – pasakė Zuzana, turėdama galvoje vyro brolį ir jo žmoną. – Eikš, išgersi taurę šampano ir pasisveikinsi su visais.

Sebastianas buvo beeinąs paskui motiną, tačiau tėvo ranka jį sulaikė. Jis atsisuko į Brendoną.

– Ar norėtum, kad jai paskambinčiau ir pamėginčiau įtikinti atvažiuoti? Tavo mama labai tikėjosi ją čia pamatyti.

Susierzinęs Sebastianas nukreipė į tėvą piktą žvilgsnį.

– Tavo skambutis tikrai neprivers jos persigalvoti. Ji nenori čia būti. – Su manimi. Du paskutiniai žodžiai liko neištarti, tačiau Sebastianas girdėjo juos nuaidint fojė.

– Nustebtum sužinojęs mane turint ypatingą įtikinėjimo talentą. Kai leidai jai išeiti iš Keisų holdingo, įtikinau ją likti. – Brendonas pažvelgė į sūnų nusivylusio žmogaus akimis. – Pamaniau, jeigu ji pasiliks ilgėliau, gal pagaliau ateisi į protą. Bet, kaip matau, pervertinau tavo gebėjimus.

– Ateisiu į protą? – pakartojo Sebastianas. – Apie ką čia, po galais, kalbi?

– Ji tave myli. Jau daug metų. – Vyresnysis Keisas supratingai palinksėjo galva.

Tėvo žodžiai Sebastianui buvo tarsi smūgis į paširdžius.

– Ką?

– O po ilgo laiko pagaliau ir tu ją įsimylėjai. – Kai Sebastianas jau žiojosi kažką sakyti, Brendonas tik numojo ranka. – Net nesivargink neigti. Tą rytą viešbutyje supratau iš tavo veido.

– Nesuprantu, apie ką kalbi. – Tačiau Sebastianas nebuvo tikras, ar tiki tuo, ką sako. Tą pirmąją naktį tarp jų tikrai kažkas nutiko. – Taip, mes buvome kartu, bet tai tebuvo viena naktis.

Brendono gudriai nusišypsojo.

– O vėliau?

– Ne tavo reikalas.

– Kai Misė viešėjo pas tėvą, buvai ūmus ir išsiblaškęs. O nuo tada, kai ji grįžo, vaikštai pasišokinėdamas.

Sebastianas negalėjo patikėti savo ausimis.

– Aš nešokinėju.

– Tikrai nešokinėtum, jeigu leistum tai mergaitei pasprukti. Ji nuovoki, graži ir linksma. Puikiai atlieka savo darbą. Nuo to laiko, kai stojo prie vairo, tavo gyvenimas teka kur kas tiesesne vaga. Be to, ji moka su tavimi elgtis. – Brendonas linktelėjo, o jo veidas įgavo savimi patenkinto žmogaus išraišką. – Jau po pirmos Misės darbo savaitės žinojau, kad tau labai pasisekė, jog ji atsirado tavo gyvenime.

Giliai širdyje Sebastianas ir pats tai suprato.

Kai tėvas paplojo jam per nugarą, jis susvyravo ir išsilaikė tik pasistiebęs ant pirštų galų.

– Šaunuolis. O dabar lėk ir atsivežk ją. Padovanok mamai dovaną, kuri ją be galo pradžiugintų.

Sebastianas pagalvojo apie Misės įsčiose augantį kūdikį ir sumurmėjo:

– Man regis, jau padovanojau.

Nuo Misės buto iki tėvų namų Sebastianas važiavo trisdešimt minučių. Kelionė atgal, atrodė, niekada nesibaigs. Lėkdamas Hjustono gatvėmis Sebastianas rezgė įtikinamus argumentus, kodėl Misė turėtų jam atleisti. Sustojęs priešais jos namus jis iš karto pastebėjo, kad aikštelėje nėra jos automobilio.

Kadangi Misė neatsiliepė nei į durų skambutį, nei į beldimą, Sebastianas akimirksniu suprato, kad ji išvyko jam dar nespėjus ateiti į protą. Jis pamėgino susisiekti su ja mobiliuoju, bet taip pat nesėkmingai. Buvo tik viena vieta, kur ji galėjo išvykti. Namo.

Ir kaip tik ten jis ketino paskui ją sekti.

Kitą dieną po didžiojo konflikto su Sebastianu, dešimtą valandą ryto, Misė sustojo tėvo namų įvažiuojamajame keliuke. Sebastianui išvykus ji buvo pernelyg susikrimtusi, kad liktų bute ir mąstytų apie painiavą, kurią pati užvirė. Ji palindo po dušu ir išvyko į Kruseidą.

Po trijų valandų kelionės automobiliu Misė nusprendė apsistoti nakčiai. Šeima tikėjosi jos sulaukti tik kitą rytą, o išvykdama iš Hjustono ji nepagalvojo, kad po šešių valandų kelio tėvo namuose atsidurtų pirmą valandą nakties. Be to, išvarginta nerimo ir abipusių kaltinimų, nesijautė galinti taip toli važiuoti vidury nakties.

Smarkiai besidaužančia širdimi Misė stebeilijo į tėvo įvažiuojamajame keliuke stovintį automobilį. Sebastiano mersedesas iš kitų automobilių išsiskyrė kaip madinga suknelė liaudies šokių vakare. Ką jis čia veikia? Ji pravėrė dureles, ir kaip tik tą akimirką iš namo pasipylė jos šeimynykščiai. Visų priekyje ėjo Sebastianas.

– Kur buvai? – Jis išplėšė automobilio dureles jai iš rankos ir plačiai atvėręs ištempė ją laukan. Jo rankos ėmė čiuopti jos veidą, rankas ir pečius. Žvilgsnis slydo kakta, skruostais ir nosimi, lyg norėtų įsitikinti, kad ji sveika. – Palikau tau šimtus žinučių. Kodėl neatskambinai?

– Buvau išjungusi mobilųjį. Šimtus žinučių? – Išdavikė širdis dėl Sebastiano rūpinimosi jau šoko džiaugsmo šokį, bet ji vis tiek prisivertė atsitraukti. – Ką čia veiki?

– Kadangi nepasirodei ir nepaskambinai, visi manėme, kad tau kažkas nutiko, – paaiškino Sebastianas, panardindamas į delnus jos veidą. – Kur buvai?

– Jaučiausi pavargusi, todėl sustojau pakelės namuose pamiegoti. – Liūdnas ir nerimo persunktas jo veidas pamažu temdė priežastis, dėl kurių ji apskritai jį paliko. – Iš kur žinojai, kad važiuoju namo?

– Kai vakar vakare tavęs neradau namuose, supratau, jog išvykai pas šeimą.

– Bet kodėl tu čia?

– Atvykau atsiprašyti.

– Atsiprašyti? – Sebastianui tai buvo nebūdinga. Kas čia per žaidimas? – O jeigu atsiprašymo nepriimsiu?

– Kodėl turėtum nepriimti?

Misė palinko į šalį, kad galėtų pažvelgti į aukštos Sebastiano figūros užstojamą vaizdą: į priešais automobilį susispietusius šeimos narius ir visų priešakyje su plačia šypsena veide stovintį tėvą. Misės broliai ir jų žmonos stovėjo pernelyg arti, kad ji galėtų šį pokalbį tęsti.

– Jeigu nežinai, nėra prasmės ir sakyti.

Misė įlindo į automobilio saloną ir išsitraukė drabužių prigrūstą krepšį. Jos susierzinimui, Sebastianas išplėšė jį iš rankos ir stipriai suėmė ją už alkūnės.

– Akivaizdu, kad nori išlieti širdį. Eikime į vidų ir pasikalbėkime.

– Ne. – Misė truktelėjimu išlaisvino alkūnę. – Daugiau jokių kalbų. Apsidairyk, Sebastianai. Štai iš kur esu kilusi. Mano šeima neturi nei pinigų, nei galios. Mes turime meilę. Pasitikėjimą. Vienas kito petį. Ir šito pakanka.

– Nesuprantu, ką nori pasakyti.

– Man nerūpi nei tavo pinigai, nei prašmatnūs draugai. Meilės. Pasitikėjimo. Įsipareigojimų. Štai, ko noriu iš santykių.

Misė ištraukė jam iš rankų krepšį ir nužingsniavo į namą. Tik pasiekusi antrą aukštą ir išgirdusi ausyse spengiančią tylą suprato lauke palikusi ir visus šeimos narius.

Ji apsisuko ir pažvelgusi pro antro aukšto langą į kiemą pamatė, kaip Sebastianas sėdasi į Deivido pikapą. Kur jis išsiruošė su jos broliu? Į namus įžengė tėvas.

– Kas tau darosi? – paklausė jis. – Tas vaikinas važiavo čia visą naktį ir drebėjo kaip epušės lapas, kai nepasirodei. Kodėl elgiesi taip, tarsi jis būtų tau priešas?

Akimirką Misė nesusigaudė, kaip turėtų reaguoti. Tėvas jos niekada nebardavo. Tai buvo jos motinos darbas, o kai infarktas pasiglemžė jos balsą, pareiga atiteko broliams.

– Nesuprantu, ko jis atvyko.

– Nes tave myli.

Misės širdis suspurdėjo.

– Ar jis taip ir sakė?

– Labai glaustai.

Tiksliau, nesakė.

– Jis manęs nemyli, – iš nusivylimo susigūždama paprieštaravo Misė.

– Kodėl tada nori tave vesti?

– Jis nenori manęs vesti. – Ji garsiai klestelėjo ant nusidėvėjusių medinių laiptų. – Iš kur ištraukei tokią nesąmonę?

– Jis prašė mano sutikimo.

Staiga Misei tapo sunku kvėpuoti.

– Tikrai? – Niekas šiais laikais taip nebesielgdavo. Senąsias tradicijas atitinkantis Sebastiano poelgis be galo mielas, bet toks jam nebūdingas, kad Misė nežinojo nė ką galvoti. – O gal tu paprasčiausiai tikiesi, kad jis taip pasielgs?

– Nesu toks paikas, kad nesuprasčiau, kada vyras prašo mano vienintelės dukters rankos. – Tėvas atsisėdo šalia Misės, apėmė jos rankas ir jas patrynė šildydamas. Jis kvepėjo muilu ir ruošiamos kepti mėsos padažu. – Jeigu spėlioji, ką jam pasakiau, galiu nuraminti, kad atsakiau teigiamai.

– Geriau būtum nesutikęs.

Misė padėjo jam ant peties galvą, kaip dažnai darydavo vaikystėje. Kai keturi broliai užspeisdavo ją į kampą, tėvas visuomet tapdavo ramybės oaze. Arba kai mama mėgindavo ją paversti mandagia ir grakščia, kunigo ir jo žmonos pasididžiavimo verta panele.

– Kas padaryta, padaryta. Kelio atgal nėra. Dėl kokios priežasties nenori už jo tekėti?

Prieš atsakydama Misė mąstė. Sebastiano kaltinimas ją įskaudino. Jis pakirto jos pasitikėjimą juo, o tikėjimo per vieną dieną atgauti neįmanoma. Be to, tebėra ir pagrindinė priežastis, dėl kurios ji vengė santykių su Sebastianu.

– Aš nepritampu jo pasaulyje. Jis turi daug pinigų ir aukštus postus užimančių draugų. O aš tesu mažo miestelio mergaitė, kuri pas jį ketverius metus dirbo padėjėja. Nesu nei išsilavinusi, nei įdomi.

– Vadinasi, bijai.

Jos tėvas jau daug metų konsultavo susižadėjusias poras. Buvo matęs ir girdėjęs visokiausių bėdų. Neigti tiesą nebuvo prasmės.

– Siaubingai.

– Gerai jo nepažįstu, tačiau, skirtingai nei vaikinas, su kuriuo susitikinėjai vidurinėje, Sebastianas man nepanašus į tokį, kuris sušertų tave vilkams.

– Ne, – sutiko Misė. – Tu jo gerai nepažįsti. Jis veda mane ne todėl, kad myli. – Sunkiai atsidusdama ji išpūtė orą. – Aš laukiuosi.

Misės tėvas ilgai sėdėjo tylėdamas. Kai pagaliau prabilo, balse buvo justi gilus liūdesys.

– Nuo Timo?

– Ne. – Ji papurtė galvą, o deginančios ašaros suliejo prieš akis esantį vaizdą. – Nuo Sebastiano. Štai kodėl jis nori mane vesti. Štai kodėl vedė ir savo buvusią žmoną. Jis garbingas.

– Ar tu jį myli?

– Taip. Bet neleisiu, kad jis antrą kartą padarytų tą pačią klaidą.

– Nemanau, kad santuoką su tavimi jis vertina kaip klaidą.

Misė ištraukė rankas tėvui iš delnų ir pati juos apėmė. Švelniai spausdama pradėjo galvoti apie visus tuos žmones, kuriuos jis buvo palietęs tiek fizine prasme – švelniu apkabinimu, paguodžiančiu rankos nusileidimu ant peties skausmo valandą – tiek išmintingais pamokslais ir rūpestingais patarimais.

– Šia prasme jis sugeba būti ganėtinai neperkalbamas.

Tamsiai rudų tėvo akių kampučiuose susimetė juoko raukšlelės.

– Kaip matau, jam teks gerokai paplušėti, kad įtikintų tave už jo tekėti.

– Gerokai smarkiau, nei įsivaizduoja. Jis niekam tikęs derybininkas.

Paradinės durys atsivėrė, ir į vidų įėjo Meto žmona Elena, lydima nėščios Deivido žmonos Abigalės. Jos nešė dubenis ir padėklus.

– Kas čia vyksta?

– Šį savaitgalį minimi kritusieji kare, – paaiškino Elena. – Ruošiamės kepti mėsą ant grotelių.

Misė pakilo.

– Gal reikia pagalbos?

– Viskuo jau pasirūpinome.

Abigalė mirktelėjo Elenai.

– Nenorėtume, kad savo valgio ruošimo įgūdžiais nužudytum Sebastianą.

Iš visų namų ruošos darbų, kuriuos Misei teko perimti po mamos širdies smūgio, gaminti ji taip ir neišmoko. Kita vertus, laiko praktikuotis beveik nelikdavo. Dirbdama pas Sebastianą namo grįždavo vėlai. Pakeliui į namus dažniausiai nusipirkdavo gatavo maisto.

Misė patraukė į savo kambarį pasidėti krepšio su drabužiais. Eidama pro senąjį Deivido kambarį pastebėjo kampe stovintį Sebastiano lagaminą. Jis čia apsistojęs? Kambaryje greta josios? Kaipgi ji galės miegoti žinodama, kad jis miega kitapus sienos?

Nerasdama sau vietos Misė atsisėdo ant plačios palangės prie lango, kuris atsivėrė į vidinį kiemą. Mama buvo sukasusi lysves daržovėms ir klombas gėlėms, kurias būdama sveika rūpestingai prižiūrėjo. Kai po infarkto tapo neįgali, sodo pareigas perėmė Misė, o mama nurodinėdavo, ką turinti daryti. Iš pradžių ji nekentė piktžolių, kurios sudygdavo, regis, per naktį. Augalų prižiūrėjimas ir kruopštumas, kurio reikalavo mama, varė į neviltį.

Ilgainiui Misė visgi pradėjo vertinti pasikartojančius darbus, nes jie ramino nerimstančią prigimtį. Ji perskaitė nemažai knygų apie įvairius augalus ir svajojo turėdama savus namus praleisti daug laisvo laiko kurdama spalvingas gėlių puokštes.

– Nešame berniukams priešpiečius. Gal nori drauge?

Elena ir Abigalė lūkuriavo koridoriuje.

– Kodėl gi ne? – Misė čiupo nunešiotą kaubojišką skrybėlę, kurią nešiodavo tik būdama miestelyje, ir nusekė paskui brolienes į apačią. – Ką jie veikia šiandien?

– Taiso Tagetų stogą, – atsakė Elena. – Praeitą savaitę audra pridarė daug žalos ne vieniems namams. Jie net nespėja visiems padėti.

– Labai miela, kad tavo šefas pasisiūlė pagelbėti, – pridūrė Abigalė. – O gal turėčiau jį vadinti tavo vaikinu?

Misė apsimetė neišgirdusi klastingo klausimo.

– Sebastianas dirba drauge su jais? – Ar dėl to jis vilkėjo marškinėliais ir džinsais? Misė buvo per daug sunerimusi dėl jo atvykimo į Kruseidą, kad atkreiptų dėmesį į aprangą, bet dabar prisiminė, kaip velniškai seksualiai jis atrodė su aptemptais marškinėliais, kurie išryškino krūtinės raumenis ir bicepsus. – Net nepagalvojau, kad jis galėtų pasitarnauti.

– Jis sakė, jog mokydamasis koledže uždarbiavo statybose, – paaiškino Elena.

Ir kaip ji šito nežinojo? Pas Sebastianą dirbo ketverius metus. O štai kiek daug naujo apie jį sužinojo vos per porą pastarųjų mėnesių. Ne mažiau naujo ir jis sužinojo apie ją. O gal dėl užsispyrimo ji pati neleido jam savęs pažinti?

Kai Elenos visureigis sustojo priešais audros nuniokotą namą, Misės širdis suvirpėjo. Nuo vėjo nukentėjo ne vien stogas. Buvo nunešta visa priešakinė veranda, o kieme, greta duobės, kur regimai augo medis, gulėjo krūva nuolaužų.

Kieme ir ant stogo sukiojosi keli vyrai. Aukštą Sebastiano figūrą ji pastebėjo be vargo – jis nušoko nuo kopėčių ir patraukė jos link. Ši atplėšė žvilgsnį nuo nunešiotų jo džinsų, kurie tobulai gludo apie jo siaurus klubus ir tvirtas šlaunis. Niekada anksčiau nebuvo jo mačiusi džinsinėmis kelnėmis ir dabar tas vaizdas jaudino.

Brangūs kostiumai Sebastianui teikdavo nepasiekiamo multimilijonieriaus orumo. Žmogaus, į kurį gera paganyti akis, bet kuris tarsi priklauso kitam pasauliui. Su kasdieniais drabužiais jis atrodė kur kas prieinamesnis. Paliečiamas. Jai norėjosi užkišti pirštus už jo diržo kilpelių ir prisitraukti artyn ilgam lėtam bučiniui. Sebastianui atsidūrus visai prie pat, Misės skruostai užsiplieskė raudoniu.

– Sveika, Mise.

– Sveikas. – Jos burna buvo taip išdžiūvusi, kad liežuvis neapsivertė pasakyti ko nors daugiau. Švarus prakaito, muilo ir dar kažko, būdingo vien Sebastianui, kvapas nepaprastai viliojo, ir tik susikišusi rankas į kišenes ji pajėgė susilaikyti jo nepalietusi. – Ačiū, kad padedi, bet tikrai nebūtina.

Jis taip pat buvo užsimaukšlinęs skrybėlę. Platus kraštas metė ant akių šešėlį, ir jai beliko spėlioti, kas dedasi jo galvoje.

– Džiaugiuosi, kad galiu pagelbėti.

– Nežinojau, jog moki laikyti rankose plaktuką.

– Laikei mane išlepintu turčiumi, tiesa?

Misės pečiai nusviro.

– Ar gali mane dėl to kaltinti? – Pasidavusi pagundai ji paėmė Sebastiano ranką ir apvertė delnu į viršų, kad galėtų perbraukti per jo linijas ir kontūrus. Ant odos ji užtiko sukietėjimų, kurių net nepagalvojo ten galint būti – senų nuospaudų, kurios rodė, jog jis ne visą gyvenimą praleido prie darbo stalo. – Tavo delnai nepanašūs į tikro darbininko, bet ir ne švelnūs. – Ne tokie kaip Timo. Timui veikiausiai nė karto neteko dirbti jokio fizinio darbo.

– Verčiau jau valgyk. Pertrauka tetruks penkiolika menučių. – Deividas atkišo Sebastianui sumuštinį ir metė į Misę reikšmingą žvilgsnį. – Gal atneštum Sebastianui buteliuką vandens?

– Tuojau pat. – Nukreipusi į brolį ne ką mažiau reikšmingą žvilgsnį ji paleido Sebastiano plaštaką. Kai po kelių sekundžių grįžo nešina buteliuku, broliai buvo ratu apstoję Sebastianą ir neleido jai su juo pasikalbėti.

Kodėl jie stengiasi neleisti jiedviem pabūti drauge? Ką nori apsaugoti – ją ar jį? Stebėdama penkių vyrų brolybę Misė nusprendė, kad jos broliai susitelkė Sebastiano pusėje. Viduje ėmė kunkuliuoti priešiškumas. Net jo šeima nemano, kad ji tinka jam į porą.

Dvyliktas skyrius

Tik sulaukęs, kada Misė ir jos brolienės išvažiuos, Sebastianas vėl kibo į darbus. Važiuodamas į kitą Teksaso valstijos pusę ir kurdamas Misės atsikovojimo strategiją, stogų taisymo į savo planus Sebastianas nebuvo įtraukęs; bet dabar, kad jau buvo čia, prisiminė, kokį pasitenkinimą teikia gerai atliktas darbas.

Popietė pralėkė nepastebimai. Drauge su Misės broliais klausydamasis namo šeimininko padėkų ir padėdamas surinkti įrankius, Sebastianas jautė malonų maudimą raumenyse.

– Nuoširdžiai vertiname tavo pagalbą, – uždarydamas pikapo bortą padėkojo Metas.

Deividas linktelėjo.

– Be tavęs taip greitai nebūtume susisukę.

– Man patiko. – Sebastianas įsėdo į pikapą šalia Meto ir iškišo alkūnę pro atvirą langą. – Kiek dar projektų turite?

– O kiek savaičių gali pasilikti?

Sebastianas nusijuokė, bet netrukus ėmė rimtai svarstyti užduotą klausimą. Kada paskutinį kartą jis buvo atitrūkęs nuo darbų ir maloniai leido laiką? Tikriausiai paskutinės atostogos buvo jo medaus mėnuo. Bet net ir jo nepavadinsi maloniu.

Metas visu greičiu lėkė per miestelį atgal į kleboniją. Sebastianas nusiėmė kepurę ir leido vėjui nuo antakių ir smilkinių džiovinti prakaitą. Misės šeima jam patiko. Iš pradžių, sužinojęs, kad Misės tėvas dvasininkas, labai nustebo.

Kodėl ji jam nė karto neužsiminė apie tokį svarbų savo gyvenimo aspektą? Kodėl reikėjo tai slėpti? Iš to, ką matė, gėdytis nebuvo ko. Broliai buvo laimingai vedę ir turėjo vaikų. Jie dirbo gerus darbus ir buvo gerbiami bendruomenės nariai. Gal jis dar ko nors nežino?

Ketverius metus Misė rengėsi ir elgėsi konservatyviai. Kuklūs drabužiai, kuklus gyvenimo būdas.

Paskui, Las Vegase, ji atskleidė visai kitokį savo veidą, apie kurį jis nė nenutuokė. Sebastianas mylėjo abi moteris. O dabar, praleidęs šiek tiek laiko su Misės šeima, buvo pasiryžęs neleisti jai dingti iš jo gyvenimo.

Kai Metas nuvažiavo, Sebastianas jam pasaliutavo. Nekantraudamas kuo greičiau pasikalbėti su Mise, jis žengė į namą laikydamas rankoje skrybėlę. Kai atvežusi priešpiečius ji paėmė jį už rankos ir perbraukė per delno linijas, įsiaudrino ne vien jo libido. Jeigu šalia nebūtų stovėję broliai, būtų stvėręs ją į glėbį ir bučiavęs tol, kol ji pažadėtų jį mylėti, gerbti ir saugoti, iki mirtis juos išskirs.

Tačiau kai tiek visko jai prišnekėjo, Misės sutikimo nebegalėjo tikėtis kaip savaime suprantamo dalyko.

Sebastianui įėjus pro duris, amžių sandūroje suręstas namas jį pasitiko tyla. Senos lentos girgždėjo einant link užpakalinių durų. Stabtelėjęs virtuvėje atsigerti vandens jis pamatė kieme Misę, kuri kauptuku ravėjo piktžolėmis apaugusias klombas. Kai ji suklupo ant visų keturių, kad galėtų išrauti pernelyg arti daugiamečių gėlių sudygusias žoles, Sebastianas, norėdamas netrukdomas pasigėrėti džinsiniais šortais apteptais jos sėdmenimis, žengė į verandą.

Jam iš gerklės išsiveržė atodūsis. Toji moteris, kad ir iš kurio kampo žiūrėtum, – tikras žavesio įsikūnijimas. Nors šiuo metu jo akį labiausiai traukė į jį atsukti sėdmenų apvalumai. Plačiai šypsodamasis jis ėmė leistis laipteliais žemyn, kad galėtų pasižiūrėti į ją iš arčiau.

– Stogo darbai baigti? – Ji atsitiesė ir nusibraukė prakaitą, palikdama ant antakio purvo rėžį.

Kiek laiko ji jau nutuokia, kad jis čia? Ar jaučia jo artumą taip pat, kaip jis jos? Gal juos jungia nematoma gija?

– Baigėme prieš pusvalandį. – Jis atsisėdo šalia Misės. – Atrodo, kad šis darbas sukurtas tau vienai.

– Nuo tada, kai išvažiavau, niekas neranda laiko prižiūrėti sodą. – Ji vėl ėmėsi ravėti. – Mama dievino sodininkystę. Visas šias klombas ji pati ir sukūrė. Po infarkto sodo priežiūra atiteko man. – Misė kibo į piktžoles taip, tarsi jos būtų asmeninis priešas. – Nekęsdavau šio darbo. Išravėti vieną ežią užtrukdavo kelias valandas. O tos kvailos piktžolės per naktį ir vėl suželdavo. Mulčiavimas šiek tiek padeda, bet žolės vis tiek randa pro kur išlįsti.

– Gyvenime kai kurie dalykai tokie jau yra – randa būdą vešėti ten, kur nėra pageidaujami. – Sebastianas ilgėjosi ją paliesti, troško priversti ją nugriauti sieną, kurią buvo pasistačiusi saugodamasi jo.

– Mano mama buvo dosniausias ir geriausias pasaulyje žmogus. Visi ją mylėjo. – Ji dūrė į žemę kastuvėliu, išlaisvino piktžolės šaknis ir išrovusi ją nusviedė į šalį. Šis veiksmas dvelkė katarsiu. Lyg Misė atsikratytų ją kamuojančių negerumų. – Aš su ja nesutariau. Veikiausiai nesu geras žmogus.

Misė apie savo mamą niekada nekalbėdavo; Sebastianas žinojo tik tiek, kad kai jai buvo penkiolika, mama patyrė širdies smūgį ir praėjus dešimčiai metų mirė.

– Aš su tėvu taip pat nesutariu, – pasakė Sebastianas. – Nieko keista su vienu iš tėvų sutarti geriau nei su kitu.

– Kai augau, tėvas mane mylėjo besąlygiškai. Tik mama mane visą laiką mėgino paversti kažkuo kitu.

– Kuo kitu?

– Padaryti mane ne tokią berniukišką, panašesnę į damą. – Misė paniekinamai išpūtė orą. – Nesuprantu, kodėl ji tikėjosi, kad elgsiuosi kaip mergaitė, kai tenorėjau lakstyti su keturiais broliais ir daryti tai, ką darydavo jie. – Įsmeigusi kastuvėlį į dirvožemį Misė atsisėdo ir nusibraukė nuo kelių žemes. – Matai šiuos randus? Susižalojau šokdama dviračiu nuo tramplino, kurį broliai buvo sukonstravę stovėjimo aikštelėje už bažnyčios. Dar ir ranką susilaužiau. – Ji papurtė galvą. – Ir kaip manai? Ar juos kas nors barė, kad paskatino mane tokiam šuoliui? Ne. Tai aš buvau apšaukta, kad taip neatsakingai elgiausi. – Rankomis apkabinusi kelius Misė įrėmė į juos smakrą. – Kitą kartą vos nenuskendau ežere, nes šokau nuo prieplaukos ir panirusi pernelyg giliai susitrenkiau galvą. Nors tai nutiko dėl brolių kaltės, visą likusią vasarą buvau prigrasyta net nesiartinti prie ežero.

Sebastianas nesusilaikęs sukikeno.

– Atrodo, kad tau labai pasisekė, jog išgyvenai vaikystę. Turiu pripažinti, kad net nepagalvojau tave galėjus būti tokia padauža.

– Mečiau tuos triukus sulaukusi penkiolikos, kai supratau, kad vaikinai nesusitikinėja su mergaitėmis, kurios dviračiais ar riedlentėmis išdarinėja įmantresnius dalykus už juos. – Jos šypsena išnyko vos pasirodžiusi. – Maždaug tuo metu ir mamai jau buvo tapusi pernelyg didele bėda.

Dabar Sebastianas suprato, iš kur kilo vyrus traukiantis jos žavesys.

– Buvai tikra laukinukė.

– Tiesiog iš manęs buvo tikimasi stereotipiško kunigo dukters elgesio. Kadangi gyvenimas namuose buvo suvaržytas, už namų elgiausi kaip tikra blogiukė. Dusau nuo šio miestelio ankštumo, nuo lūkesčių, kaip turėčiau elgtis. Ateitis driekėsi prieš mano akis kaip vakarų Teksaso greitkelis. Tuščias, lygus ir nesibaigiantis. Kartais atrodydavo, kad sprogsiu, jeigu iš čia neištrūksiu.

Sebastianui nereikėjo daug pastangų įsivaizduoti ją kupiną energijos ir nevilties.

Jis pakilo išmesti Misės išrautų piktžolių, o ji per tą laiką sudėjo stoginėje sodininko įrankius. Įėję į namus juodu pakilo laiptais į antrą aukštą nusiprausti prieš vakarienę.

– Tėtis sakė, ko jo prašei, – pasiekusi savo kambario duris prabilo Misė. Ištarė tai taip netikėtai, tarsi visą laiką būtų apie tai galvojusi. – Labai malonu, kad pasisiūlei, bet negaliu už tavęs tekėti.

– Priežastis?

– Nori mane vesti, nes laukiuosi.

– Iš dalies. – Sebastianas apėmė delnais Misės veidą ir nepaleido tol, kol ji pakėlė akis. – Tačiau tai nėra vienintelė priežastis.

– Niekas iš tavęs nereikalauja elgtis tinkamai, – pasakė Misė, delnais mėgindama nuo jo atsistumti.

– Aš pats iš savęs to reikalauju. – Pabrėždamas kiekvieną žodį pasakė Sebastianas, siekdamas priversti Misę patikėti jo nuoširdumu. – Be to, nenoriu amžinai likti viengungiu. Namą stačiau galvodamas apie būsimą savo šeimą. Noriu, kad tu ir mūsų kūdikis būtumėte toji šeima.

Misė papurtė galvą.

– Ne taip įsivaizdavau savo ateitį.

– Kodėl dabar šneki kitaip? Las Vegase sakei išeinanti iš darbo, nes nori vyro ir vaikų. Netrukus turėsi kūdikį. Kodėl atsisakai vyro?

– Tada nemaniau, kad turėsiu tekėti už tavęs.

– Tikrai? – Jo balse susipynė juokas ir nepatiklumas.

– Tikrai. – Piktas Misė žvilgsnis neleido abejoti nuoširdumu.

– Mano tėtis mano, kad seniai esi mane įsimylėjusi.

Jos žandikaulis atvipo. Žaliose akyse ėmė tvenktis įsiūtis.

– Neneigsiu, kad esu tau neabejinga, – atžariai pradėjo ji. – Bet net jeigu būčiau pametusi dėl tavęs galvą, abejočiau, kad mudviejų santuoka – gera mintis.

– Jeigu būtum pametusi dėl manęs galvą? – paerzino Sebastianas. – Nori pasakyti, kad iš tikrųjų nesi?

– Tai tikrai neturi reikšmės.

– Man turi.

– Visi sakys, kad tave suviliojau. Kad tyčia pastojau. Mane laikys išnaudotoja.

– Niekas nieko nedrįs tau sakyti. – Norėdamas apraminti Sebastianas pabučiavo ją lėtu ir ilgu bučiniu ir nepaleido tol, kol ji pati galiausiai į jį pasviro. Atitraukęs lūpas jis ėmė kandžioti jos kaklo odą ir pamažu artėti prie raktikaulio.

– Gal ir nedrįs, bet visada galvos. – Misė palenkė galvą, kad Sebastianui būtų patogiau. – Manęs niekas nepriims.

Sebastianui nė karto nebuvo atėjusi mintis, kad gali tekti įtikinėti moterį už jo tekėti.

– Tai nesąmonė.

– Tikrai? Dar prieš penkias savaites buvau tavo vyriausiąja padėjėja. Tik pagalvok, Sebastianai, visame Hjustone esu paskutinė moteris, kurią išsirinktum sau į žmonas.

Ar tikrai? Jeigu Misė šitai būtų pasakiusi prieš kelionę į Las Vegasą, gal jis ir būtų sutikęs. Tačiau jau nuo pirmosios jųdviejų nakties negali liautis apie ją galvojęs.

– Tai netiesa. Liaukis aiškinusi, ko, tavo manymu, man reikia. – Šandra buvo paviršutiniška ir mėgdavo pasirodyti. Sebastianas sau prisiekė, kad jeigu vėl kada nors ves, jo žmona bus dvasinga ir rūpinsis ne vien savimi. – Esi šilta, jautri ir nuoširdi. – Jis atvertė kairį Misės delną ir perbraukė per gyvenimo liniją taip, kaip ji pirma braukė per jojo. – Kad ir kaip man patinka blizgantis viršelis, turiningo teksto jame nerandu.

Ji pamėgino ištraukti delną iš Sebastiano rankos, bet šis tik dar stipriau jį sugniaužė. Tada pradėjo raminamai masažuoti, kol Misės blakstienos suplazdėjo, o pečiai atsipalaidavo.

– Aš tavo pasaulyje nepritampu.

– Liaukis šitai kartojusi. Aš nesu tavo vidurinės laikų vaikinas.

– Apkaltinai mane, kad sugundžiau tave ir norėjau priversti patikėti kito vyro vaiką esant tavuoju.

– Tai buvo kvaila reakcija į praeityje įvykusius dalykus. Nuo pat tos akimirkos, kai tai pasakiau, nesilioviau gailėjęsis ištartų žodžių. Prisiekiu, kad savo pamoką išmokau. Daugiau niekada tavęs neįskaudinsiu.

– Noriu tavimi tikėti.

Tebesitęsianti Misės dvejonė Sebastianą gąsdino. Jis suprato, jog atėjo laikas išsitraukti sunkiąją artileriją.

– Gal šitai padės.

Jis kažką išsitraukė iš kišenės ir užmovė jai ant bevardžio piršto. Didžiulis deimantas ant nešvarios Misės rankos suspindo kaip miniatiūrinė žvaigždė.

Giliai atsidususi ji sugniaužė kumštį.

– Nepakartojamas.

– Tai Emos Keis kūrinys, – pasakė Sebastianas. – Paprašiau sukurti specialiai tau.

– Paprašei sukurti specialiai man? – Jos pasiryžimas susvyravo. Ema užtrukdavo ne vieną savaitę, kol padarydavo papuošalą. Vadinasi, Sebastianas ruošėsi pirštis dar prieš sužinodamas apie nėštumą. – Kodėl taip su manimi elgiesi?

– Kaip? – Pilkos jo akys švietė akinamai, kaip delne sugniaužtas deimantas. – Kankinu tave brangiais sužadėtuvių žiedais ir prašymais už manęs tekėti?

– Taip.

– Nes nenoriu be tavęs gyventi.

Misę užplūdo viltis.

– Nenori?

– Žinoma, kad nenoriu. – Jis pakštelėjo jai į lūpas. – Aš tave myliu.

– Tikrai? – Trijų nuostabesnių žodžių Misė gyvenime nebuvo girdėjusi.

Iš Sebastiano krūtinės atsklido urzgesys.

– O ką, tavo manymu, visą šį laiką mėginau tau pasakyti?

Misė prikando beišsprūstantį lengvabūdišką atsakymą. Ji dėl daug ko klydo. Nepasitikėdama savo stiprybe ir netikėdama, kad Sebastianas sugebėtų apsaugoti ją nuo žalos, ji kone atsisakė savo gyvenimo meilės.

– Aš tave myliu. – Misė prisiglaudė prie Sebastiano ir prispaudė veidą jam prie krūtinės. – Aš tave myliu, – jau garsiau ir labiau savimi pasitikėdama pakartojo ji. – Vesk mane, kol neiškrėčiau dar kokios nors kvailystės.

Kikendamas Sebastianas išlaisvino Misės plaukus, kuriuos ji buvo laisvai susukusi į kuodą. Sruogos pabiro jam į delnus, ir apėmęs jos veidą jis įsistebeilijo jai į akis. Kai Misė į jo šypseną atsakė šypsena, jis palenkė galvą ir ją pabučiavo.

Nutempęs ją į dušą Sebastianas nuvilko jai drabužius ir pats išsirengė. Šiltam vandeniui pradėjus merkti jųdviejų kūnus, jo rankos pagarbiai ir aistringai ėmė glamonėti jos kūną. Misė virpėjo nuo švelnių jo bučinių, o kraujas, Sebastianui pradėjus ją šluostyti, užsiliepsnojo.

– Į tavo kambarį ar į mano? – atidariusi duris į koridorių paklausė ji.

Jis iš nugaros apsivijo ją rankomis.

– Kuris arčiau?

Iki jų iš apačios atsklido balsai, kuriuos palydėjo griausmingas džiugiai nusiteikusių vaikų kojyčių trepsėjimas.

– Turi gerokai per daug šeimos narių, – subambėjo Sebastianas, dėdamas smakrą jai ant galvos. – Gal apsirenkime ir eikime pranešti gerosios naujienos?

– Tikriausiai supranti, kad mano tėvas ir tavo motina pešis dėl vestuvių vietos. – Misė pakėlė akis į sužadėtinį. Suvokusi, kad šis vyras iki gyvenimo galo bus jos, pajuto, kaip krūtinėje išsiplečia širdis.

– Apie tai jau pagalvojau.

– Ką ketini daryti?

– Man visai nesvarbu, kad tik greičiau.

– Kaip džiaugiuosi tai girdėdama, – nusišypsojusi tarė Misė. – Ar žinai, kad Kruseidą nuo Las Vegaso skiria tik aštuoniolikos valandų kelionė automobiliu? Jeigu išvyktume dabar, dar spėtume papusryčiauti.

– Arba galėtume skristi ir dar suspėtume į vėlyvą vakarienę. – Sebastianas stumtelėjo Misę į jos kambarį. – Žinoma, kai sutvarkysime reikaliuką koplytėlėje.

– Žinoma. – Misė išsiviepė Sebastianui atsitraukus ir palikus ją apsirengti ir susikrauti daiktų.

Po penkių valandų ponas ir ponia Keisai užsiregistravo tame pačiame viešbutyje, kuriame vyko vadovų konferencija. Kai juodu pasuko link liftų, Misė ilgesingu žvilgsniu palydėjo kazino.

– Mūsų laukia jaunavedžių apartamentai, – pasakė Sebastianas.

– Tik vieną vienintelį kartelį, – nusišypsojusi paprašė ji. – Prisimenant senus laikus. Prašau.

– Tik vieną. – Sebastianas nusekė jai įkandin prie ruletės stalo ir iškeitė šimto dolerių banknotą į žetonus. – Juoda ar raudona?

Misė paėmė žetonus ir pastatė ant raudonos spalvos. Sidabriniam rutuliukui riedant ratu ji atsilošė į Sebastianą ir akimirką teliko juodu.

– Penkiolika, juoda, – paskelbė dalytojas.

– Pralaimėjau? – negalėjo patikėti Misė.

– Sekasi kortose, nesiseka meilėje, – tempdamas ją nuo stalo, pasakė Sebastianas. – Regis, tavo sėkmė apsivertė.

– Tikrai taip, – pasakė ji įsikniaubdama vyrui į šoną, ir jie drauge patraukė į apartamentus pradėti medaus mėnesio. – Bet labiau džiaugtis dėl to negalėčiau.

Content

Шилд Кэт Išlošta naktis