Шилд Кэт

Derybų nebus

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Cat Schiled

Derybų nebus

Romanas

Vilnius, 2013

Versta iš Cat Schield,

Meddling with a Millionaire, 2011

© Cat Schield, 2011

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti

visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar

mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Eglė Bareikaitė,

vertimas iš anglų kalbos, 2012

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© Fotolia.eu, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2012

ISBN 978-609-406-510-1

Pirmas skyrius

Natanas Keisas pagaliau pastebėjo savo grobį, pasitraukė šampano padėklu nešinam padavėjui iš kelio ir apsuko aplink šokolado fontaną. Už dvidešimties pėdų Ema Montgomeri įsimaišė į Dalaso grietinėlės būrį, susirinkusį švęsti Naujųjų metų. Prieš valandą į Emos tėvo namus atvykęs Natanas dairėsi jos labai gerai numanydamas, ko griebsis, vos tik išvys.

Arba pabučiuos, arba pasmaugs.

Dar reikia apsispręsti, kurį variantą pasirinkti.

Tarsi pajutusi galingą Natano minčių tėkmę, Ema dirstelėjo per petį. Per lūpas nuslydo plaukų sruoga, kol atidžiai nužiūrinėjo vakarėlio svečius. Grakščiais pirštukais nuo kaktos nubraukė ilgus vešlius kirpčius atidengdama surauktus antakius. Ji panėšėjo į laukinį gyvūną, užkluptą viešumoje, nenutuokiantį, kur sprukti. Tada šokoladinės Emos akys susmigo į Nataną.

Staigiai it koks kiškelis ji nėrė už kambarinės palmės ir pradingo.

Natano širdis pasileido šuoliais, paspartinus žingsnį. Ir anksčiau teko susidurti su sunkiai užkariaujamas vaidinančiomis moterimis. Visą šį žaidimą tik pamalonindavo galutinis jų pasidavimas. Vis dėlto Emos elgesys dvelkė kažkuo nepatirtu. Jeigu būtų neišmanėlis, pagalvotų, kad mergina vengia jo.

O tai absurdiška po to, ką šiandien išsiaiškino.

Natanas praėjo pro biblioteką, iš kur sklido nuotaikingas gausaus žmonių būrio, susispietusio apie didžiulį pianiną, plyšavimas pagal Sinatros melodijas.

Jis probėgšmais matė Emą, dar prieš jai neriant į kambarį, ir nusekė įkandin džiaugdamasis, kad palieka Sailo Montgomerio gėrimus maukiančią ir po naftos magnato rūmus, liudijančius jo turtus ir galią, maklinėjančią minią.

Dviejų aukštų bibliotekos, išmuštos vyšniamedžio plokštėmis ir knygomis apstatyta siena, aplinka buvo intymesnė nei milžiniškos didžiosios menės, iš kurios jie tik ką išėjo, tačiau nepakankamai rami. Jis ketino dar iki vidurnakčio užkariauti Emos dėmesį. Ir nesiruošė niekam kitam leisti pabučiuoti tų nuostabių lūpų.

Ema staigiai sustojo, Natanui užtvėrus kelią į išsigelbėjimą. Triukšmas buvo pernelyg didelis kalbėtis, bet ji aiškiai išreiškė savo nepasitenkinimą, kai Natanas nuvarė ją prie pianino ir stumtelėjo į siaurą tarpą tarp šviesiaplaukės raudona už kaklo surišama suknele ir žemo pliktelėjusio vyriškio, kurio dėmesys buvo sutelktas į moters tarpkrūtį.

Natanas abejingai nužvelgė blondinę. Nors jam, kaip ir bet kuriam vyrui, patiko pusnuogės moterys, jis nebuvo padidintų krūtų gerbėjas. Verčiau rinkosi šokčiojančius apvalumus. Ypač tokius kaip Emos.

Natano lūpos atsidūrė kaip tik jai virš ausies, kol tyliai niūniavo žodžius, lydimus romantiškos melodijos. Jis uždėjo delnus ant blizgančio juodo instrumento ir įkalino Emą tarp savo rankų. Ji žengtelėjo arčiau prie pianino mėgindama išvengti sąlyčio su jo kūnu.

Geidulinga Emos figūra traukė Nataną, ir jis ištiesino alkūnes, kad nepasiduotų troškimui prispausti apatinę kūno dalį prie riesto jos užpakaliuko. Vos susilaikė nesudejavęs, kai prisiminė, kaip delnais buvo suėmęs tuos seksualius apvalumus. Geismas sugaudė ausyse, užgoždamas muziką. Natanas palenkė galvą ir įkvėpė Emos kvepalų. Aromatas užvaldė jo libido, ir akimirką Natanui aptemo protas. Kodėl jis pyksta ant Emos?

Tada prisiminė.

Per pertraukėlę tarp dainų sukuždėjo Emai į ausį:

– Mudu su tavo tėvu šiandien popiet įdomiai pasikalbėjome.

Ema kilstelėjo petį, tarsi mėgindama atsitverti.

– Kodis minėjo, kad turi tėčiui pasiūlymą.

Natanas turėjo pasiūlymą ir jai. Visai kitokio pobūdžio nei tas, kurį aptarinėjo su Sailu Montgomeriu.

– Tavo brolis sakė, apie ką kalbėjomės? – pasiteiravo jis.

– Ne.

– O tau ne smalsu?

– O turėtų būti?

Natanas pasilenkė ir prigludo prie Emos smilkinio.

– Linksniavome tavo vardą.

Ji staigiai atsitraukė ir rūsčiai dėbtelėjo, bet nespėjo garsiai išrėžti prieštaravimų, siautėjančių akyse, o vyras prie pianino užgrojo pirmuosius Sinatros Come Fly With Me akordus, ir pokalbis nutrūko.

Kas čia vyksta? Ema tikrai nesielgia kaip raustanti būsimoji nuotaka. Vis dėlto Natanas neabejojo, kad ji prikišo nagus prie sąlygų, su kuriomis jos tėvas supažindino šią popietę. Sailas Montgomeris neįstengė atsispirti duoti savo mažajai mergaitei viską, ko užsigeisdavo jos širdelė, o Natanas žinojo, kad Ema nori jo. Tą kuo aiškiausiai parodė, kai prieš tris savaites slapčia ištempė ją iš kalėdinio vakarėlio. Tada kodėl šį vakarą, vos tik jį išvydusi, spruko kaip įgelta?

Kitoje pianino pusėje apvalaina pagyvenusi moteris rūškanai nužvelgė Nataną, o jos veido išraiška tapo dar dramatiškesnė, nes atrodė, kad antakius buvo nusipiešusi juodu žymekliu. Natanas tvirtai atrėmė jos žvilgsnį tyliai perspėdamas žiūrėti savo reikalų. Moters dėmesys nukrypo į plikąjį vyrą, dabar besižavintį Emos tarpkrūčiu.

Natanas giliai įkvėpė ir suskaičiavo iki aštuonių, kad įveiktų impulsą nuožmiai iššiepti dantis. Jis sutelkė mintis į pažįstamą muziką, atsipalaidavo klausydamasis romantiškų žodžių, dėl kurių leipo ištisos moterų kartos, ir susimąstęs stebėjo gražuolę, kurią privalo vesti, jei tikisi turėti verslo reikalų su jos tėvu.

Natanas ir Emos brolis Kodis, geriausi draugai nuo universiteto laikų, dažnai šnekučiuodavosi apie įdomias ir originalias verslo galimybes, bet iki šiol nė viena jų nebuvo verta įgyvendinti. Kai su Kodžiu pirmą kartą aptarė mintį sujungti Montgomerių naftą ir Keiso jungtines investicijas, nesitikėjo, kad vedybos su Ema taps derybų dalimi, tačiau negalėjo pasakyti, jog labai nustebo, Sailui santuoką pavertus pagrindiniu sandorio veiksniu. Šis sumanymas būtų ilgalaikis įsipareigojimas, reikalaujantis iš abiejų bendrovių milžiniško kapitalo. Keiso jungtinių investicijų ir Montgomerių naftos sąjungos sutvirtinimas vedybomis užtikrintų, kad abi pusės yra visiškai atsidėjusios šiam rizikingam žingsniui.

Ema tai suprastų. Ir panaudotų savo tikslams. Natanas turėtų jaustis pamalonintas, kad ji taip stipriai jo geidžia, jog net sugalvojo planą ir įtikino savo tėvą prie to prisidėti. Ir kodėl Sailas turėtų nesutikti? Vos tik Ema ištekėtų, taptų kieno nors kito pareiga.

– Tavo nuostabus balsas, – pagyrė Natanui iš kairės stovėjusi blondinė. Ji kaire ranka paglostė blizgų pianino paviršių stengdamasi parodyti didžiulį deimantą, puošiantį vidurinįjį pirštą. Bežiedis bevardis pirštas skelbė jos prieinamumą. – Ir žinai visus žodžius.

Emą ir Nataną skyrė nedidelis atstumas, tačiau jos nugara įsitempė, girdint begėdišką šviesiaplaukės flirtą.

– Mano motina mėgo Sinatrą ir kai buvau mažas, visą laiką klausėsi jo dainų. Vadino mane savo nuosavu Sinatros grupės nariu. Nors, manau, galvoje turėjo ne mano talentą dainuoti, o sugebėjimą prisivirti košės.

Šviesiaplaukė kimiai nusikvatojo.

– Tikrų tikriausias košės virėjas, – suniurnėjo Ema.

Natanas vyptelėjo. Jam patiko jos humoro jausmas. Ema buvo nuostabi moteris: seksuali ir šmaikšti.

Blondinė galvodama, kad nusišypsojo jai, atsuko į Nataną savo viršutiniąją kūno dalį. Gili iškirptė dar pagilėjo, ištiesus dešiniąją ranką. Viena daili koja slystelėjo pro ilgą skeltuką ir kliudė Natano šlaunį.

– Mano vardas Brigita.

– Natanas. – Paspaudė jai ranką, o Emos susierzinimas pasklido it radioaktyvios dulkės po atominės katastrofos. – Iš kur pažįsti Sailą?

Natanas nenugirdo Brigitos atsakymo, nes jis nuleido ranką, ir Ema pasinaudojo proga pasprukti. Pasisukusi krūtine brūkštelėjo plikšiui petį, ir jam vos neišsprogo akys. Nenutuokdama apie sukeltą sąmyšį, Ema prasibraudama pro šalį skubriai atsiprašė.

Natanas truktelėjo petimi, tarsi sakydamas šviesiaplaukei: Nieko nepadarysi. Blondinė susiraukė, kai jis pasisuko vytis Emą.

Ji nespėjo žengti nė trijų žingsnių toliau bibliotekos, kai ją sugavo Natanas. Ranka apsivijo liemenį ir pasuko kita kryptimi vesdamas į vienintelę vietą pirmame aukšte, kur netrukdytų vakarėlio svečiai.

– Kai paskutinį kartą matėmės, man susidarė įspūdis, kad ieškai bėdos, – sušnabždėjo Emai į ausį stumdamas koridoriumi tolyn, jos tėvo darbo kambario pusėn.

Ema atsargiai, lyg kumeliukas, pajutęs besiartinančią pumą, nužvelgė Nataną. Galbūt numanė, kas sukasi jo galvoje. Joks vyras taip kaip jis nepersekiotų moters, jei negeistų matyti ją nuogą lovoje.

– Gal ir ieškojau, – atsakė Ema. – Bet tai buvo anksčiau.

– O dabar yra dabar.

Ilgo koridoriaus pabaigoje Natanas pravėrė duris ir įvedė Emą vidun. Tamsia spalva apmuštos sienos sugėrė vienintelį šviesos šaltinį: ant masyvaus senovinio raudonmedžio rašomojo stalo spingsėjo lempa. Įprasto dydžio darbo kambaryje toks baldas būtų užgožęs visą erdvę, bet šis namas buvo pastatytas daryti įspūdį. Odinė sofa su šalia išrikiuotais krėslais stovėjo priešais iškaltą marmurinį židinį. Sienos nukabinėtos Teksaso peizažais, nutapytais vieno mėgstamiausių Natano XX a. pradžios dailininkų. Skirtingai nuo subtilių prancūziškų senienų, puošiančių visus rūmus, griežtas šio kambario stilius ir odiniai baldai itin tiko čia gyvenančiam Teksaso naftos magnatui.

Natanas uždarė duris, pagriebė Emos ranką ir atsuko ją į save. Nespėjus paprieštarauti, atšliejo į duris. Kitoje sienos pusėje balsai ir muzika susiliejo į miglotą neaiškų ūžesį. Pagaliau jie vieni.

Natanas įrėmė dilbį jai virš peties, kad ji pajustų jo užmačias.

– Ar neįdomu, kodėl buvo linksniuojamas tavo vardas? – paklausė jis grįždamas prie ankstesnės pokalbio temos.

– Nė kiek.

– Panašu, kad tavo tėvas ieško tau vyro.

– Po galais. – Ema atlošė galvą į duris ir sutelkusi visą kovingumą šnipštelėjo: – Jis mėgina mane ištekinti nuo universiteto laikų.

– Kodėl?

– Nes aš – gyva bėda, kurią trokšta užkrauti ant kupros kam nors kitam. Įsikalė į galvą, kad man reikalingas manimi pasirūpinsiantis žmogus.

Išpaikintos milijonieriaus dukrelės įvaizdis buvo jos žavesio dalis. Natanas ir pats nekantravo palepinti Emą.

– Kas gi blogo leisti kažkam tavimi pasirūpinti? – pasiteiravo jis.

– Nes perša mintį, kad neįstengiu pasirūpinti savimi. – Ji kilstelėjo smakrą. Akyse vėl blykstelėjo kibirkštys, tačiau balse pasigirdo šaižios gaidelės. – O tai labai nesąžininga.

Norėdamas, kad pokalbis ir toliau liktų mandagus, Natanas atsispyrė pagundai paprieštarauti. Nors su Emos broliu Kodžiu po jo vedybų susitikdavo ne itin dažnai, jie palaikė nuolatinį ryšį, ir Natanas viską žinojo apie Emos išsišokimus. Apie vos neįvykusias sužadėtuves su turtų medžiotoju, apie bausmę skirti visuomeninių darbų, nes buvo pagauta laikanti draugės rankinę su narkotikais ir apie sudaužytą mersedesą, kuriuo siaučiant pūgai vidury nakties važiavo namo.

Net jei ir atrodė, kad per paskutinius kelerius metus Ema susitupėjo, jos impulsyvus elgesys prieš tris savaites vertė abejoti, ar iš tikrųjų suaugo, ar tik įgudo geriau nuo šeimos slėpti savo paklydimus.

– Sakei tėvui, ką apie tai manai? – paklausė Natanas.

– Taip. – Ema skubiai iškvėpė. – Ir nieko gero. Kai tėtis dėl ko nors apsisprendžia, apsisprendžia tvirtai. Jis nori, kad susižadėčiau iki Valentino dienos. Patinka man tai ar ne.

Patinka tai Natanui ar ne.

Jam reikėjo šio sandorio su Sailu, kad perimtų šeimos verslo valdymą iš savo įbrolių. Nei Sebastianas, nei Maksas netikėjo jo bendrovės vizija. Kaip tik todėl partnerystė su Montgomerių nafta buvo tokia svarbi. Šiuolaikiškiausiomis technologijomis įgyvendintas naujasis projektas užtikrintų Keiso jungtinėms investicijoms novatoriaus vardą, o būsimas pelnas garantuotų, kad bendrovės valdžios pusiausvyra atitektų Natanui. Jo įbroliai to nepakęs, bet nieko negalės pakeisti.

Tačiau pirmiausia jis privalo susitarti dėl sandorio.

Pagautas netikėto įgeidžio, Natanas staigiai išsegė Emos auskarus su deimantais ir safyrais.

– Atiduok mano auskarus, – pareikalavo ji, kai Natanas įmetė papuošalus sau į kišenę.

Paskutinį kartą vogčia ištempus Emą iš vakarėlio, ji neigė tarp jų esančią trauką, beveik išvarė jį iš proto, kol galiausiai pasidavė. Paskui išlėkė nepalikdama nieko, tik gundantį kvepalų aromatą jam ant odos. Šį vakarą Natanas ketino pasilaikyti šį tą, ką ji norėtų susigrąžinti.

– Vėliau.

Meistriškai sušukuotos tamsių garbanų sruogos įrėmino širdelės formos veidą su egzotiškais aukštais skruostikauliais ir siaura nosyte. Šiandien Ema sutramdė savo žvilgančius rudus plaukus sušukuodama į įmantrią, aukštyn sukeltą šukuoseną, atidengiančią grakštų kaklą. Nors Natanui patiko, kaip šukuosena apnuogino puikią auksaspalvę odą, jam labiau prie širdies buvo aplink pečius krintantys palaidi Emos plaukai, išdraikyti jo rankų.

Natanas ištraukė segtukus, laikančius neįprastai aukštai sukeltus plaukus. Tanki ir glotni garbanų uždanga apgaubė nuogus pečius, nuplėšdama dar vieną įmantrios apgaulingos išorės sluoksnį.

– Natanai, ką tu darai?

– Manau, tai akivaizdu. – Jis nepaprastai švelniai pirštų galiukais perbėgo suknelės iškirpte liesdamas jos odą.

– Negalėtume paprasčiausiai pasikalbėti? – Ema iš nuostabos žioptelėjo ir įrėmė delną jam į krūtinę.

Jos prisilietimo karštis nutvilkė Nataną per marškinius įžiebdamas tūkstančius kibirkščių. Jį sutrikdė galingas geismas Emai. Ji vertė jį kraustytis iš proto. Nė viena moteris neįaudrindavo jo taip greitai kaip Ema, nepriversdavo visiškai prarasti savitvardos.

Natanas panėrė pirštus į šilkines juodas bangas, apsuko vieną garbaną aplink riešą.

– Jei būtum pasivarginusi ir man paskambinusi, per paskutines kelias savaites būtume galėję pasikalbėti daugybę kartų. Šiuo metu mano galvoje sukasi kiti dalykai.

– Čia? Mano tėvo darbo kambaryje? Gal kvanktelėjai?

Aistra plūstelėjo pagalvojus, kad galėtų paimti ją staigiai ir stipriai atrėmęs į duris, bet neketino to daryti dar sykį.

Prieš tris savaites pirmą kartą išvydęs Emą po daugybės metų, Natanas vos neišvirto iš kojų. Jis nuvyko į šventinį vakarėlį, manė atsipalaiduosiąs ir atgaivinsiąs santykius su dar vienu jo ir Kodžio draugu iš universiteto. Pora valandų Granto Kastlo vakarėlyje siūlė progą neįpareigojamai paflirtuoti su gražiomis moterimis. Tiesą sakant, jį supo penkios žavingos damos, visos besivaržančios dėl jo dėmesio, kai pro paradines duris įžengė Ema su tviskančia juoda mini suknele, apnuoginančia ilgas dailias kojas.

Ema įbedė į jį tokį žvilgsnį, lyg jis būtų ne mintyse, o tikrai garsiai švilptelėjęs, pamatęs gražią moterį. Kai jų akys susirėmė, Natanui iš galvos išgaravo visos kasdienės mintys. Jis tykojo Emos tarsi koks gepardas, stebintis ilgakoję gazelę, o nepraėjus nė valandai, išstūmė ją pro duris ir įsodino į savo automobilį.

Kol pasiekė jo namą, jis tvardėsi. Bet, tik įėjus, aistringai pabučiavo Emą. Pirmasis jų bučinys netikėtai nustebino. Jis tikėjosi daugiau patirties, o ne drovios ir jausmingos Emos pirštų glamonės. Ji elgėsi lyg seniai bučiuota moteris arba bent jau tinkamai nebučiuota.

Tada jam pasimaišė protas. Natanas niekaip kitaip neįstengė paaiškinti, kodėl kantriai nenunešė jos į savo miegamąjį ir iš lėto nepasimėgavo kiekvienu jos kūno lopinėliu. Jis degė aistra jai, o Emos geismas prilygo jam. Natanas nusistebėjo, kad jie dar nepadegė prieškambario.

Kitą kartą jie mylėsis ant čiužinio: Ema tysos nuoga laukdama pasitenkinimo bangos.

Ji buvo moteris, kurią verta branginti.

– Ar pasakyti, ką ruošiuosi su tavimi daryti?

Ema trūksmingai įkvėpė.

– Ne.

Vis dėlto, nepaisant neigiamo atsakymo, neatstūmė jo. Todėl Natanas pasinaudojo prieštaringais Emos jausmais ir savo žodžiais kaip preliudija tolesniems veiksmams.

– Pirma, nurengsiu šią labai seksualią suknelę. – Jis krumpliais brūkštelėjo Emai per šoną, kur po pažastimi prasidėjo ir ties klubu baigėsi užtrauktukas.

Ema suėmė jo ranką, bet Natanas nustūmė jos pirštus. Mėginimas jį sustabdyti atrodė mažų mažiausiai neryžtingas. Emos pasipriešinimas tirpo, kaitrai įsibrovus tarp jų.

– Tada, pradėdamas nuo šio taško ant tavo peties, kurį bučiuojant tu kraustaisi iš proto, aš neskubėdamas su tavimi mylėsiuosi, – Natanas vylėsi, kad jo žodžiai veikia, nes pats jau nebeįstengė valdytis. – Niekur nepaspruksi, kol savo rankomis ir lūpomis neprisiliesiu prie kiekvieno tavo odos lopinėlio.

Jo rankos nusileido žemiau ir priglaudė Emos šlaunį prie maištingai įsitempusių strėnų. Natanas kvėptelėjo pusiau atsidusdamas, pusiau sudejuodamas, kai ji pasuko klubus jausdama jo rankų spaudimą.

– Ar tu vėl su juodomis kelnaitėmis ir liemenėle be petnešėlių? O gal dėvi ką kita?

Natanui panižo delnus, o pirštai ėmė dilgčioti prisiminus, kaip sustangrėjo Emos speneliai, užčiuopus standžias krūtis. Šį vakarą vilkima vidurnakčio mėlio suknelė, rodės, taip pat kvaišo nuo jos figūros, nes tiesiog dievinamai prigludo prie tobulo kūno.

– Nagi, pažiūrėkime, – sukuždėjo Natanas švelniai. Paskutinį kartą dalis jų netikėto ir trumpo susidūrimo linksmybių buvo susijusios su tuo, kad Emą sujaudino jo erzinimas.

– Ne, – tarsi aistringa aimana pro jos lūpas išsprūdo žodis, primenantis ir prieštaravimą, ir prašymą.

Emos delnas nuslydo jo krūtine ir apčiuopė širdies dūžius. Natanas spėliojo, ką ji pamanys apie pagreitintus įvykius.

Jis suėmė Emos veidą delnais, taip dar labiau paakstindamas ją suvirpėti, ir įsikniaubęs nusišypsojo, kai Ema palenkė galvą į jo delną dar labiau atidengdama kaklą.

– Ak, eikime kur nors, kur mums niekas netrukdys. – Natano lūpos nuslydo skruostu lėtai ir geidulingai skanaudamos.

– Aš niekur su tavimi neisiu, – Emos neiginys baigėsi palaimingu murmesiu, nes Natanas krūtine prisiglaudė prie jos krūtų ir lėtai prisispaudė. Ema išsirietė lyg katė, pasitrynė į jį, o iš gelmių išsiveržė žema ir kimi dejonė.

Natanui patiko, kad Ema vis stengiasi jį atstumti. Juk abu žinojo, kad galiausiai jis pasieks, ko nori.

Jo lūpos priartėjo ir sustojo vos per plauką nuo jos lūpų.

– Kodėl ne? Mums buvo nepaprastai gera kartu. – Viena ranka Natanas apsivijo Emos užpakaliuką ir švelniai stumtelėjo prie įaudrinto stangumo žemiau diržo. – Pajusk, kaip aš tavęs geidžiu. Žinau, kad tu lygiai taip pat geidi manęs.

Delnas ant Natano krūtinės susispaudė į kumštuką.

– Turi daugybę moterų, trokštančių tavęs.

Ar tik ne todėl Ema vengė atsakyti į jo skambučius?

Natanas atlaidžiai nusišypsojo.

– Bet tu esi vienintelė, kurios noriu aš.

Regis, Ema liovėsi kvėpuoti. Natano žodžiai sustiprino gėlą kūne, galingą sudrebinusį troškimą. Ir jie masino. Beprotiškai.

Flirtas su juo Granto vakarėlyje prieš tris savaites atrodė it nekaltas pokštas. Galų gale Natanas be vargo atsispyrė jai prieš dešimt metų. Dvidešimties jis buvo plačių pečių ir gražus pažiūrėti, pasižymėjo tuo pasipūtėlišku žavesiu, nuo kurio jai džiūvo burna ir stigo žodžių. Ema pasitelkė savo kiekvieną šešiolikmetės arsenalo gudrybę vildamasi, kad Natanas bent dirstelės jos pusėn. Emos siaubui, rodės, kad pavyko.

Kol jos savimeilė sulaukė triuškinamo dvigubo smūgio.

Emos skruostai vėl suliepsnojo atsiminus tą dieną, kai užsisegė trumpiausią sijonėlį, įsispyrė į naujutėlaičius aukštakulnius smailais kulniukais ir pasiskolino iš mamos krūtis pakeliančią liemenėlę. Virtuvėje užspeitė Nataną į kampą beveik melsdama padėti tapti labiau patyrusia moterimi.

Tada jis padarė tai, ko prašomas. Tik ne taip, kaip norėjo ji.

Griežtu veidu, žaibuojančiomis pilkomis akimis išlaikė ją per rankos atstumą, nusikvatojęs liepė eiti nusiplauti veidą ir liautis vaidinti suaugusią. O baigęs trypti jos savigarbą į dulkes, išslinko iš virtuvės. Kitą dieną jis išskrido į Las Vegasą ir tik prieš kelis mėnesius vėl sugrįžo į Teksasą.

Ema džiūgavo, kad vėl pamatys Nataną, tikėjo, kad gerai įvaldė įgūdžius, būtinus susidoroti su jo neišsemiamomis fizinio patrauklumo atsargomis.

Ak, kiek nedaug ji išmoko.

– Aš esu vienintelė, kurios nori dabar, – atrėmė Ema.

– Nė neįsivaizduoji, – sušnabždėjo Natanas tupdydamas švelnius bučinukus jai ant akių vokų.

Jeigu jam nusileis, kaip greitai jis susiras kitą moterį? Ar ji pajėgs leisti drauge laiką ir kiekvieną sekundę tikėtis tos neišvengiamos blogybės? Ne. Geriau tebūnie viskas taip, kaip yra. Pakaks ir vienos kartu praleistos nakties prisiminimų. Jiems abiem.

– Važiuokime pas mane į viešbutį. – Natano rankos nuo klubų pakilo prie juosmens ir dar stipriau prispaudė prie savo standaus liemens. – Jei atsispirsi pagundai valandą neišrėkti mano vardo, daugiau niekada tau neįgrisiu.

Valandą?

Nuojauta sustiprėjo nuslopindama nerimą, nes Ema pernelyg puikiai prisiminė tą jaudinantį jausmų kaleidoskopą, lydimą aimanų, gimstančių šiame glėbyje. Ji patrynė šlaunis vieną į kitą stengdamasi įveikti augantį nusivylimą. Jeigu ir toliau taip jausis, patirs orgazmą, dar nė nenusimetusi drabužių.

Natanas laimės. Jis tai žinojo. Dar blogiau – žinojo, kad žino ji. Po velnių, ji buvo pasiruošusi išrėkti jo vardą čia ir dabar, kad tik išsklaidytų tą beprotišką įtampą.

– Natanai, aš daugiau su tavimi nemiegosiu.

– Daugiau? Praėjusį kartą neužsibuvai taip ilgai, kad su manimi miegotum. Nekantrauju, kada galėsiu pabusti su tavimi savo glėbyje.

Jo delnas ant Emos liemens šildė ir įtikino. Ji kilstelėjo smakrą, kol Natanas nosimi glostė jai smilkinį. Kai jo lūpos švelniai it plazdantys drugelio sparneliai brūkštelėjo per burnos kampučius, Emos gyslomis plūstelėjo auksinių žiežirbų blyksniai. Jeigu Natanas numanytų, kaip ji šį vakarą troško baigti kaip tik taip – viena su juo ir pasiruošusi pasiduoti, – ji būtų pasmerkta.

Nedaryk to, – racionalus balselis suspigo Emos galvoje, kol tirpo kaulai, o oda kaito. – Niekada nesulauksi progos ištekėti iš meilės, jei vėl leisies jo suviliojama.

– Tu bijai pasiduoti tam, kas tarp mūsų vyksta, – suniurnėjo Natanas. – Nebijok.

– Aš ir nebijau.

Buvo smagu užsimiršti. Ji metų metus fantazavo apie Nataną. Tačiau nė viena deginanti svaja jos neparuošė jaudinančiam kietų raumenų spaudimui arba reikliems bučiniams. Natanas meilikavo ir reikalavo, o ji džiugiai pasidavė.

Emą gąsdino tai, kas netrukus įvyks. Kankino klastingas troškimas atsiduoti Natano kontrolei ir leisti jam diktuoti, kad ir kaip ilgai klostysis jų santykiai. Patyrus, kaip greitai ir lengvai apvynioja ją apie savo pirštą, tapo nesudėtinga išsisukti nuo jo skambučių.

Natano lūpos audrinančiais bučiniais nusėjo kaklą iki duobutės, kur paklaikusiai plakė pulsas.

– Prižadu mylėti tave lėtai.

– Koks tu supratingas, – tarė Ema ironiškai. Jis negalėjo nutuokti, kaip stipriai ji trokšta atsiduoti. – Bet manau, kad tu klysti.

– Dėl ko?

– Dėl to, ko aš noriu.

– Ir ko gi tu nori?

Vyro, kuris mylėtų ją amžinai.

– Trys, du, vienas... – šaukė balsai džiaugsmingu unisonu. Tarškynės ir sirenos sukėlė kakofoniją beveik nustelbdamos sveikinimus Laimingų Naujųjų metų!

Klausydamasi susirinkusiųjų kitoje durų pusėje Ema spėliojo, ką atneš būsimi metai.

– Laimingų Naujųjų metų, – sušnabždėjo ji.

Tai buvo užuomina Natanui ją pabučiuoti, bet jis to nepadarė. Jo lūpos buvo tokios gundančios, tokios putlios ir viliojo savo nuodėmingomis linijomis. Emą perliejo jaudulys. Ji neįstengė liautis virpėjusi.

– Laimingų Naujųjų, – pakartojo Natanas šypsodamas. – Ar ką nors pasižadėjai kitiems metams?

– Tik vieną pažadą.

– Ir koks jis?

Ema papurtė galvą, kad išsivaduotų iš šio geidulingo tinklo, Natano be jokių pastangų rezgamo aplink ją.

– Tvirtai apsisprendžiau nebūti tokia spontaniška.

Jis sukikeno.

– Ir kaip iki šiol pavyko laikytis pažado?

– Ne itin sėkmingai. – Ema kalbėjo abejingai, pasiryžusi iš paskutiniųjų tvardytis. – O tu? Ar ką nors pasižadėjai Naujiesiems?

– Tik vieną dalyką, – atsakė Natanas.

Ema pakėlė rankas jam prie galvos, perbraukė pirštais per įžūlų vyrišką veidą, išraiškingą žandikaulio liniją. Net prieblandoje jis buvo žavingas.

Natanas truktelėjo ir atlaisvino peteliškės galus palikdamas juos karoti ir prikaustydamas Emos dėmesį prie savo įspūdingos krūtinės. Karštis plūstelėjo nuo jo ilgo liemens prasismelkdamas pro jos odą ir aptemdydamas sveiką protą. Emai dilgčiojo pirštus braukiant raumenų iškilumais po baltais marškiniais. Natanas spinduliavo galia ir gyvybingumu. Visos šios įkalintos energijos pojūtis pakirto Emai kelius.

– Koks jis?

Natano lūpos prigludo jai prie lūpų, bet tik trumpam, kol susiliejo jų kvėpavimas. Ema pamėgino sugauti jo lūpas, priversti ją pabučiuoti stipriai ir giliai, tačiau Natanas atsitraukė.

– Ketinu visą savo likusį gyvenimą praleisti mylėdamasis su tavimi.

Emos širdis ėmė dunksėti į šonkaulius lyg išsigandusi kanarėlė.

– Tai gan rimtas pasižadėjimas, – tarė ji nežinodama, kaip visa tai suprasti.

– Priešingai. – Jo kvėpavimas sukuteno jai ausį išblaškydamas dėmesį. Ema pasuko galvą prie skruostikaulio, lūkuriuojančių lūpų link, tačiau Natanas atšlijo išsklaidydamas pagundą. – Laukiu nesulaukiu, kada tapsi ponia Keis.

Antras skyrius

Tai išgirdus, Emos širdis nusirito į kulnus. Ponia Keis?

– Ką? – sušvokštė ji nepajėgdama kvėpuoti. – Gal išprotėjai?

Ji atitraukė delnus nuo jo krūtinės ir suspaudė savo smilkinius, o gręžiantis skausmas jau ėmė skverbtis į smegenis.

– Nemanau.

– Juk taip sakai ne dėl anos nakties, ar ne? Nes užtikrinu, kad viena naktis nereikalauja iš tavęs griebtis kilnių poelgių. – Ema linktelėjo į priekį ir pusbalsiu sukuždėjo: – Aš nebuvau nekalta mergaitė.

Natanas tyliai nusijuokė.

– Tikrai nesielgei kaip nekalta mergaitė.

Ema apsimetė šios replikos neišgirdusi ir tik stengėsi suprasti, ką jai pasiūlė Natanas. Deja, suvokė, kad beveik neįmanoma racionaliai mąstyti, kol jos viduje triumfuodama klykavo paniekintoji šešiolikmetė. Ema užgniaužė jaunosios mergiūkštės džiaugsmą ir sutelkė mintis į dabartį.

Ištekėti už Natano? Neįmanoma. Jei sugeba bet kurią moterį paversti ypatinga, dar nereiškia, kad yra tinkamas santuokai.

– Tave įkalbėjo mano tėvas, tiesa?

– Mes šiandien tai aptarėme. – Natanas prisimerkė. – Jis mano, kad tau seniai laikas ištekėti.

– Už vyro, kurį išsirinksiu pati.

Blykstelėjo baltutėliai Natano dantys.

– Kalbi apie ką nors konkrečiai?

Pagaliau Ema suvokė. Ir aiktelėjo iš siaubo.

– Pamanei, kad aš pasirinkau tave? – Ji droviai sukikeno. Ak, koks pažeminimas. – Aš nenoriu už tavęs tekėti, – pasakė ji atsargiai, kad Natanas klaidingai nesuprastų jos žodžių. – Nenoriu tekėti ir už nieko kito. Tik ne dabar.

Tik ne be meilės.

– Tavo tėvas atrodo ryžtingai nusiteikęs.

– Nė nenumanai, – burbtelėjo Ema. – Tačiau vestuvių nebus.

Stebeilydama pro įspūdingus Natano pečius Ema apžvelgė milžinišką savo tėvo darbo kambarį ir pasvajojo, kad jie galėjo geriau išnaudoti jį šiam pokalbiui. Jei nuostabus ir raumeningas Natano kūnas nespaustų prie durų, būtų lengviau protingai aptarti visas priežastis, kodėl jiems tuoktis nederėtų.

Tą akimirksnį Ema mintimis nusikėlė trim savaitėmis prieš tai, kai stovėjo priremta prie kitų durų, širdis pasiutusiai dunksėjo, o visi pojūčiai atgijo, kol Natanas judėjo joje. Tarsi tikras Kazanova jis susuko jai galvą ir rodė jai tokius triukus, kad Ema teįstengė alpėti ir geisti dar stipriau.

Tada nuvijo prisiminimus šalin, suglaudė belinkstančius kelius ir pasistengė susitvardyti.

– Kodėl su tuo apskritai sutikai?

– Keiso jungtinės investicijos nori imtis verslo su Montgomerių nafta.

– Tėtis mūsų santuoką pavertė sandorio sąlyga.

Verslo sandorio. Galėjo pati numanyti. Norėjosi klykti. Ji sukando dantis. Kaip tėvas galėjo vėl taip su ja pasielgti? Ar nieko nepasimokė iš paskutiniojo karto, kai bandė kištis į jos meilės reikalus?

Tą vasarą, kai baigė koledžą, ji buvo susižadėjusi su daug žadančiu Montgomerių naftos vadovu. Ir kokia buvo apstulbusi, kai sužinojo, kad greito Džeksono Oro paaukštinimo priežastimi tapo sandoris su jos tėvu, sudarytas, Džeksonui tik pradėjus susitikinėti su Ema. Ponas Oras būtų pakeitęs evoliucijos teoriją, kad tik ją vestų. Tai išsiaiškinusi Ema nutraukė sužadėtuves ir prisiekė daugiau tokios klaidos nekartoti.

– Turbūt velnioniškai svarbus sandoris, – suniurnėjo Ema tiesdama ranką prie jungiklio. Toršerai išvaikė šešėlius. Ji sumirksėjo pripratindama akis prie ryškios šviesos.

– Svarbiausias kada nors mano sudarytųjų.

– Tada, spėju, vedybos su manimi – tik nedidelė kaina, kurią sumokėsi, – Jos tonas tapo kandus.

– Kas negerai?

Jos nuotaika dar labiau subjuro. Su reikšmingu verslo sandoriu priešakyje Natanas nebus linkęs išklausyti maldavimų paprieštarauti jos tėvui.

– Aš nenoriu taip už tavęs ištekėti.

– Taip? – abejingai pakartojo Natanas suprasdamas, kad ji išsidavė. – Ar yra koks kitas būdas, kaip pageidautum už manęs ištekėti?

Ema stengėsi išlikti rami.

– Aš taip už nieko netekėsiu. – Ji netroško ištekėti už vyro, kuriuo jos tėvas galėtų manipuliuoti. Neįstengtų gerbti tokio vyro ir žinojo, kad juo niekada nepasitikėtų. – Mane piktina, kad esu derybų koziris savo tėvo ir tavo sandoryje.

– O man nepatinka būti marionete tavo tėvo mėginimuose suvaldyti tave, – atrėmė Natanas nesikarščiuodamas, lyg visa ši painiava būtų savaime suprantama. – Vis dėlto siūlau kaip įmanoma geriau pasinaudoti susidariusia padėtimi.

Jo akyse įsiplieskė vylingi žiburiukai, kai užčiuopė šoninį suknelės užtrauktuką, ir trūktelėjo jį žemyn. Ema nespėjo nė cyptelėti, o Natanas jau nuleido nuo pečių petnešėles. Ji skubiai iškvėpė ir sugavo suknelę, dar prieš jai nukrintant. Jos suknelė. Jos apsauga. Viskas slysta iš rankų.

– Leisk priminti, kaip mums kartu gera, – įkalbinėjo Natanas bučiuodamas duobutę ant peties, apie kurią kalbėjo anksčiau.

– Natanai, man nereikia priminti... – Geismas ir jaudulys suspurdėjo pilve lyg apsvaigusios fėjos. Nors nepajėgė iš galvos išmesti būgštavimų, dėl kokių priežasčių Natanas ją vestų, jo kūno, užvaldančio ją, prisiminimas suveikė it afrodiziakas. Santuoka su Natanu būtų lyg jojimas laukiniu žirgu: pavojinga, gaivinanti, nepastovi. Jis sudaužytų jai širdį nepaisydamas padarytos žalos, o tada išskubėtų pasitikti kito iššūkio. – Tačiau šeimai sukurti nepakanka vien nuostabaus sekso.

Natanas pakėlė ranką, suėmė jos smakrą pirštais ir atsuko Emos veidą į save.

– Pakanka, jei nepasiduosime nerealiems lūkesčiams.

Ema vos susiturėjo nenusikvatojusi.

Juodžiausiomis akimirkomis, kai susimąstydavo apie savo gyvenimą ir, jei būtų priversta sutikti su tėvo planais, įsivaizduodavo, kad gyventų kaip jos motina, ištekėjusi už į darbą visa galva pasinėrusio verslininko. Įsivaizduodavo, kad rytus praleistų apsipirkinėdama, paskui pietautų klube. Galiausiai užmegztų aistringą romaną su golfo treneriu arba savo dukters prancūzų kalbos mokytoju. Stebėdama kitus savo aplinkos žmones Ema spėjo, kad ji su vyru gyventų visiškai skirtingus gyvenimus, o susitiktų tik per verslo vakarienes ir pobūvius. Mylėtųsi retai ir tik jai gerai įkaušus.

Tokio gyvenimo Ema netroško su Natanu Keisu, vyru, kuris pakirto jai kelius ir vien žvilgsniu privertė jo geisti. Dėl Natano ji įnikusi sklaidė apatinio trikotažo katalogus ir prakaitavo sporto klube, kad išlaikytų tobulą figūrą. Matė save, planuojančią gurmaniškas vakarienes dviem ir atostogas egzotiškuose kraštuose. Natanas taptų jos gyvenimu, jos manija.

Ema sudrebėjo.

Ką ji gautų mainais? Ar jis būtų ištikimas sutuoktinis? O gal įsiveltų į nesantuokinius ryšius ir priverstų tapti tokia, kaip jos tėvas: įtaria ir tokia akyla, kad galiausiai jį atbaidytų? Mergina matė, kaip vis labiau apgailėtina darėsi jos motina, kol paskutiniaisiais Emos mokslo metais padavė skyrybų prašymą ir persikėlė gyventi į Los Andželą. Daugiau ji neištekėjo, o Ema dažnai spėliodavo, kad mama ne taip bijojo netekti alimentų, kaip dar kartą rizikuoti savo širdimi.

Atsiminus Natano flirtą su šviesiaplauke bibliotekoje, vėl užplūdo abejonės.

– Nerealių lūkesčių? – perklausė. – Tokių, kaip ištikimybė? – Štai, ji pasakė.

– Ema, aš ketinu šią santuoką padaryti tikra. – Pilkose Natano akyse šokčiojo švieselės. Pirštais nepaprastai švelniai perbraukė jai per skruostą. – Tu būsi vienintelė moteris mano lovoje.

O jo širdyje? Kaip santuoka be meilės gali būti tikra?

Ema kovojo su kylančia panika svarstydama, kokia jausmų audra laukia, tapus Natano žmona. Kai beveik prieš metus tėvas panaikino teisę naudotis patikos fondo lėšomis skųsdamasis, kad jos drabužiams ir avalynei išleidžiama suma tik įrodo, jog ji neturi jokios finansinės atsakomybės, Ema pamanė, kad bando ją pamokyti. Niekada iš tikrųjų nemanė, kad privers už ko nors tekėti.

Siektelėjusi auskarų, timptelėjo ausies lezgelį ir prisiminė, kad auskarai – Natano kišenėje. Jie buvo vienas ankstyvųjų jos kūrinių. Juvelyrinių dirbinių gamyba Ema paviršutiniškai pradėjo domėtis baigusi universitetą, tačiau dvejus metus trukęs auksakalio asistentės darbas užgesino entuziazmą kurti modelius kitiems. Bet, tėvui atsisakius duoti pinigų, ji užsispyrė išgyventi iš to, ką užsidirbdavo parduodama papuošalus.

Po pusės metų vangios prekybos Ema suvokė, kad net jei ir gyventų be tokių prabangių dalykų kaip vardiniai drabužiai ir apsilankymai grožio salonuose, norėdama sumokėti paskolos įmokas, pripildyti automobilio baką benzinu, o šaldytuvą – maistu, privalo dirbti daug sunkiau nei kada nors anksčiau. Ir ne vienus metus, bet visą likusį gyvenimą.

Arba gali susigrąžinti patikos fondo pinigus. Jei darys, ko nori tėvas ir ištekės. Per vienus metus. Tai buvo vienintelė sąlyga atgauti lėšas.

Ji pavargo kovoti. Kovoti su tėvo norais. Kovoti su pagunda leisti pinigus. Kovoti su būtinybe sumokėti sąskaitas. Šie metai buvo tikras pragaras. Būtų taip lengva viską mesti. Padaryti tai, ko troško tėvas. Ištekėti už Natano. Leisti jam pasirūpinti ja. Daugiau nekamuotų akių skausmas ir maudžiantys raumenys nuo ilgų valandų, praleistų prie darbo stalo. Daugiau nesinervintų, ar gali sau leisti lankyti mėgstamiausią jogos studiją.

Ema ištiesino nugarą.

– Ar galėčiau atgauti savo auskarus?

– Gal aš juos kurį laiką pasilaikysiu.

– Kodėl?

– Prieš tris savaites pradingai iš mano gyvenimo, nė neatsigręždama. Noriu įsitikinti, kad daugiau taip nenutiks.

– Aš nepradingau. – Tačiau taip ir nutiko. Tarp jų blykstelėjusi aistros liepsna privertė skuosti ieškoti priedangos lyg išgąsdintą kiškelį. – Natanai, prašau, gal galėtume apie tai pasikalbėti rytoj? Aš pavargusi, ir man reikia laiko pamąstyti. Susitikime rytoj per pusryčius.

Nataną ko gero paveikė jos nuolankus tonas, nes jo rankos nusviro prie šonų. Atsitraukė tiek, kad leistų jai praverti duris, ir stebėjo, kaip ji tylėdama užtraukia suknelės užtrauktuką.

– Atvažiuosiu tavęs čia dešimtą. – Valdingas ir pasitikintis savimi, pavojingas ir seksualus – šis derinys sužlugdė visą Emos ryžtą išeiti nesigręžiojant atgal.

– Dešimtą. Žinoma. – Ji nėrė iš kambario, Natanui nespėjus sulaikyti. Negalvojo, kad turi pakankamai stiprybės dar kartą jam atsispirti. Privalo iš čia išsinešdinti. Šiąnakt.

Lėkdama laiptais aukštyn, besidaužančia iš baimės širdimi, kad Natanas persigalvos ir seks iš paskos, Ema pasiekė antrą aukštą ir stabtelėjo atgauti kvapo jau įsitikinusi, kad yra saugi.

Erdvus koridorius priešais buvo išsidėstęs aplink keturaukštį vestibiulį ir įvijai kilo iki debesimis ištapyto kupolo. Jos tėvas išleido penkiasdešimt milijonų dolerių, kad atkurtų bent dalelę prancūziškos dramos dviejų šimtų akrų valdose į šiaurę nuo Dalaso. Keturiasdešimties tūkstančių kvadratinių pėdų dvaro su pastelinių spalvų sienomis ir įmantriais prancūziškais meno kūriniais įkvėpimu tiek stiliumi, tiek didybe tapo Versalis. Pastatyti dvarą prireikė beveik trejų metų dėl jos tėvo maniakiško poreikio prižiūrėti kiekvieną smulkiausią detalę, bet statybos nukreipė jo mintis nuo skyrybų su ketvirtąja žmona, o Emai suteikė atokvėpį nuo kišimosi į jos gyvenimą.

Deja, tai, kas gerai, nesitęsia amžinai. Ir vasario pradžioje, paskutiniam baldui pasiekus dvarą, Sailas vėl atkreipė dėmesį į savo vienintelę dukterį.

– O jis dar skundžiasi, kad išlaidauju, – burbtelėjo Ema.

Regis, vakarėlis nė nesiruošia baigtis. Ji prisiartino prie turėklų ir dirstelėjo žemyn. Judanti ryškiaspalvė elegantiškų suknelių ir žėrinčių papuošalų mozaika apsvaigino Emą. Ji atsitraukė ir uždėjo delną ant savo sunerimusio skrandžio.

– Štai kur tu.

Ema atsigręžė savo tėvo balso pusėn. Jis skubiai žingsniavo koridoriumi jos link. Sulaukęs šešiasdešimt trejų, buvo atletiško sudėjimo ir turėjo tiek energijos, kiek dvidešimčia metų jaunesnis vyras. Sailas naudojosi ne tik savo ūgiu, bet ir tvirtu charakteriu, kad įbaugintų verslo partnerius ir šeimos narius.

– Mačiau tave su Natanu. – Tėvas nužvelgė išsitaršiusią šukuoseną. – Pasikalbėjote?

– Ak, prisitauškėme iki soties, – suniurnėjo Ema kaistančiais skruostais.

– Puiku. Eime žemyn. Noriu paskelbti apie jūsų sužadėtuves.

Ema neapkentė kivirčų. Augdama išmoko nesikišti į nuolatinę nesantaiką tarp tėvų. Suplojusi delnais ji sukaupė visą ryžtą.

– Ne šį vakarą, tėti. Aš pavargusi.

– Nesąmonė. Aš tik greitai paskelbsiu, ir mes pakelsime tostą į judviejų sveikatą.

Kad ir kaip Emai nepatiko pyktis su tėvu, ji apsisprendė šiuo klausimu tvirtai laikytis savo.

– Nėra jokių sužadėtuvių.

Melsvai žalios Sailo Montgomerio akys sužaibavo.

– Jis tau nepasipiršo?

– Jis pasakė, kad mes susituoksime. Aš atsakiau, kad ne. – Emą užliejo įtūžis. Ji kažkaip privalo rasti būdą išsisukti nuo tėvo planų dėl jos ateities. Kad ir kokia būtų kaina, bet ji nesiruošia tapti ponia Keis. – Neketinu tekėti už jo vien todėl, kad esu kažkokio jūsų sandorio dalis.

– Praėjusią Valentino dieną daviau tau metus susirasti būsimą vyrą. Tas laikas beveik išseko, o tu su niekuo nesusiburkavai. Taigi aš pats radau tą žmogų.

– Nenoriu tekėti už Natano. – Šiuo atžvilgiu jos tėvas ir Natanas buvo taip pat užsispyrę, pasipūtę ir abejingi jos jausmams. – Tiesą sakant, jis – paskutinis vyras žemėje, už kurio tekėčiau.

Tėvas susiraukė.

– Iš tavo pokalbio su Džeime per Kalėdas man susidarė kitoks įspūdis.

Ema suvaitojo. Lyg šį vakarą nesijaustų užtektinai pažeminta, dar sužinojo, kad tėvas nugirdo, kaip ji savo svainei pasakojo apie tai, kaip su Natanu paliko Granto vakarėlį ir kas nutiko paskui.

– Tu klauseisi slapčia?

– Jūs ne itin stengėtės pritildyti balsus.

– Maniau, kad namuose esame vienos.

– Grįžau pasiimti dokumentų. – Patraukliame tėvo veide atsispindėjo lašelis gailesčio. Elgėsi su ja lygiai taip pat negailestingai ir ryžtingai, kaip kad tvarkydavo verslo reikalus. – Žinau, kad Natanas tau seniai patinka. Atmenu, kaip elgdavaisi, kai jis svečiuodavosi atvykęs iš koledžo.

Na, ji elgėsi nekaip. Emos skruostai suliepsnojo.

– Man buvo šešiolika. Aš nesuvokiau, ko noriu.

– O dabar tau dvidešimt aštuoneri. Pats laikas tai suvokti. – Tėvas truktelėjo rankogalius duodamas ženklą, kad pokalbis baigtas. – Natanas tau bus geras vyras.

– Aš jo nemyliu. O jis nemyli manęs.

– Bet jis tave ves.

– Nes šantažuoji jį taip, kaip šantažuoji mane. – Emai pasidarė silpna. Ji sutelkė dėmesį į tėvo peteliškę, kad nepasiduotų visa pasiglemžiančiam bejėgiškumui. – Nedaryk to. Tai nesąžininga mūsų abiejų atžvilgiu.

– Tau reikia žmogaus, kuris tave prižiūrėtų. Natanas – tam tinkamas vyras.

– Man nereikia, kad kas nors manimi rūpintųsi.

– Reikia. Tu niekada nedirbai, ir dėl to, kad niekada neuždirbai pinigų, leidi juos nesusimąstydama. Negaliu nė pagalvoti, kas atsitiktų, jei tavęs neribotų pinigai išlaikymui. Iš Kodžio kalbų supratau, kad tavo loftas Hjustone – tikra skylė. Prižiūrėjau tave dvidešimt aštuonerius metus, pats metas šį darbą patikėti tavo sutuoktiniui.

Jos loftas – ne skylė. Tik reikėjo įrengti pagrindinį miegamąjį, naują virtuvę, pasirūpinti elektros laidais ir vandentiekiu. Nusipirko jį netrukus, kai neteko leidimo naudotis patikos fondu. Juvelyrikos verslas vargiai padengė būtiniausias išlaidas. Remontui nieko neliko.

– Man nereikia vyro. Galiu pati savimi pasirūpinti. Mano juvelyrikos verslas ima klestėti. – Žinoma, ji stipriai perdėjo, tačiau tai būtina, norint įtikinti tėvą atsisakyti minties ją ištekinti.

– Kiek tau liko iš šimto tūkstančių dolerių, duotų praėjusį vasarį?

– Beveik visi. – Ema nesileido į smulkmenas. Pirmuosius mėnesius negalėdama naudotis savo lėšomis, atsisakė tuo patikėti, o gyventi taupiai dar nebuvo išmokusi. Pasakydama tėvui tikslią sumą, tik patvirtintų jo nuomonę apie savo lengvabūdišką išlaidavimą.

– Greičiau du trečdaliai.

Švystelėjo beprotiška, absurdiška mintis.

– O kas, jeigu turiu juos visus?

Emos prieštaravimas tėvo akyse įžiebė smalsias ugneles. Jam patiko sandoriai.

– Ką nori pasakyti?

Taip, ką ji norėjo pasakyti? Ema troško atsiimti savo žodžius, tačiau buvo per vėlu. Jei dabar atsitrauktų, suteiktų tėvui dar didesnę dingstį manyti, kad ji elgėsi vėjavaikiškai.

– Sakai, kad aš negaliu pasirūpinti savimi ir užsidirbti pragyvenimui. O aš sakau, kad klysti. – Ema giliai įkvėpė ir nėrė į bedugnę. – O jei iki Valentino dienos grąžinčiau visą sumą?

– Ir kaip tai padarysi per šešias savaites? – Tėvas nusikvatojo.

– Parduodama savo papuošalus.

Jis papurtė galvą.

– Tau nepavyks. Tu moki leisti pinigus, o ne uždirbti. Neturi polėkio sunkiai dirbti ir pasiekti tikslą.

Emai suspaudė širdį. Paralyžiuota paniekinamų tėvo žodžių jautėsi smaugiama visų savo gyvenimo klaidų. Ar jau per vėlu pakeisti tėvo nuomonę? O jei nė nebandytų? Tektų arba be meilės tekėti už Natano, arba išmokti išgyventi iš uždarbio. Abi galimybės atrodė siaubingos.

– Bet jei pavyks, – neatlyžo Ema, o balsas stiprėjo augant ryžtui, – ar atiduosi mano patikos fondo pinigus?

Tėvas prunkštelėjo.

– Mačiau tavo sąskaitos likutį. Neįstengsi grąžinti pinigų.

Jis ko gero teisus, tačiau ji privalo pamėginti.

– Aš įstengsiu ir tai padarysiu. – Ema vylėsi, kad atrodė labiau pasitikinti savimi, nei to pasitikėjimo dabar turėjo. Dėl beprotiško sumanymo nervingai susitraukė skrandis. – Dar vienas dalykas. Kai grąžinsiu visus šimtą tūkstančių, tu taip pat sutiksi liautis kištis į mano gyvenimą. – Ji ištiesė ranką. – Sutariam?

– Jei nesiskolinsi pinigų iš ko nors kito, kad papildytum sąskaitą, mūsų sandoris galios. – Emos delnas pradingo tėvo saujoje, ir jis švelniai spustelėjo. Jo šypsena tapo švelnesnė. – Tik darau tai, kas, žinau, tau yra geriausia.

– Tik manai, kad man tai geriausia, – atšovė Ema išlaisvindama ranką. – Ir klysti. – Ji sustingo. Su kuo ji tik ką sutiko? – O dabar verčiau grįžk pas savo svečius.

– Nusileisi žemyn?

Ema papurtė galvą.

– Šiąnakt važiuosiu atgal į Hjustoną.

– Tokią vėlyvą valandą pernelyg pavojinga važiuoti.

Būtų dar pavojingiau, jeigu pasiliktų.

– Būsiu atsargi.

Tėvas susiraukė.

– Ema...

– Po šešių savaičių, tėti, tu nebūsi už mane atsakingas, – tarė ji. – Pats metas tau prie to pratintis.

– Žinoma. – Jis pabučiavo Emos viršugalvį ir pradingo koridoriaus gale.

Savo miegamajame Ema išsinėrė iš suknelės – nepaprastai atsargiai, nors ir skubėjo. Suknelę ir batelius pasiskolino iš Džeimės ir niekada sau neatleistų, jei šį originalų dizainerio kūrinį grąžintų sugadintą. Užsegdama suknelės apsauginį maišą Ema susimąstė apie savo gyvenimo permainas. Prieš metus nebūtų taip rūpinusis drabužiais. Pastebėjusi kad ir menkiausią dryksnį, dėmelę, kartais net vilkėjusi tik vieną kartą, skubiai nugrūsdavo apdarą spintos gilumon. Juokinga... ką Džeimė davė jai nė kiek nesijaudindama, Ema dabar laikė tarsi stebuklinga fėjos krikštamotės suknele.

Ačiū Dievui, ši grožybė nedingo, išmušus vidurnakčiui. Ema šyptelėjo.

Ji apsirengė džinsus ir megztinį, tada kitus drabužius sumetė į kelioninį krepšį. Iki susidūrimo su Natanu ketino pasilikti nakčiai, bet po to, kas vėl tarp jų vos neįvyko, reikėjo laiko pamąstyti, o pusvalandžio iki Hjustono turėtų kaip tik pakakti.

Ema nesijaudino, kad užmigs prie vairo. To neleis per netikėtą susitikimą su Natanu kraujagyslėse užviręs adrenalinas. Jausdamasi lyg įsibrovėlė, leisdamasi laiptais Ema prisispaudė prie sienos. Įsivaizdavo Natano kišenėje gulinčius auskarus. Na ir netikša vagilė iš jos išeitų: tykina iš namų lengvesnėmis kišenėmis nei atvykusi.

Spaudimas krūtinėje neapmalšo, kol įvažiuojamuoju keliu pasuko į kairę ir sekdama mėnesienos nutviekstu keliu pasiekė greitkelį. Grąžins pinigus į sąskaitą, kad ir ko prireiktų. Įrodys tėvui, jog gali savimi pasirūpinti ir išvengs jo santuokos jungo, kurį ruošėsi jai uždėti. Natanui Keisui teks sugalvoti kitą būdą, kaip sudaryti sandorį su Sailu Montgomeriu.

– Ką tai reiškia, kad jos čia nėra? Kada ji išvažiavo? – Natanas rūsčiai apsižvalgė po tylią ir tuščią prieškambario erdvę, kurioje nematyti nė ženklo, kad prieš keletą valandų čia šurmuliavo svečiai.

Tarnaitė sunėrė priešais save rankas.

– Nežinau.

– Sveikas, Natanai. – Kodis Montgomeris atlėkė milžiniškais laiptais. Vilkėdamas džinsais ir tamsiai mėlynu megztiniu, jis prisiartino plačiai šypsodamas. – Ką čia veiki?

Tarnaitė pasišalino, kai Natanas paspaudė geriausiam draugui ranką.

– Mudu su tavo seserimi turėjome šį rytą pusryčiauti.

– Iš tikrųjų? Tėtis sakė, kad praėjusią naktį Ema išvažiavo į Hjustoną.

– Tikrų tikriausiai, – atsakė Natanas ir sunkiai iškvėpė. Ema ir vėl nuo jo paspruko. Reikėjo vakar paklausyti savo instinktų ir įtikinti ją drauge grįžti į viešbučio kambarį. – Mes turėjome šį tą aptarti.

– Pavyzdžiui, vestuvių datą? – Kodis sukikeno, kai Natanas išrietė antakius. – Tėtis sakė, kad judu ruošiatės susituokti. Niekada nemaniau, kad sulauksiu dienos, kai tu pripažinsi, jog mano sesuo nuo šešiolikos metų yra tave apvyniojusi apie savo mažąjį pirštelį.

Natanas sukandęs dantis suurzgė, kol draugas gardžiai iš jo juokėsi.

– Tiek daug sau neleisčiau.

Kodis susiraukė.

– Bet tu ją myli.

Šis teiginys nenustebino. Po penkerių santuokos metų Kodis su Džeime vis dar ėjo vienas dėl kito iš proto laukdami savo pirmojo vaikelio gimimo. Natanas nenutuokė, kokį vandenį tuodu geria, tačiau pats apsisprendė likti ištikimas viskiui.

– Žinai mano nuomonę apie meilę, – atsakė Natanas. Jis nesiruošė patekti į šiuos spąstus. – Man ji negresia.

– Tačiau tu vedi. – Kodis nukreipė žvilgsnį. Dirstelėjęs per petį, palydėjo jį iki paradinių durų, bet neprabilo, kol juodu atsidūrė lauke, kur pūtė gaivus sausio vėjas. – Ar Ema žino, kad jos nemyli?

Natanas neketino meluoti savo geriausiam draugui.

– Žino.

– Negaliu patikėti, kad ji su tuo sutinka. Mačiusi, kaip sugriūva jos motinos ir tėčio santuoka, ji gan ryžtingai nusiteikusi netekėti, nebent vyrukas būtų pamišęs iš meilės.

Kodis neslėpė savo įsitikinimo, kad trečioji Sailo žmona ištekėjo už vyro milijonieriaus labiau dėl finansinių nei romantiškų paskatų.

– Ji apsipras.

Kodis pervėrė draugą skeptišku žvilgsniu.

– Nemanau. Tu dominai Emą nuo paauglystės, bet ji tiki visa ta pasakiška laiminga pabaiga. Ema netekės už tavęs, nebent manytų, kad esi beprotiškai ją įsimylėjęs.

– Bent mažumėlę pasikliauk mano įtikinėjimo galia. – Natanas lėtai vyptelėjo.

Eidamas link automobilio jis paniuro, tada atsisveikindamas pamojo geriausiam draugui. Dar ilgai Kodžio žodžiai smaigstė lyg galąstuvas, kol dengtas BMW skriejo pagrindiniu keliu.

Meilė.

Ema netekės be meilės. Natanas neves iš meilės. Padėtis be išeities.

Jis nenutuokė, kada apsisprendė, kad tuo keliu neis. Ar tai buvo Kalėdų rytą, kai motina apsipylė ašaromis, jam paklausus, kodėl tėvas su jais nebūna per šventes? Tais metais jam buvo aštuoneri. O gal, kai sukakus dešimčiai, pasirodė Brendono Keiso žmona, kad pati pamatytų, su kokia šliundra susidėjo jos vyras. Paskui jo motina raudojo ištisas tris valandas. Kitą dieną pliaukštelėjo jam per skruostą, kai jis pareiškė, kad nekenčia savo tėvo ir viliasi, kad tas supus pragare.

Meilė daro žmones apgailėtinus. Meilė skatina lūkesčius. Lūkesčiai – nusivylimą. Nusivylimas veda prie neištikimybės. Neištikimybė – prie skyrybų. Išskyrus Kodį, visi Natano draugai apgaudinėjo savo žmonas arba buvo apgaudinėjami. O jie visi pradėjo nuo beprotiškos meilės.

Natanas jau valandą buvo kelyje, kai suskambėjo mobilusis telefonas. Jis įjungė laisvųjų rankų įrangą.

– Klausau.

– Labas, Natai, kaip sekėsi?

Išgirdęs Makso balsą, Natanas vos susivaldė neurgztelėjęs. Iš perdėtai džiaugsmingo vyresniojo brolio tono galėjo pasakyti, kad tas paskambino tikėdamasis išgirsti, jog Natanui nepavyko.

– Puikiai.

– Taigi Montgomeris pritarė sandoriui? – Makso balsas skambėjo nebe taip linksmai.

Jeigu jo įbroliai išsiaiškintų apie Sailo sąlygas, susijusias su sandoriu, nepaliktų Natano ramybėje. Jis ketino pasirašyti sutartis dar prieš tam nutinkant.

– Reikia sutvarkyti keletą nesklandumų, bet, sakyčiau, reikalai gan neblogi. – Natanas atpalaidavo prie vairo karštligiškai prilipusius delnus.

Įžengęs į trečiąją dešimtį, jis beveik metus praleido lankydamasis pokerio turnyruose, kur išmoko perprasti žmones ir nuslėpti savo užmačias. Lošdamas čempionate blefuodamas apdūmė du geriausius šalies pokerio žaidėjus ir laimėjo pusę milijono dolerių. Tuo metu įgyti įgūdžiai pravertė per paskutinius šešis mėnesius, dirbant su įbroliais. Labai anksti suprato, kad negalima jiems leisti pamatyti jį susijaudinusį.

– Tačiau neturi pasirašytos sutarties, – neatlyžo Maksas, atgavęs savo įžūlumą.

Natanas sugriežė dantimis. Tik leisk viduriniajam Keisų broliui apie tai užsiminti.

– Kaip ir minėjau, yra kelios smulkmenos, dėl kurių vis dar deramasi.

– Buvai įsitikinęs, kad grįši su pasirašyta sutartimi. Ar Montgomerio nesužavėjo tavo pasiūlymas?

Natanas pasišiaušė, išgirdęs numanomą užgaulę. Jo broliai savo verslo įžvalgas lavino sėdėdami kolektyvinėse Amerikos posėdžių salėse. Natanas vadovavosi verslininko metodais. Savuosius milijonus susikrovė vertybinių popierių biržoje ir rizikingai investuodamas turtą. Nepaisant nelegalių investicijų, Maksas su Sebastianu atsisakė tikėti, kad jis pasižymi stipria verslo nuovoka. Broliai neįstengė pamiršti, kad jo turtai išaugo iš laimėtų pokerio partijų daigelių.

– Sailas tikrina sumas. Duos atsakymą po šešių savaičių. – Valentino dieną. Natanas nesuprato Sailo pasirinktos datos reikšmės.

– Taip ilgai? Greičiausiai nerimauja dėl rizikos, kaip ir mudu su Sebastianu. Du šimtai milijonų – nemenka mūsų turtų dalis. Jei tu klysti, mes visko neteksime.

Kai jų tėvas išėjo į pensiją, Sebastianas ir Maksas pakeitė Keiso jungtinių investicijų verslo strategiją iš labai rizikingos į itin konservatyvią. Natanas pirmas pripažintų, kad jų tėvo maniakiškas žavėjimasis didžiuliu pelnu vertė sudarinėti pavojingus sandorius, tačiau jo broliai į tai reagavo pernelyg jautriai.

Ir kaip tik dėl to Natano pasiūlymai judėti tolyn ir bendradarbiauti su Montgomerių nafta steigiant naują įmonę, o ne toliau supirkinėti jau esamas bendroves, buvo sutikti skeptiškai.

– Aš neklystu, – atsakė Natanas.

Tai kvailys, kad leidosi įkalbamas tėvo dirbti drauge su broliais. Brendonui Keisui susisuko protas, jei manė, kad Sebastianui su Maksu reikia Natano. Jiems reikėjo tik vienas kito. Ir jų saugių mažyčių strategijų.

– Tu minti rizikingais poelgiais, – pareiškė Maksas. – Atrodo, kad jais svaiginiesi.

– Visi mano rizikingi žingsniai versle buvo priimti po ilgų ir nuodugnių tyrimų.

Maksas prunkštelėjo.

– Ar tik ne tą darei prie pokerio stalo? Nuodugniai tyrinėjai?

Natanui nepatiko, kad jo sunkus darbas sumenkinamas iki kažkokių atsitiktinių aplinkybių, bet nesiruošė girtis savo laimėjimais. Ketino Maksui su Sebastianu parodyti, kad jie klysta jo neįvertindami.

– Pripažink, Natai, – tęsė Maksas. – Tau nepavyks pasirašyti sandorio su Montgomeriu. Sailas tik apgaulingai tave vilioja. Dabar prisiminiau priežastį, kodėl skambinu. Sulaukėme žinių iš Luko Smito. Jis norėtų susitikti.

Makso naujiena įsiutino Nataną. Sebastianas jau kelerius metus degė noru po savo sparneliu priglausti Smito pramonę. Įsigydami šeiminį verslą jie toliau kenktų Keiso jungtinių investicijų akcijų paketui. Tobulas žingsnis rizikuoti nelinkusiems broliams.

– Kodėl dabar? Prieš metus jis nesvarstydamas atmetė mūsų pasiūlymą.

– Neaiškino, ir tai nesvarbu. Mums su Sebastianu patinka Luko įmonė. Ji ne tokia rizikinga.

Arba ne tokia pelninga.

– Man tik reikia šešių savaičių sutvarkyti smulkmenoms. – Natanas tyčia nutylėjo detales. – Jei duosite laiko, pasistengsiu, kad sandoris pavyktų.

– Kalba eina ne apie tave, – Maksas prabilo rūsčiau. – Kalbama apie tai, kas geriausia Keiso jungtinėms investicijoms. Nustok elgtis kaip vienišas vilkas ir įrodyk, kad įmonės interesai tau svarbesni už savąjį ego.

– Tą aš ir darau.

Nesąžininga kritika įskaudino Nataną. Jis visada buvo pašalinis. Dėl ilgalaikio motinos romano su Brendonu iš Natano buvo atimtas menkiausias šansas turėti normalią šeimą. Po jos mirties, kai jam tebuvo dvylika, jis persikraustė gyventi su Keisų šeima. Nei Brendono apgaudinėta žmona, nei jos pernelyg rūpestingi sūnūs nesidžiaugė, kad stogu teks dalytis su gyvu Brendono neištikimybės įrodymu. Sebastianą ir Maksą skyrė trylika mėnesių, o Natanas buvo tik puse metų jaunesnis už Maksą. Tačiau jo artimi it dvyniai broliai visiškai atsiribojo nuo Natano.

– Sunku elgtis kaip komandos nariui, kai esu laikomas priešu.

Stojo ilga tyla. Kai Maksas vėl prabilo, jo balsas skambėjo šalčiau nei kada nors.

– Pasimatysime rytoj biure.

– Be abejo.

– Po pietų susitarsiu dėl susirinkimo su Sebastianu. Tada galėsi pranešti naujausius įvykius.

Nelaukdamas atsakymo Maksas baigė pokalbį. Natanas išbėrė krūvą keiksmų ir į grotuvą įdėjo kompaktinę plokštelę. Kol dainuodamas Dirkas Bentlis bandė priminti, kad nutinka ir gerų dalykų, Natanas mintijo apie savo padėtį. Pastarasis pusmetis buvo tikras pragaras. Greičiausiai nebūtų taip ilgai ištvėręs, jei taip stipriai nemėgtų iššūkių.

Natanas atrėmė alkūnę į dureles ir nuleido galvą ant rankos. Neprašytas gundantis Emos, dėvinčios juodas kelnaites ir tokią pat liemenėlę be petnešėlių, paveikslas iškilo prisiminus naktį per Granto vakarėlį. Emos oda buvo lyg kaitrus šilkas. Ji buvo tokio tipo moteris, kokiomis Natanas žavėjosi: aistringa, rafinuota ir žėrinčių tamsių akių.

Jos brolis Kodis buvo geriausias jo draugas nuo koledžo laikų. Pirmą kartą Natanas įsižiūrėjo Emą, kai jai buvo šešiolika. Tada ji tebuvo nepilnametė mažė, tačiau vis tiek užvaldyta smalsumo persekiojo jį iki moterystės.

Toji patraukli įžūli mergiotė, pasidažiusi lūpas raudonai, kad prikaustytų dėmesį prie savo goslios burnos, pasitaikius kiekvienai progai, mirkčiojo ilgomis blakstienomis ir puikavosi puikiu, įdegusiu, bikiniu pridengtu kūnu. Ji rietė nugarą ir kedeno drėgnus plaukus.

Pralinksmintas jos koketiško žaidimo, Natanas leido Emai su juo lavinti savo moteriškus kerus. Vis dėlto išlaikyti atstumą tapo vis sudėtingiau, nes ji išdrąsėjo. Tada išaušo ta popietė, kai pričiupo jį vieną virtuvėje. Ema išdidžiai ir nenatūraliai prakrypavo pro jį segėdama beprotiškai trumpą sijoną ir avėdama aukštakulnius, pakurstydama jo aistrą akiplėšišku šypsniu.

Jei būtų bent užuodęs jos užmačias, būtų tučtuojau išsinešdinęs, tačiau nė nesapnavo, kad Ema prirems jį prie stalviršio ir ketins pabučiuoti savo putliomis rožinėmis lūpomis. Du vangius širdies dūžius Natanas stebeilijo į jos gražų veidą, blakstienas, juodais pusmėnuliais nugulusias ant įraudusių skruostų, ir buvo bepasiduodąs pagundai išrėžti paskaitą apie flirto su vyresniais vyrais pavojus. Tačiau pabūgęs, kad visa tai darosi per rimta, paspruko ir leidosi į kelią.

Po dvylikos metų Ema nebebuvo uždraustas vaisius.

Prieš tris savaites Natanas pirmą kartą jo paragavo ir užsigeidė daugiau.

Jis nepakančiai ir pasibjaurėjęs prunkštelėjo, nuvijo provokuojamus vaizdinius ir sutelkė mintis į dabartinę bėdą: kaip Emą įtikinti už jo ištekėti. Nes negalės bendradarbiauti su jos tėvu ir perimti Keiso jungtinių investicijų valdymo iš savo brolių, jeigu to nepadarys.

Trečias skyrius

Ema sėdėjo savo drabužinėje. Apsupta pakabų ir keturių šiukšlių maišų, prikimštų naujausios vardinės aprangos, grūmėsi su užvaldančiu bejėgiškumo jausmu. Jai reikėjo į sąskaitą sugrąžinti trisdešimt penkis tūkstančius dolerių, o tai įvykdyti turėjo maždaug penkias savaites. Sumos dydis ją sukrėtė.

Suzvimbė Emos mobilusis telefonas.

– Skambinu pakviesti vakarienės, – išbėrė Edisona. – Polas šį vakarą veža vaikus į krepšinio treniruotę, todėl turiu porą laisvų valandėlių.

Ema įsivaizdavo geriausią draugę, sėdinčią savo gražiai apstatytame darbo kambaryje, derinančią kokio nors organizuojamo renginio detales. Per paskutinius penkerius metus Edisona išplėtė savo vakarėlių rengimo verslą, daug dirbo, užsibrėždavo tikslus ir juos pasiekdavo. Nenugalima draugės darbo etika ir ryžto perteklius įkvėpė Emos verslumo gyslelę, bet kartu vertė jaustis kalta, kad nedirba daugiau.

– Nežinau, ar įstengsiu, – atsakė Ema, nors iš tikrųjų norėjo pasakyti, kad nežinanti, ar gali sau tai leisti. Dėl tėvo prieš metus pradėtų veiksmų iš pinigų švaistytojos ji tapo šykštuole. Ši permaina buvo žeminanti, tačiau Ema pripažino, kad tai – gera pamoka. – Tvarkiau spintą ieškodama, ką galėčiau parduoti.

– Tu verki?

Ema papurtė galvą ir atgalia ranka perbraukė drėgną skruostą.

– Ne.

– Kalbi taip, lyg verktum. Kodėl neleidi paprasčiausiai tau paskolinti pinigų?

– Jūs su Polu negalite sau to leisti. Be to, aš vis tiek jų neimčiau. Privalau tai padaryti pati. – Ji niekada nepriverstų tėvo liautis kištis į jos gyvenimą, jei nenugalėtų tėvo jo paties ginklu.

– Pardavusi savo drabužius, per penkias savaites neužsidirbsi pakankamai pinigų. Ar sulaukei žinių iš meno ir dizaino parodos rengėjų?

Prieš keletą mėnesių Edisona įkalbėjo Emą pateikti paraišką dėl dalyvavimo prestižinėje meno ir dizaino parodoje Baton Ruže. Nežinodama, kaip bus sutikti jos darbai, Ema laukė įsitempusi. Vakar ji buvo priimta.

– Aš dalyvauju. Bet neturiu užtektinai darbų parodai. Beveik viskas atiduota Bielai, – Emos skaičiavimais, neparduoti papuošalai buvo verti mažiausiai penkiasdešimties tūkstančių. Didžioji jų dalis puošė vitrinas Bieloje – žymiausioje Hjustono papuošalų parduotuvėje.

– Tai nueik ir susigrąžink juos. Per pusmetį jie nepardavė daugiau nei penkių ar šešių tavo dirbinių. Aš manau, kad Baton Ružo paroda – didysis tavo šansas.

– Bet ar užtektinai užsidirbsiu? – Ema iškratė šiukšlių maišo turinį ant grindų ir pradėjo atgal ant pakabų kabinti drabužius. – Tėtis teigia, kad man neužtenka polėkio nugalėti. Galbūt jis teisus.

– Jis klysta. Žinau, kad tau pavyks, o giliai širdyje ir pati tai žinai.

Ar tikrai? Ema abejojo. Būti nepriklausomai ir mokiai – sunkus darbas. O šiuo metu laukianti milžiniška užduotis tik vertė šliaužti atgal į lovą ir užsitraukti ant galvos antklodę.

– Beje, – tęsė Edisona. – Nejau netrokšti pamatyti savo tėvo veido, kai suvoks, kad privalo tau perduoti pinigus? Turėtų būti labai juokinga.

Edisonos entuziazmas pakurstė blėstantį Emos pasitikėjimą savimi.

– Ką aš be tavęs daryčiau?

– Laimei, tau niekada to neteks sužinoti. Nagi, užsivilk ką nors iš Prada ir pirmyn.

Po valandos Ema įžengė į Bielą ir stabtelėjo stikliniame tarpduryje. Sukiodama auksinį auskarą, apžvelgė didžiulę patalpą. Prašmatni Hjustono juvelyrinių dirbinių parduotuvė miesto centre buvo padalyta į dvi dalis. Žiedai su deimantais ir kitais brangakmeniais užėmė vieną pusę, o vėriniai, apyrankės, laikrodžiai ir vyriški papuošalai užpildė vitrinas kitoje. Brangios kolekcijos žėrėjo šviesiai rudais, auksiniais ir pilkai melsvais atspalviais. Varinių tonų veidrodžiai kabojo ant sienų už stendų atspindėdami auksinę krištolinių sietynų šviesą. Emos pėdos grimzdo į tamsiai pilką pliušo kilimą, kol ji viską apėjo ratu.

Mažai kas pasikeitė nuo tada, kai prieš penkerius metus čia tobulino savo auksakalio pameistrės įgūdžius. Aplinka išliko prabangi ir elegantiška. Parduotuvė už savo sėkmę turėjo būti dėkinga ir profesionaliai sukurtai apsipirkimo nuotaikai, ir unikalioms prekėms.

Pasirodė uoli ir besišypsanti pardavimų konsultantė, pasiruošusi pasiūlyti savo pagalbą ir žinias, ko ir buvo tikimasi iš Bielos. Raudonplaukė greičiausiai buvo nauja darbuotoja, nes šiaip būtų atpažinusi Emą ir supratusi, kad ji nėra klientė.

Ema prisiartino prie vitrinų patraukdama pardavimų konsultantės dėmesį lyg šviežias kraujas ryklį.

– Kokie nuostabūs! Vietinės menininkės dirbiniai. Gal pageidautumėte ką nors apžiūrėti iš arčiau?

Galvodama, kad iš arti jau matė kiekvieną papuošalą, Ema nusišypsojo pardavėjai įvertindama jos entuziazmą.

– Man įdomu, ar yra Tomas?

Tomas Makmanas buvo Bielos vadovas ir buvęs Emos viršininkas. Tai jis pasiūlė priimti Emos papuošalus komiso sąlygomis, o ji vylėsi iš karto išparduosianti savo dirbinius. Ema suprato Tomo nenorą imtis parduoti tiek daug papuošalų. Turint omenyje nekokią jos reputaciją, sumas, kuriomis ji įkainojo kiekvieną daiktą ir modelių kokybę, Tomas gal tikrai nenorėjo rizikuoti priimdamas tokius netradicinius papuošalus.

– Pasižiūrėsiu, ar jis laisvas.

– Ačiū.

Merginai dingus galiniame kambaryje, Ema vitrinoje suskaičiavo savo papuošalus, kad pamatytų, ar kas nors buvo parduota. Trūko dviejų smulkesnių dirbinių. Ji su palengvėjimu atsikvėpė. Tai reiškė papildomus tris tūkstančius dolerių banke.

Ne itin sumažins trisdešimt penkių tūkstančių skirtumą, kurį vis dar privalo sugrąžinti. Šią milžinišką sumą reikėjo uždirbti per penkias savaites, ir ji meluotų sakydama, kad ateitis jos nebaugino, tačiau jei nepavyktų, negalėtų savo tėvui ir Natanui įrodyti, kad yra gabi nepriklausoma moteris, nusipelniusi pati nuspręsti, už ko ir kada ištekėti.

Kaip negerai, kad prieš penkis mėnesius nežinojo apie tėvo planus dėl Natano. Gal nebūtų atsidūrusi tokioje keblioje padėtyje. Kai tėvas uždraudė naudotis patikos fondu, ji per du mėnesius iššvaistė ketvirtadalį sumos, o apie savo bėdas susimąstė tik dar po mėnesio.

Emai patiko piešti papuošalų eskizus, juos kurti, tačiau ji niekada negalvojo tuo užsiimti rimtai. Tai Edisona mestelėjo mintį, kad ji galėtų užtektinai užsidirbti ir gyventi nesiskolindama, jeigu toliau kurtų įspūdingus vienetinius papuošalus.

Deja, įsigijusi įrangą ir žaliavas, dar labiau sumažino pradinę sumą, o mėnuo bėgte prabėgo, kol pagamino tiek dirbinių, kad galėtų Bielos vadovui parodyti ką sugebanti. Galiausiai sunkus Emos darbas atsipirko, o pirmieji uždirbti pinigai, pardavus savo darbus, suteikė nepaprasto džiaugsmo.

– Labas, Ema, – išgirdo tylų nosinį balsą. Aukštas ir liesas, aštriomis alkūnėmis ir kaulėtomis kojomis, Tomas Makmanas puikavosi didele kumpa nosimis ir įstabiomis vylingomis akimis, įrėmintomis ištaigingų blakstienų, labiau tinkamų žurnalo viršelio merginai.

– Pastebėjai, kad mes pardavėme dar tris darbus?

– Tris? – Ema perskaičiavo. Tikrai taip. Širdyje pasklido šiluma. Ji įvardijo tai kaip pasitikėjimą, kurio smarkiai trūko per praėjusius vienuolika mėnesių. – Puiku. – Ji paėmė Tomo ištiestą voką atsispirdama pagundai atplėšti ir pasižiūrėti, kokio dydžio suma įrašyta čekyje.

– Tikiuosi, atnešei naujų darbų.

– Tiesą sakant, vyliausi, kad galėsiu šiuos pasiimti atgal. – Ema pirštu dūrė į papuošalus vitrinoje. – Mane pakvietė dalyvauti meno ir dizaino parodoje, o jūs turite visus mano darbus.

– Ak. Čia ir bėda. – Tomas niūriai žvilgtelėjo į ją. – Dabar tikrai pradėjo sektis prekyba tavo papuošalais, o pagal sutartį mums liko dar du mėnesiai.

Tai reiškė, kad jis netrokšta atsisakyti keturiasdešimties procentų komisinių, kuriuos gautų nuo kiekvieno papuošalo. Ema prikando lūpą.

– Aš atneščiau viską, ko neparduočiau parodoje, ir sukurčiau naujų.

Ketvirčio colio stiklas ir vieno vyriškio užsispyrimas skyrė Emą nuo žėrinčios papuošalų kolekcijos, kurią ji meistriškai sukūrė. Atgauti vėrinius, auskarus ir žiedus, papuoštus deimantais ir brangakmeniais, buvo gyvybiškai svarbi jos plano dalis.

– Po dviejų mėnesių galėsi pasiimti viską, ko neparduosime. – Iš Tomo balso buvo aišku, kad jis nenusileis. Šis vyras visada griežtai laikėsi taisyklių. Kaip tik dėl to dešimt metų išsilaikė pagrindinės Hjustono juvelyrikos parduotuvės vadovo pareigose ir dėl to Ema metė šį darbą.

Iki žirnio dydžio susispaudusia širdimi Ema iškvėpė ir nusprendė geriau imtis atsarginio plano, jei vis dar tikisi išvengti vedybinių tėvo spąstų.

Išėjusi iš Bielos, nusprendė užsukti į Keiso jungtines investicijas ir susigrąžinti savo auskarus. Teks paaukoti ką nors iš savo mėgstamiausių papuošalų, jeigu nori turėti užtektinai darbų, kuriuos parduotų parodoje. Todėl jai reikalingi Natano pasiimti auskarai.

Stovėdama lifte Ema stebėjo vieną po kito ekrane šalia durų įsižiebiančius aukštų skaičius. Skrandis mažumėlę susitraukė, kai liftas sustojo. Ji pasilygino paprastą smėlio spalvos šilkinę suknelę suvokdama, kad taip elgtis skatina jaudulys. Ne vien jaudulys. Širdis kone skausmingai dunksėjo krūtinėje. Tai jau veikiau panika.

Iki tos akimirkos Ema buvo pamiršusi, kad pirmąją naujų metų dieną išsisuko nuo pusryčių su Natanu. Paskutiniu metu buvo taip susirūpinusi savo finansine padėtimi, jog nė netoptelėjo, koks suirzęs bus Natanas, kad ir vėl liko jos apmautas. Bet ar ji galėjo pasielgti kitaip, jei beveik jam pasidavė ir leido antrą kartą gauti tai, ko nori?

Vien tik mintydama apie Nataną, prisimindama, ką jis sakė, kaip žinojo, kas išvestų ją iš proto, Ema įsiaudrino ir buvo pasiruošusi to vienintelio karto pakartojimui. Be abejo, jokio pakartojimo nebus.

Ema įžengė į Keiso jungtinių investicijų biurą, ir ją tučtuojau nuo savosios misijos atitraukė meno kūrinių originalai, kabantys ant vestibiulio sienų. Ji prisiartino prie vieno paveikslo. Išplėtė akis atpažinusi Džulijano Onderdonko, vieno labiausiai pripažintų XX amžiaus Teksaso menininkų, darbą.

Onderdonkas visada Emai patiko labiausiai, nes jo darbai įamžino subtilų pietų Teksaso grožį. Ji paskatino tėvą įsigyti tris šio dailininko paveikslus. Jis pakabino drobes savo darbo kambaryje ir dažnai pabrėždavo, kad, nors tik nusipirkus, jie nepatiko, kasdien ima vis labiau ir labiau vertinti tuos peizažus.

– Kuo galėčiau padėti? – pasiteiravo jauna moteris prie priimamojo stalo.

– Minutėlę. – Ema žengtelėjo prie kito paveikslo.

Adrianas Briueris. Nutapyta XX a. trečio dešimtmečio pabaigoje. Ema grožėjosi lubinų lauku, nusidriekusiu iki plataus Teksaso horizonto. Kažkas, turintis gerą akį, kaip ir ji, žavėjosi ankstyvaisiais Teksaso dailininkais. Kas tas kolekcininkas?

– Ar jūs susitarusi? – tęsė administratorė, o jos greitakalbė išsklaidė svajingą nuotaiką.

Menas ją visada stipriai ir raminamai veikė, o šiuo metu jai reikalinga visa ramybė, kiek tik gali savyje atrasti.

– Manau, ji atėjo pasimatyti su manimi, – atsakė pažįstamas vyriškas balsas.

Natanas atsistojo už dešiniojo Emos peties, pakankamai arti, kad būtų justi jos įtampa. Emai ant rankų pasišiaušė plaukeliai, tarsi tuoj trenks žaibas. Ji suakmenėjo apstulbusi dėl to, kaip šis vyras ją veikia.

Kaip lengva būtų į jį atsišlieti, leisti apkabinti, išsklaidyti rūpesčius ir paskandinti abejones giliuose svaigiuose bučiniuose. Ema įkvėpė Natano aromato – lengvo sandalmedžio muilo ir levandų šampūno mišinio – ir prisiminė, kaip tvirčiau suspausdama ir skatindama ja gardžiuotis tarp pirštų jautė jo plaukus. Ema vos suturėjo dejonę. Ji užsimerkė, kad suvaldytų prisiminimus.

– Aš visada laikiau Džulijaną Onderdonką lubinų meistru, – prabilo Ema džiaugdamasi, kad jos balsas skamba drąsiai. O kad galėtų įsakyti visam kūnui elgtis taip pat. – Bet, išvydusi Briuerio interpretaciją, galėčiau pakeisti nuomonę.

– Aš nieko apie tai nenusimanau, – atšovė Natanas nekantriai išberdamas žodžius, taip išsklaidydamas jausmingas Emos svajas. – Perkame tik investiciniais tikslais.

Ema skubiai atsimerkė. Ji dirstelėjo į grėsmingą Natano profilį. Atrodė, jis susimąstęs tyrinėja paveikslą. Nors ir nutaisęs nuožmią išraišką, jo lūpose Ema pajuto šmėkštelintį švelnumą. Bet netrukus jis išsisklaidė, kai į ją susmigo abejingos pilkos akys. Emos pulsas pasileido šuoliais.

Pačiupęs už alkūnės, Natanas nutempė ją už priimamojo stalo besidriekiančiu koridoriumi tolyn. Pasiruošta kalba išgaravo, pajutus jo prisilietimą. Emai pritrūko žodžių ir ji troško, kad bejausmiai Natano gniaužtai taip smarkiai jos neveiktų.

Koridoriuje dūzgė darbas, tačiau Ema nekreipė į tai jokio dėmesio. Ji negalėjo mąstyti apie nieką kita, išskyrus Nataną ir nuo jo sklindantį kone apčiuopiamą susierzinimą. Aišku kaip dieną, kad ateidama čia padarė klaidą.

Natanas įstūmė Emą į erdvų kabinetą ir paliko stovėti viduryje. Kol jis ėjo prie savo stalo, ji apsižvalgė. Ant sienų kabojo daugiau meno kūrinių, šiuolaikiškesnių, ir šį kartą Ema neatpažino dailininkų. Šešios drobės stovėjo atremtos į sieninį staliuką. Ir nors ji labai įtikinamai domėjosi menu, vyras, kuriam priklausė šie kūriniai, domino ją labiau.

Natanas stovėjo priešais langų sieną už nugaros sunėręs rankas ir žvelgė į Hjustono centrą. Platūs pečiai, kuriuos Ema glamonėjo ir į kuriuos kabinosi, atrodė ne mažiau bauginamai, apdengti tamsiai pilku švarku, derančiu prie jo akių. Spindulys pervėrė langą ir išryškino rudų Natano plaukų auksą.

– Kam esu skolingas už šį vizitą? – paklausė jis.

Emai toptelėjo, kad ji pasinaudojo dingstimi susigrąžinti papuošalus, jog vėl pamatytų Nataną.

– Atėjau pasiimti auskarų.

– Jie mano namuose, – atsakė jis. – Galime nuvažiuoti ir pasiimti.

Jie vieni jo namuose – vestų tik prie vieno dalyko.

– Nenorėčiau trukdyti. Kodėl tau neįsimetus rytoj jų į darbą, o aš užeičiau pasiimti?

– O jeigu šiandien pavakarieniautume?

Vakarienė su juo skambėjo lyg įžanga į suvedžiojimą.

– Gal rytoj papusryčiaukime?

Pirmą kartą nuo įėjimo į kabinetą Natanas atsisuko ir pažvelgė į Emą.

– Bet jei šį vakarą pradėtume vakariene, rytojaus pusryčiai būtų neišvengiami.

Oras ėmė spragsėti nuo magnetiško jo žavesio galios.

– Jau turiu planų vakarui, – išsisuko Ema, kai Natanas pradėjo artintis. Ji ėmė trauktis. Jei skubiai iš čia neišsinešdins, jis suvoks, kaip lengvai ją įaudrina. – Ką pasakytum, jei susitiktume rytoj, devintą valandą, po mano jogos pamokos? – Pageidautina tokioje vietoje, kur nebūtų įtikinta nusimesti drabužių. – Dažnai užsuku į Čarlio kavinę.

– Neišdegs. – Natanas papurtė galvą. – Kartą jau apmovei mane su pusryčiais.

Ema abejojo, kad Natanui kada nors būtų tekę laukti ir nesulaukti moters. Kodis papasakojo jai užtektinai apie Natano pergales, kad ji įsisąmonintų, jog su moterimi jis būna tiek, kiek tinka jam. Jis nustatydavo santykių trukmę, o ne atvirkščiai.

Ema tai suprato prieš tris savaites, kai paliko vakarėlį ir atsidūrė Natano apartamentuose su vaizdu į Hjustono centrą. Nors tai nereiškia, kad privalo laukti, kol jam atsibos, kaip kitos moterys, pasidavusios jo apžavams.

Ema truktelėjo pečiais.

– Atsiprašau. Man reikėjo nedelsiant grįžti į Hjustoną.

– Kažin, dėl kokios priežasties manęs neperspėjai?

Ką ji galėtų atsakyti?

– Nes tu nepriimi neigiamo atsakymo.

– Keista, – burbtelėjo Natanas atidžiai nužvelgdamas jos veidą. – Nes tai nesustabdė tavęs pasakyti man Ne.

Emos ausyse aidėjo širdies dūžiai, ir ji suspaudė lūpas, kad neišklotų tiesos. Per tas savaites, kai Natanas stipriai ir greitai paėmė ją, atrėmęs į paradines savo namų duris, ją užvaldė paklaikęs, beprotiškas troškimas pamatyti, kur galėtų nuvesti santykiai su juo. Jau buvo nutarusi atsakyti į Natano skambučius, kai įsikišo jos tėvas ir išgelbėjo nuo didžiulės klaidos.

– Iki to, kas įvyko prieš tris savaites, tu nekreipei į mane dėmesio, – pareiškė Ema tučtuojau pasigailėdama ir savo žodžių, ir nepatenkinto balso tono.

– Nemaniau, kad tave tai taip domina, – atsakė Natanas žengtelėdamas artyn.

Jo grobuoniški kėslai paskatino Emą atsitraukti.

– Nedomina.

– Ne?

Emos pulsas gerokai paspartėjo ir ji troško prasmegti skradžiai. Kai nugara atsitrenkė į kietą paviršių, ji akivaizdžiai pasimetusi nubraukė nuo akių kirpčius. Neteisingai apskaičiavo pabėgimo kryptį ir pražiopsojo tarpdurį. Čia buvo siena.

– Klausyk. – Ema truktelėjo auskarą. – Naktis Granto vakarėlyje buvo miela.

– Miela? – pakartojo Natanas abejingu balsu.

– Po jos man pasidarė ramiau.

Natanas atrėmė ranką į sieną virš jos peties ir palinko.

– Ramiau?

– Aš spėliojau, ką... reikštų būti su tavimi. – Ema giliai įkvėpė. – Dabar žinau ir...

Natano šnervės išsiplėtė.

– Pažiūrėkime, ar aš teisingai supratau. Tau buvo įdomu, koks su manimi būtų seksas? O dabar, kai jau žinai, aš tau nereikalingas? – Jo akys liepsnote liepsnojo. Nors Natano veidas liko sustingęs, deginantis skvarbus žvilgsnis kaitino tas vietas, kurios paskatins ją pasiduoti, jei nepasisaugos. – Tada pašalinkime šį nesusipratimą. Aš su tavimi dar nebaigiau.

Emos kūnu plūstelėjo išdavikiški, priešintis trukdantys impulsai. Ji nugrūdo Natano verslo sandorį su jos tėvu į giliausią savo proto kertelę ir įsikibo į Natano švarko atlapus, tačiau nespėjo prisitraukti, kai į kabinetą nerūpestingai įplaukė aukšta brunetė, lyg čia jau amžių gyventų.

– Natanai, tikiuosi, tu neužsiėmęs ir nusivesi mane papietauti.

Sutrukdyta Ema nuleido rankas. Natanas nukreipė žvilgsnį į kitą kabineto pusę, į tik ką įžengusiąją ir atsistūmė nuo sienos.

Jis ištiesino kaklaraištį ir sulygino kostiumo švarką.

– Gabriele, ką tu čia veiki?

– Visą rytą svajojau apie Rolando krabų sriubą. – Tamsiaplaukė ant stalo padėjo rankinuką ir išsitraukė pudrinę, rodos, nepastebėdama įkaitusios atmosferos.

Emą perliejo šleikštulio banga. Tai kvailė, jei bent vieną sekundėlę vylėsi, kad yra vienintelė Nataną dominanti moteris. Nužiūrinėdama Gabrielę nuo jos elegantiškos šukuosenos iki brangių batelių Ema pripažino, kad Natanui patinka rafinuotos, išpaikintos brunetės su didelėmis banko sąskaitomis.

Natanas dirstelėjo į ją, paskui į Gabrielę ir vėl į ją. Ar jis lygina savo moteris? Kurią pasirinks? Įsitempusią išbalusią mergaičiukę paprasta smėlio spalvos suknele ar prityrusią viliokę pieštuko silueto sijonu, palaidine nuoga nugara ir Manolo Blahnik basutėmis?

– Natanai? – paklausė tamsiaplaukė jausdama, kad negauna viso jo dėmesio. – Tu manęs klausaisi? – Ji atsigręžė ir išvydo Emą. – Ak, tai tavo naujoji asistentė? Džiaugiuosi, kad pagaliau paklausei Sebastiano ir ką nors pasamdei. Liepk jai rezervuoti mums staliuką Frėjaus restorane.

– Gabriele, tai Ema Montgomeri. Ji nėra naujoji mano asistentė. Jos tėvas – Sailas Montgomeris iš Montgomerių naftos.

– Tikrai? – Gabrielė įsmeigė žydras akis į Emą ir pašaipiai nužvelgė. – Na, mano tėtis yra Parkerių korporacijos vadovas ir valdybos pirmininkas.

Kas tai – išlepusių paveldėtojų dvikova? Emą dar labiau pažemino tai, kad Natanas ją pristatė kaip savo verslo partnerio dukterį, o ne... Ką? Meilužę? Merginą? Argi ji tokia yra?

Ema prisivertė mandagiai nusišypsoti.

– Malonu susipažinti, Gabriele, – pasakė ji, nors tai nebuvo tiesa. Seniai laikas nešdintis. Ema nuslinko palei sieną, apčiuopė duris, o tada žnektelėjo ant užpakalio, kai prasivėrė durys. Natanas ištiesė ranką sulaikyti, bet ji šnibžtelėjo: – Čarlio kavinėje devintą. Atnešk mano auskarus.

Apimtas jausmo, kad tik ką susimovė, Natanas išėjo į koridorių. Jis stebėjo, kaip išskuodžia Ema ir tramdė troškimą leistis jai įkandin. Nuotaika dar labiau subjuro, kai, grįžęs į kabinetą, rado Gabrielę jaukiai įsitaisiusią viename svečiams skirtų krėslų, o į viršų pakeltas sijonas atidengė nuostabias kojas.

– Pasiruošęs nusivesti mane pietų? – Ji reikalavo atsakyti kaprizingai atkišusi apatinę lūpą, o tą darydavo pernelyg dažnai. – Mirštu iš bado.

– Pažiūrėk, ar Maksas laisvas.

– Aš nenoriu pietauti su Maksu. – Tai reiškė, kad jie vėl susipyko. Gabrielė ir Maksas tai susitaikydavo, tai vėl išsiskirdavo. Natanas to nesuprato. Hjustone buvo gausybė moterų, nekantraujančių padėti vyrukui įgyvendinti jo troškimus. Kodėl Maksas taikstosi su Gabrielės reikalavimais ir išsišokimais? – Aš noriu pietauti su tavimi.

Ji tik troško jo draugijos, nes manė, kad tai siutina jo brolį. Tačiau taip nebuvo.

– Neturiu laiko. Paskambinsiu už tave Maksui.

– Lažinamės, kad jeigu ji būtų paprašiusi, būtum sutikęs. – Gabrielė nesiruošė pasiduoti. Ji palinko į priekį delnu braukdama per blauzdą, kad atkreiptų dėmesį į savo privalumus. – Beje, o kas jai užėjo? Ir iš kur, po galais, ji ištraukė tą suknelę? Iš žmogaus, turinčio tiek pinigų, tikėčiausi geresnio skonio.

– Mano nuomone, ji atrodė gerai.

Tiesą sakant, gili ir pusapskritė suknelės iškirptė mažumėlę atidengė tarpkrūtį, o daugybė mažyčių sagučių nuo viršaus iki apačios, pažadino staigų Natano troškimą kiekvieną jų atsegti arba paprasčiausiai nuplėšti drabužį. Susijaudinimas čaižė jį tarsi netikėtos liūties šuorai. Jis klestelėjo į savo odinį krėslą prie rašomojo stalo, kad Gabrielė nepastebėtų.

Pakėlęs telefono ragelį Natanas surinko numerį.

– Maksai, Gabrielė nori su tavimi papietauti.

Ji suspigo prieštaraudama ir pašoko ant kojų.

– Puiku, – tęsė Natanas. – Perduosiu jai. Maksas ateina. – Jis padėjo ragelį.

Tikėdamasis, kad tai bus paskutinis kartas, kai Keiso jungtinės investicijos mato Gabrielę, Natanas plačiai nusišypsojo. Gal Maksas lieps jai nešdintis, kaip buvo liepęs daugumai kitų, – šaltais nervais ir tvirtu, neįpareigojančiu Viso geriausio. Paskutiniu metu Gabrielė gyrėsi, kad jai pavyko nepagaunamąjį Maksą Keisą nuvilioti nuo viengungiškų įpročių. Natanui jos beveik pagailo.

Kitą rytą didžiuliame Sebastiano kabinete įsiplieskė audringa diskusija.

– Aš peržiūrėjau Smito sumas. Panašu į gan solidų sandorį, – tarė Sebastianas ramiai ir šaltakraujiškai, skirtingai nuo karštakošio judriojo Makso. – Tai reiškia, kad mes negalime pasirašyti sutarties su Montgomerių nafta.

Natanas baksnojo rašikliu į geltoną bloknoto lapą, kad vėl neįsiliepsnotų pyktis.

– Paskambinau savo bičiuliui, užsiimančiam investicinėmis operacijomis Čikagoje. Jis turėjo įdomių naujienų apie Smitą. Vyrukas nesiruošia parduoti.

– Ir mes tiesiog turėtume patikėti tavuoju bičiuliu? – paklausė Maksas.

Natanas truktelėjo pečiais.

– Tai nekeičia fakto, kad jei Smitas ir parduotų, mes toli gražu negautume tiek pelno, kiek bendradarbiaudami su Montgomeriu. – Jis pajuto, kaip pyktis vėl kyla. – O jeigu judu liautumėtės elgęsi kaip porelė senučių, gal suprastumėte mažytės rizikos prasmę.

– Nepamokslauk mums apie riziką, – atšovė Maksas. – Tu nekas kitas, o prasisiekėlis, kurio čia nebūtų, jei tėtis...

Maksas visada su audringu ir pašaipiu atvirumu išliedavo savo kritiką. Sebastianas rinkdavosi ramesnius, bet negailestingesnius būdus.

– Neabejoju, kad Natanas suvokia savo vietą šioje įmonėje.

Taip, Natanas kuo puikiausiai žinojo, kur jo vieta. Jis buvo pašalinis. Nesvarbu, kad turėjo tą pačią pavardę. Jo motina buvo Brendono Keiso meilužė. Jis nebuvo teisėtas brolis, ir jiems nepatiko, kad buvo priversti su juo dalytis tuo pačiu tėvu. O dabar dar ir įmone.

– Neatsisakykite sandorio su Montgomeriu, – tarė Natanas leisdamas lyg į sieną atsimušti smūgiams. Nieko nepasieks, jei toliau kurstys savo brolius. – Sakiau, kad viską užbaigčiau, privalau suderinti keletą smulkmenų. Duokite dar kelias savaites. Este man tai skolingi.

– Pamiršk, Natai, – atsakė Maksas. – Turėjai progą, bet pralaimėjai.

Aš nepralaimėjau.

– Nebūk kvailas. Matei skaičius. Technologijos – ties sugriuvimo riba, o jei gausime akcijas bendrais pagrindais su steigėjais, pradėsime žudynes. – Natanas palinko į priekį. – Paklausykit, suprantu, pykstate, kad tėtis su jumis nepasitarė padarydamas mane valdybos nariu. Norite, kad aš pasišalinčiau, tačiau to nebus. Todėl galite baigti žaisti savuosius žaidimus.

– Ką tai turėtų reikšti? – Sebastianas su Maksu apsikeitė žvilgsniais.

– Nuo pat vaikystės judu ėjote prieš mane. Man aišku kodėl. Buvau nesantuokinis vaikas. Įrodymas, kad jūsų tėvas apgaudinėjo jūsų motiną. Bet tai buvo labai seniai. Jau dvidešimt metų, kai mano motina mirusi. Ar nemanote, kad pats laikas tai pamiršti?

Abu Natano broliai atrodė nustebinti. Jie atsisuko vienas į kitą ir dar kartą apsikeitė bežodėmis išraiškomis. Natanas nepakentė, kaip artimai tuodu bendravo neįsileisdami jo. Tai tik pakurstė jo ryžtą perimti iš brolių įmonės valdymą.

– Ką mes iš tikrųjų žinome apie šias technologijas, į kurias tu nori investuoti? – suniurnėjo Maksas savo kūno kalba ir veido išraiška demonstruodamas nepritarimą. – Ne kažin ką.

Natanas įsistebeilijo į savo brolį.

– Tik ne aš.

– Ak, atleisk, jei man šiame reikale sunku pasikliauti tavo žodžiu.

Sebastianas mostelėdamas ranka nutildė jaunesnįjį brolį.

– Maksai, Natanas pateikė svarias šio sandorio sumas. Dar iki reikalo su Smitu sutikome duoti jam progą aptarti bendradarbiavimą su Montgomeriu. Kol kas Sailas nieko nenusprendė. Manau, kad turėtume duoti Natanui laiko bent jau iki vasario vidurio. Jeigu jis neklysta dėl Luko, mes galime palaukti.

– Sebastianai, niekada negalvojau, kad tu ryžtumeis tokiam rizikingam žingsniui, – tarė Maksas prisimerkdamas. – Tokio pobūdžio lošimus geriausia palikti žinovams. – Paskutinįjį žodį persmelkė aiškiai suprantamas sarkazmas.

Natanas atsispyrė troškimui atšauti į kandžią brolio repliką, nors ji ir įskaudino. Jis neturėjo verslo magistro laipsnio ar brolių verslo įgaliojimų, tačiau užsidirbo velniškai daug pinigų iš savo talento ištirti perspektyvias bendroves ir perprasti jose glūdintį potencialą.

– Kodėl jums to neaptarus? – Natanas dirstelėjo į laikrodį. Pavėluos, jeigu tučtuojau neišeis. – Man susitikimas. Praneškite, ką nuspręsite.

Palikęs brolius apsispręsti, Natanas pačiupo paltą ir leidosi į kelią. Čarlio kavinė buvo už trijų kvartalų pėstute, ir jis žingsniuodamas šaligatviu tikėjosi, kad šaltas žiemos oras atvėsins pyktį. Pirmą kartą po daugelio mėnesių, gal net metų, turėjo sumanymą, kurio energingai griebėsi. Jis nepasiduos dėl brolių baikštumo ir vaizduotės stokos.

Dar vis nekaip nusiteikęs, Natanas įžengė į nedidelį restoranėlį, tačiau pulsas paspartėjo, vėl tikintis išvysti Emą. Šiuo metu buvo tik vienas laisvas staliukas. Jis nusivilko paltą, užsisakė kavos ir įsitaisęs laukė.

Kai padavėja antrą kartą pasiūlė pripildyti puodelį, Natanas žvilgtelėjo į laikrodį. Kur ji, po velnių? Jau beveik pusvalandis po sutartos susitikti valandos. Natanas nusviedė ant stalo pinigus ir užsimetė paltą.

Kodis dar anksčiau buvo jam davęs Emos adresą. Po netikėtos nakties jo namuose Natanas galvojo nusiųsti gėlių, glėbį balionų, ką nors kvailo ir romantiško. Šis impulsas vertė sunerimti. Jis nebuvo kvailas romantikas. Galiausiai nusprendė nieko nedaryti, o Emai neatsakius į jo skambučius, tik džiaugėsi, kad nieko ir nesiėmė.

Natanas nupėdino penkis kvartalus iki jos pastato ir šmurkštelėjo vidun neperspėdamas apie savo atėjimą, nes, tik atėjus, pro duris su kodine spyna išniro moteris. Jis perėjo atnaujintą vestibiulį ir pasiekė krovininį liftą įsivaizduodamas Emos nuostabą, pravėrus duris.

Ketvirtame aukšte Natanas surado jos duris ir spustelėjo skambutį. Niekam neatsiliepus, pamėgino dar kartą. Nors ir toptelėjo, kad Ema gali neįsileisti, abejojo, kad slėptųsi viduje apsimetinėdama, jog nieko nėra namuose. Natanas truktelėjo durų rankeną ir nustebo, nes durys buvo neužrakintos. Įžengęs vidun, pašaukė Emą.

Vienintelis garsas, pasiekęs ausis, bylojo, kad kažkam labai negera.

Natanas perėjo svetainę, išsiblaškęs apžvelgė patalpos dydį, gausybę nebaigtų remontuoti dalykų ir pasikliaudamas savo nuojauta patraukė siauru koridoriumi tolyn. Ten rado aukso gyslą. Privertusią sunerimti.

Kažkas kūju nusiaubė vonios kambarį. Sienos ir lubos buvo plikos iki pat statramsčių, apnuogintais elektros laidais ir santechnikos vamzdžiais. Dušo kabinos vietoje Natanas pastebėjo išpuvusią medieną, nusėtą juodų dėmių. Kriauklė ir tualetas buvo vieninteliai įrenginiai vis dar savo vietoje. Ir kaip tik čia Natanas rado virš unitazo susigūžusią Emą, išsiplėtusiomis ir nepatikliomis akimis kreidos baltumo veide. Ji atbula ranka nusišluostė burną.

– Natanai? – Ema užsimerkė, o persikreipusiu veideliu perbėgo skausmo šešėlis. – Ką tu čia darai?

Dar prieš jam atsakant, ji palinko virš unitazo ir išsivėmė. Susirūpinimas dėl Emos nustelbė ankstesnį Natano susierzinimą. Jis priklaupė šalia ir delnu paglostė petį, tampomą pernelyg gerai pažįstamo bejėgiškumo jausmo. Kiek kartų po chemoterapijos jam teko sėdėti prie mamos ir kovoti su neviltimi, kad negali jai padėti?

– Atėjau pažiūrėti, kodėl vėl nepasirodei.

– O dabar, kai pamatei, gal žygiuok sau patenkintas, iš kur atėjęs.

Natanas neįsižeidė.

– Ir palikti tave tokią? Na jau ne. – Jis apsižvalgė po išdarkytą patalpą ieškodamas rankšluosčio. – Tuoj grįšiu.

Natanas paėjėjo tuo pačiu koridoriumi iki ankštos virtuvėlės. Senovinės spintelės ir pasenę prietaisai liudijo, kad Emos remonto darbai toli nepasistūmėjo. Gal tai ir į gera, jei vonios kambarys – ženklas, kaip prastai klojosi remontuoti. Natanas rado virtuvinį rankšluostėlį ir suvilgė šaltu vandeniu. Išgręžė ir grįžo į vonią. Ema sėdėjo ten pat.

– Štai, turėtum pasijusti geriau. – Natanas šlapiu rankšluostėliu sudrėkino skruostus, kaktą ir susirūpinęs dirstelėjo. – Ką šventei?

Ema turėjo užtektinai jėgų niauriai dėbtelėti, bet nepakankamai, kad atsisakytų pagalbos.

– Tai ne pagirios. Apsinuodijau maistu. Dabar išeik.

Natanas įsitaisė ant grindų šalio jos nesijaudindamas, kad išdraskytos grindys sugadins brangų kostiumą. Jis nerimavo regėdamas Emą tokioje aplinkoje. Nieko nuostabaus, kad jos tėvas troško matyti ją ištekėjusią. Akivaizdu, kad Emai reikia ja pasirūpinsiančio žmogaus.

Staiga Nataną persmelkė prasta nuojauta.

– Kas dar? – paklausė ji. – Nes aš tikrai nenusiteikusi tavęs linksminti.

Natanas jai už ausies užkišo plaukų sruogą.

– Tikrai apsinuodijai maistu?

– Dėl ko daugiau galėčiau taip jaustis? – Ema suraukė antakius.

– Na, praėjo beveik mėnuo po mūsų karto. – Natano balsas pritilo, tyrinėjant Emos veidą.

Ji dirstelėjo pro ilgus kirpčius.

– Na ir kas?

– Tu nėščia?

Ketvirtas skyrius

Nėščia? Emos šleikštulį dabar penėjo naujas šaltinis. Siaubas išplito lyg vėjaraupiai. Jos dėmesys susitelkė į erzinantį nepaliaujamą niežulį, kuris nepradingo, kad ir kaip ilgai ir stipriai kasė.

Ji apsinuodijo maistu. Ir viskas.

– Mes saugojomės, – burbtelėjo ji vos girdimai.

– Tam nėra šimtaprocentinės garantijos.

Ar tik jam tai nepatiktų? Jei paaiškėtų, kad ji laukiasi, turėtų dar didesnę dingstį priversti ją ištekėti. Ema susitvardė ir niauriai dėbtelėjo.

– Išeik.

– Nepaliksiu tavęs tokioje padėtyje, – pakartojo Natanas. – Atnešiu vandens.

– Ne, prašau. – Nors Ema sutiko, kad kūnui dabar būtini skysčiai, nenorėjo, jog Natanas sukiotųsi aplinkui, kai ji tokia silpna ir bejėgė. Nes būtų labai lengva juo pasikliauti, leisti su viskuo susidoroti. O dar, prieš sumojant, priverstų sutikti už jo ištekėti.

– Tiesiog palik mane vieną.

– Tu netekai daug skysčių.

Ema delnais užsidengė veidą.

– Tikrai nemanau, kad pajėgčiau ką nors išlaikyti skrandyje.

Nors ir išvarginta sunkaus ryto, Ema numanė, kad Natanas neišeis, iki kol ji įrodys, jog gali savimi pasirūpinti. Vildamasi, kad nesubloguos, Ema pabandė atsikelti. Natanas pasilenkė ir pakėlė ją ant rankų. Pernelyg apstulbusi ir nusilpusi prieštarauti, Ema įsitvėrė jo pečių. Nedidelis atstumas iki miegamojo priminė, kiek kartų per paskutiniąsias tris savaites troško, kad tą naktį būtų pasilikusi jo namuose. Ar būtų ją taip nešęs į lovą?

Natanas pastatė Emą ant kojų viena ranka prilaikydamas per liemenį, kol atvertė užklotus.

– Visą mėnesį ieškojau būdų, kaip nusitempti tave į lovą, – tarė jis, ir nuožmus nepalenkiamas verslininkas pamažėle virto patraukliu kerėtoju. – Tačiau turėjau galvoje ne visai tai.

Ema stengėsi neišsiduoti, kad jai malonu.

– Aš nenusiteikusi su tavimi flirtuoti, – pareiškė Ema, perliejus svaigulio bangai.

Natanas surimtėjo, kai apklostė ją antklodėmis.

– Gal ką nors atnešti?

Ema sugniaužė šiltos antklodės kraštelį ir įsistebeilijo į jį. Skrandis susitraukė, bet tikrai ne dėl apsinuodijimo maistu.

– Ne. Aš susitvarkysiu. – Turbūt derėtų padėkoti už pagalbą, bet Natanas nekviestas įsibrovė į jos namus ir užklupo labiausiai žeminančią akimirką. Ne, ji neprivalo jaustis bent mažumėlę dėkinga. O kad tik jis išeitų. – Truputėlį pamiegosiu.

Ema užsimerkė, kad nematytų tamsiai pilkose akyse su nerimu sumišusio linksmumo ir vylėsi, jog Natanas supras užuominą. Tolstantys žingsniai liudijo, kad jis išėjo iš miegamojo, tačiau Ema neįstengė atsipalaiduoti, kol ausis pasiekė po butą vaikštančio Natano keliami garsai. Jis grįžo atgal ir kažką pastatė ant naktinio staliuko. Ema viena akim pastebėjo lengvai pasiekiamą stiklinę vandens ir tuo metu išgirdo, kaip atsidaro ir užsiveria lofto durys. Nors visi raumenys priešinosi, ji išsikepurnėjo iš lovos ir lėtai nuslinkusi per svetainę užtraukė spynos sklendę.

Kojos drebėjo stengiantis grįžti tuo pačiu keliu per erdvią patalpą. Kai akyse aptemo, Ema įsikibo miegamojo durų staktos. Gaudydama orą nušlepsėjo penkis žingsnius ir griuvo ant lovos užsitraukdama antklodę. Galiausiai, suglebus kūnui, ją įveikė miegas.

Pabudus vėlyvą popietę atrodė, kad apsinuodijimas maistu tikrai nepraėjo be pėdsakų. Išsekusi ir drebėdama dėl išsekimo ir vandens stygiaus, Ema iškėlė kojas iš lovos ir atsisėdo. Galva sukosi, o skrandis vargiai į ką nors reagavo. Vos ne vos iš palengvėjimo šyptelėjo ir patraukė į virtuvę. Riekelė skrebučio ir puodelis žolelių arbatos atrodė kaip tikra palaima. Užuodusi gaminamo maisto kvapus, ji sustingo.

Ema nuo akių nubraukė per miegus išsidraikiusius plaukus ir plačiai išsižiojusi įsispoksojo į virtuvėje stovintį vyrą. Dabar Natanas vilkėjo aptemptais džinsais ir mėlynu megztiniu, išryškinančiu raumeningą kūną.

Natanas nužiūrėjo ją. Eidama Ema probėgšmais dirstelėjo į save tualetinio staliuko veidrodyje. Nekoks vaizdelis. Ji laukė, kada Natano veide pasirodys nusivylimas. Tačiau jis tyrinėjo nudėvėtas, bet patogias medvilnines pižamines kelnes, tada ilgiau apsvarstė faktą, kad po lygiai tokiais pat nunešiotais marškinėliais ji nesegi liemenėlės, ir jo lūpos pražydo dviprasmiška šypsena.

Emos speneliai sustangrėjo, o visą kūną persmeigė geismas. Truputėlį per vėlai sukryžiavo virš krūtinės rankas. Pasipūtėliškas Natano šypsnys patvirtino, kad nevalingas jos kūno atsakas neliko nepastebėtas. Kodėl bent šį kartą jis negalėjo būti nepatenkintas jos išvaizda? Ji turėtų puikią priežastį pasipiktinti. Deja, Ema jautėsi kaip tikra minkštakūnė ir silpnavalė.

– Matau, jau atsikėlei. – Natanas kažką pamaišė puode ant viryklės, ir tai dieviškai kvepėjo. – Jautiesi geriau?

– Tu išėjai.

– Išėjau ir nupirkau maisto. Pamaniau, būsi išalkusi, kai pabusi.

– Aš užrakinau duris.

– O aš to tikėjausi ir pasiėmiau tavo raktus.

Velniai griebtų vyrą, žinantį visus atsakymus. Ema nuslinko į savo kambarį susisiausti chalatu ir pasišukuoti. Naudodamasi Natano šalia lovos paliktu vandeniu išsivalė dantis. Greitai burnos skysčiu išsiskalavo burną, sugrįžo ir atsisėdo ant kėdės prie baro rūsčiai įsispitrėdama į jį.

– Tu išties čia jautiesi kaip namuose, – burbtelėjo Ema. – Neatmenu, kad būčiau kvietusi vakarienės.

– Nebūtum pajėgusi apskritai kur nors pakviesti. – Lėtai pasirodžiusi Natano šypsena dar labiau įkaitino kambario temperatūrą. – Tačiau aš visada mokėjau patenkinti moters poreikius. – Jis stumtelėjo puodelį arbatos jos pusėn. – Šaltmėtės arbata. Padeda nuo pykinimo.

Spėliodama, iš kur jis tai žino, Ema gurkšnojo arbatą.

– Ar neabejoji, kad patenkini mano norus, o ne savuosius?

– Užtikrinu, kad galvojau tik apie tave.

Ema linktelėjo į viryklę.

– Ką verdi?

– Sultinį. Mano mamos receptas.

Na, to jau per daug.

– Iš maisto likučių?

– Taip ir reikia. Norėtum paragauti?

– Kaip galėčiau atsisakyti?

Natanas padėjo du dubenėlius ir pastūmė lėkštę trapučių. Ema įkvėpė sriubos aromato, ir skrandis nekantriai sugurgė. Pirmasis gardaus sultinio gurkšnis nuslydo liežuviu, o kalendra, žalioji citrina ir truputėlis svogūno pažadino skonio pojūčius.

– Labai skanu.

– Neerzina skrandžio?

– Nė kiek. Tikra palaima.

Natanas baigė savo sriubą ir padėjo dubenėlį į plautuvę.

– Ar pakankamai gerai jautiesi, kad papasakotum, kas nutiko tavo vonios kambariui?

– Duše ėmė sunktis vanduo.

– Panašiau į viską naikinantį potvynį.

– Pasamdytas santechnikas aptiko pelėsių. Liepiau viską išgriauti, kad pamatytume, kaip stipriai jie išplitę.

Natanas iš pykčio švilptelėjo.

– Ir seniai tavo vonia taip atrodo?

– Keletą savaičių.

– Privalai viską sutvarkyti.

Emai nepatiko jo įsakmus tonas.

– Dabar šventės, o visi, kam skambinau, užsiėmę iki sausio pabaigos.

– Pelėsis pavojingas. Negali čia pasilikti.

– Gyvenu čia metus. Dar mėnesį tikrai išgyvensiu. – Be to, ji neturi kur eiti.

– Tai pavojinga, – pakartojo Natanas. – Kodėl neapsistojai viešbutyje?

– Negaliu sau to leisti.

– Kodėl ne?

Metas paaiškinti, kas iš tikrųjų čia vyksta.

– Praėjusį vasarį tėtis man uždraudė naudotis patikos fondu ir davė šimtą tūkstančių, kad išgyvenčiau metus.

– Kodėl šimtą tūkstančių?

Ema susiraukė.

– Prieš metus aš tiek išleidau batams. – Matydama, kad Natanas tuoj nesusilaikys nenusijuokęs, ji suskubo pridurti: – Per Naujuosius metus su tėčiu sudarėme sandorį. Jei iki Valentino dienos į savo sąskaitą padėsiu šimtą tūkstančių, jis prižadėjo užrašyti man pinigus, ir aš neprivalėsiu už tavęs tekėti, – paskutiniuosius žodžius Ema išbėrė su didžiuliu pasitenkinimu, vildamasi ištrinti tą linksmą išraišką nuo Natano veido, bet jos žodžiai, regis, jo nė kiek nepaveikė.

– Leisk atspėti, kokią sumą privalai grąžinti. – Jis išlenkė antakį. – Penkiasdešimt tūkstančių?

– Trisdešimt penkis.

Jo kvailas vypsnys įkaitino Emai kraują. Kodėl papasakojo apie sandorį su tėvu? Visus tuos metus Kodis turbūt džiugino Nataną įvairiausiomis pasakaitėmis apie jos švaistomus pinigus. Bet ji nėra ta lengvabūdė mergiotė, kokia buvo prieš dešimt mėnesių. Išmoko taupyti. Praleido marias laiko piešdama ir kurdama papuošalus. Ir sugalvojo, kaip geriausiai juos parduoti.

– Auskarai, kuriuos pasiėmei. Man jų reikia.

– Ketini juos parduoti?

– Tiesą pasakius, ketinu. Aš ėmiausi verslo. Kuriu rafinuotus juvelyrinius dirbinius. Brangius, originalius, vienetinius papuošalus.

Deja, jos tėvas nežiūrėjo į šią veiklą rimtai. O sprendžiant iš Natano veido, – jis taip pat. Kuo sunkiau Ema dirbo, tuo stipriau troško, kad tėvas pripažintų jos talentą. Kaip galima tvirtinti ką nors mylint ir to žmogaus nesuprasti? Grąžinusi šimtą tūkstančių, ne tik atgautų patikos fondo pinigus, bet ir įrodytų tėvui, kad ir jai gali puikiai sektis.

– Aš sugrąžinsiu pinigus į savo sąskaitą, – pareiškė Ema.

Užuot atrodęs susikrimtęs, kad jai pasiseks, Natanas truktelėjo pečiais.

– Juk rimtai nemanai, kad gali tai padaryti per penkias savaites.

Kalbėjo kaip jos tėvas. Žiūrėdamas į ją matė tik nevykėlę. Kaip nustebtų, jeigu ji parodytų, ką sugeba.

– Manęs laukia didžiulė meno ir dizaino paroda. Užsidirbsiu daugiau nei pakankamai.

Savaime suprantama, Ema nutylėjo, kad trūksta papuošalų, kuriuos galėtų parduoti ir kad pirkdama reikalingas medžiagas privalės ir vėl patuštinti sąskaitą.

– Neabejoju, kad kuri labai gražius papuošalus, – sutiko Natanas globėjišku tonu, o Ema sugriežė dantimis. – Tačiau tikrai nesitikėk užtektinai užsidirbti kažkokioje amatų mugėje.

– Aš tai padarysiu, – išrėžė ji suirzusi, kad Natanas atkartoja jos pačios abejones tokiu sumanymu. – Pamatysi.

– O dabar gali persikraustyti į mano namą, kol bus remontuojamas tavo vonios kambarys.

– Persikraustyti... – Gyventi su juo? Ema dėbsojo į Nataną. – Tikrai ne.

– Na, aš neleisiu tau čia pasilikti, – atkirto jis nekantraudamas. – Rasiu kokį žmogų, kuris išnaikins pelėsius ir suremontuos tavo vonią. Neturėtų užtrukti daugiau nei porą savaičių. O kol kas gali apsistoti pas mane.

– Būčiau dėkinga už pagalbą su rangovais, bet aš su tavimi negyvensiu.

Jis vylingai nusišypsojo.

– Bijai, kad galbūt patiks ir nenorėsi išsikelti?

Natano klausimas pažadino Naujųjų metų atsiminimus ir priminė, kiek nedaug trūko, kad būtų pasidavusi jo kerams. Ema pradėjo virpėti. Natanas stebėjo, kaip ji kankinasi ieškodama atsakymo, ir išlenkė antakius.

– Aš nebijau, – atšovė Ema sukryžiuodama ant krūtinės rankas. Ak, bet ji bijojo.

Troško pajusti jo delnus, bučinius, užvaldančius jos lūpas, ir tai neleido blaiviai mąstyti, kaip kad Natano visažinė šypsena neleido kvėpuoti. Koks jausmas kiekvieną naktį užmigti saugomai jo rankų? Kiekvieną rytą pabusti nuo jo nuogo raumeningo kūno geidulingo slydimo jos oda? Vien tik mintys apie tai klampino į priklausomybės karalystę. Jeigu leis sau pakliūti į Natano vilionės žabangus, niekada nepajėgs ištrūkti.

Jis papurtė galvą.

– Manau, bijai. – Natanas nuleido antakius, ironiškai nusišypsojo ir pašnairavo. – Ką taip karštai nori įrodyti? Abu žinome, kad nesi nepriklausomų moterų tipo. Būsi laimingesnė, jei ištekėsi ir turėsi globėją. Tavo tėvas tą irgi žino. Štai kodėl jis taip trokšta matyti tave ištekėjusią.

Vaikystėje, kai Ema žaisdavo su lėlėmis, įsivaizduodavo, kad jos įsimyli viena kitą ir ilgai ir laimingai gyvena. Sulaukus aštuoniolikos, jos visas gyvenimas buvo suplanuotas, ir dėl to bendramoksliai koledže be paliovos ją erzindavo. Netrukus po koledžo baigimo ji ištekės už ją dievinančio vyro. Po trejų metų ji susilauks pirmagimio. Bendraus su savo draugais, rengs labdaros pobūvius ir vakarienes savo vyro verslo partneriams ir bus nepaprastai laiminga. Bet buvęs sužadėtinis Džeksonas sugriovė visas nekaltas svajones.

Ema akylai sergėjosi, kad dar kartą iš meilės nepridarytų klaidų, tačiau kova su troškimu viską pamiršti ir nerti stačia galva grasino ją pribaigti. Ir kuo ilgiau ji kovojo, juo labiau darėsi atsparesnė tikėjimui, būtinam, kad leistų sau įsimylėti. Pasiduoti jausmams nebemadinga. O tada jos gyvenime vėl pasirodė Natanas.

– Maniau, supratai, kad dėl kažkokio verslo sandorio už tavęs netekėsiu. – Išgėrusi arbatą Ema persilenkė per barą ir pastatė puodelį į plautuvę.

Ji ramiai įsistebeilijo į Nataną, kuris pasitraukė nuo viryklės ir žengė jos link.

– Kada nors aš ištekėsiu, tačiau vadovaudamasi savo sąlygomis, o ne tėvo.

Natanas kyštelėjo koją Emai tarp šlaunų ir delnais suėmė veidą. Vos tik įsibrovė į jos erdvę, Emos pojūčiai prisipildė jo kvapo ir jėgos, o kaulai, regis, ištirpo.

– Tekėk už manęs, – įkalbinėjo jis. – Nesigailėsi.

Natanas žvelgė rimtai, ir Emai suspurdėjo širdis. Ausyse skambant jo pasiūlymui, Ema įsitvėrė jo megztinio, o tada sudvejojo lyg nežinodama, ar atstumti, ar prisitraukti.

– Natanai. – Jo vardas išsprūdo tarsi tylus prašymas ir sustoti, ir tęsti toliau. Jis pasinaudojo jos neryžtingumu ir ėmėsi veikti. Palenkęs galvą grybštelėjo lūpas savosiomis. Tada jie abu sustingo.

– Dieve brangus, – sumurmėjo Natanas.

Emos krūtinėje sukirbėjo sąmyšis, kai jo burna prigludo prie jos lūpų, sugėrė kvėpavimą, erzino žadėdama aistringus potyrius. Ema jautėsi visiškai sutrikusi. Ji garsiai atsiduso.

Tada šokas išblėso, jį pakeitė saldus šėlsmas. Širdis staiga nusirito į kulnus, bet netrukus pakilo nuostabiam džiūgaujančiam skrydžiui. Ji atsivėrė ieškančioms Natano liežuvio liepsnoms, ir svaigulys sustiprėjo, nusinešdamas paskutinius savitvardos likučius.

Stiprios rankos apsivijo Emą taip tvirtai prispausdamos prie krūtinės, kad jų širdys plakė it viena. Ji troško valdyti savo kūną. Troško valdyti mintis. Bet nieko neišėjo. Natano bučinys aptemdė paskutines skaidrias mintis.

Ema panėrė prištus į jo plaukus mėgaudamasi švelniomis glamonėmis. Jo rankos lėtai nuslydo nugara. Visos ląstelės pabudo šėlstančiai, šiurpinančiai palaimai. Po užmerktomis akimis sužėrėjo žvaigždės.

Niekas, išskyrus Nataną, neprivertė Emos taip jaustis.

Taip stipriai.

Taip greitai.

Blaškoma jausmų, per smarkių, kad atsispirtų, Ema juto, kaip iš po kojų slysta žemė. Gal ir kvaila slėptis saugiame uoste, tačiau ji nesileis paskandinama širdgėlos. Vis dėlto jau per vėlu pasukti atgal. Ją nevaldomai nešė audringa aistros jūra. Privalės pasikliauti Natanu, kad saugiai parplukdytų juodu namo.

Atsikračiusi baimės, nepaisydama sau duotų pažadų, Ema kojomis surakino jo šlaunis ir prispaudusi prie blauzdų kulnus laikė Nataną kaip įmanoma arčiau. Jo bučiniai darėsi vis reiklesni. Ema rankomis apsivijo kaklą ir reikalaudama glamonių atsidavė jo jėgai, pasidavė jo geismui.

Prispaudęs savo klubus prie jos, Natanas leido pajusti savo susijaudinimą. Savo troškimą. Jo standumas baksnojo į jau beprotiškai įkaitusią Emos šerdį. Jos kraujas suplūdo ir tvinkčiojo tarp šlaunų pažadindamas alkį, kurį numalšinti galėjo tik šis vyras.

Natanas glamonėdamas kilstelėjo aukštyn Emos marškinėlius. Ji suvaitojo, kai delnuose sugniaužė krūtis, pirštais nuslydo oda tyrinėdamas ir glamonėdamas, vedė ją iš proto sukiodamas sustandėjusius spenelius.

– Ema, – gergždžiančiu balsu ištarė jos vardą pusiau maldaudamas, pusiau reikalaudamas. – Pažvelk į mane.

Užsimerkus būtų daug paprasčiau pasinerti į jos kūne siautėjančius jausmus. Galėtų dėmesį sutelkti į meistriškus prisilietimus ir apsimesti, kad Natanas glamonėjo ne tik aistros, bet ir meilės genamas.

– Nemanau, kad tai – gera mintis.

– Negali to išvengti.

Ne, bet ji gali pasislėpti.

Ema atsiduso, kai atsimerkė ir susidūrė su Natano žvilgsniu. Jo veido išraiška įspėjo, kad tuoj ją paims.

– Aš niekur nepabėgsiu.

Negalėtų. Geismas Natanui įkalino lygiai taip pat veiksmingai, kaip plieninės vienutės grotos.

– Gerai.

Kai Natanas palenkė galvą, Ema stebėjo, kaip jis liežuviu brėžia ratus aplink krūtį, ir išrietė nugarą spausdamasi stipriau, nes sujaudino ne tik prisilietimas, bet ir reginys, stebint Natano glamones.

Jo ranka šmurkštelėjo už elastinio pižaminių kelnių juosmens. Ema sunkiai atsiduso, kai pirštai paniro tarp šlaunų ir sustojo netoli jautriausios vietelės. Ema prisispaudė prie jo visu kūnu ir pasimuistė parodydama, kaip jo geidžia.

– Paliesk mane, – paprašė nebegalvodama, koks jis galbūt patenkintas savimi matydamas tokį žūtbūtinį jos troškimą. Visas išdidumas ir dvejonės išgaruodavo, kai Natanas prie jos prisiliesdavo.

Ema sudejavo, jam paklusus, o kūnas sudrebėjo, kai jo miklūs pirštai įslydo į ją.

– O taip, mažute, – jausmingai suniurnėjo Natanas, prieš vėl aistringai ją nubučiuodamas. – Atsipalaiduok.

Jis vėl pabučiavo ją svaigiu bučiniu. Ema lingavo glausdamasi prie jo rankos, ji dejavo nebevaldomai ir vis garsiau. Raumenys įsitempė, kai ji pajuto, kad malonumo viršūnė jau taip arti. Kiekvienas pojūtis buvo nukreiptas į vyrą, pripildžiusį jos kūną džiaugsmo. Emos plaučiai prisipildė jo losjono aromato. Jo lūpų skonis – sultinio ir pipirmėčių arbatos – guodė ir ramino. Žemas balsas, į ausį kuždantis erotiškus pasiūlymus, varė iš proto ir vertė kvatoti iš džiaugsmo.

O tada plūstelėjo pasitenkinimas. Neapibūdinamas, vis didėjantis spaudimas, grasinantis išsiveržimu amžiams užtemdyti jai protą. Ema trūksmingai alsavo ir žiopčiojo. Šaukdama Natano vardą ji nuskriejo į viršūnes. Jo lūpos įsisiurbė į josios sugerdamos šūksnius, pasiimdamos jos pasitenkinimą kaip savo paties.

Kai mintis dengęs rūkas išsisklaidė, Ema truktelėjo Natano megztinį norėdama jį paliesti. Jis pakluso išsinerdamas iš drabužio. Ji tyrinėjo nuostabaus liemens raumenų gūbrius ir odą. Ema palaimingai sumurkė Ji geidė pajusti nuogą Natano krūtinę, slystančią jos įkaitusiomis krūtimis.

Natanas mąstė tą patį, nes sušnabždėjo:

– Nuogą. – Pirštais sugniaužė jos klubus. – Noriu matyti tave nuogą.

– Gerai.

Natano akių gelmėse kažkas blykstelėjo. Pasitenkinimas? Triumfas?

Kol pilvu rangėsi jaudulys, Ema prikando apatinę lūpą. Tada sudejavo Natanas. Jis palenkė galvą ir lyžtelėjo jos lūpas. Gaudydama kvapą Ema susipynė su juo geidulingame bučinyje, iš naujo pažadinusiame troškimą ir prieštaraudama sudejavo, kai jis liovėsi ją bučiuoti.

– Tai bus netrukus, – tarė Natanas žemu ir šiurkščiu balsu. – Nori čia ar lovoje?

– Lovoje, – sukuždėjo Ema slysdama nuo kėdės, bet pajuto, kad kojos vargiai ją išlaikys.

Penktas skyrius

Natano krūtinę užliejo pasitenkinimas, kai Ema pirštais švelniai jį paglostė. Jam patiko jų santykiai. Aistringi, karšti, viską užvaldantys ir geidulingi. Jiems lengva pasiduoti. Beprotiški savo stiprumu. Jausmų puota.

Natanas rankomis apsivijo Emos liemenį ir pasilenkė jos pakelti. Ji aiktelėjo ir suleido pirštus į pečius. Padūmavusios šokoladinės merginos akys ieškojo jo akių. Nepaisant ankstesnio aistros protrūkio, Ema kažkodėl atrodė sutrikusi. Natanui reikėjo sutvirtinti šį sandorį, dar jai nespėjus persigalvoti, todėl jis pasuko miegamojo link.

Žengtelėjo vos vieną žingsnį, kai suzvimbė durų skambutis. Natanas kaipmat pastebėjo, kaip šis trukdis išsklaidė geismingą švytėjimą Emos akyse. Ji dirstelėjo į duris, o tarp dailiai išriestų antakių susimetė raukšlė. Ji prikando apatinę lūpą, o balti dantys atrodė dar baltesni ant aistringai nubučiuotų lūpų. Natanas suurzgė.

– Nekreipk dėmesio, – paliepė ir dideliais žingsniais puolė į miegamąjį.

– Negaliu.

Iki miegamojo durų buvo likę dešimt žingsnių, kai pasigirdo beldimas į duris, o paskui pasigirdo moters balsas.

– Ema, ar tau viskas gerai? Skambinau visą dieną. Ema, ar girdi mane?

– Tai Edisona. Taip ir nepranešiau, kodėl šį rytą nenuėjau į jogos pamoką. – Ema pradėjo muistytis. – Nuleisk mane ant žemės.

Jos žodžiai tarsi šaltas vanduo perliejo Natano aistrą. Keiksnodamas nuleido merginą ir pasipiktinęs žiūrėjo, kaip Ema bėga prie durų, nė nemestelėdama žvilgsnio per petį. Natanas jau daug lėčiau atsitraukė ir pagriebė nuo grindų megztinį.

– Visą dieną buvai namie? Siaubingai dėl tavęs jaudinausi. – Aukšta liekna moteris, apsirengusi kasdieniais nepaprastai brangiais vardiniais drabužiais ir labai susirūpinusi, įsiveržė pro Emos atvertas duris. Jos elegantišką grožį išryškino ovalus veidas, aristokratiška nosis ir ryškūs skruostikauliai. Ilgi tiesūs raudoni plaukai švystelėjo atgal už pečių, kai ji pasisuko apžiūrėti Emos. Pamačiusi, kad draugei viskas gerai, ji nurimo. – Turbūt dirbai ir išjungei savo telefoną.

– Atleisk, kad nepaskambinau, tačiau beveik visą dieną praleidau lovoje. – Emos žvilgsnis nuskriejo Natano pusėn.

Jis nusišypsojo savo pačia geidulingiausia šypsena.

– Susirgai? – Edisona dėbtelėjo per petį ten, kur žiūrėjo Ema ir išsižiojo, išvydus prie baro stovintį pusnuogį Nataną.

Jis leido šviesiai mėlynoms moters akims aprėpti pliką krūtinę ir akivaizdų susijaudinimą, o tada abejingai per galvą užsitraukė megztinį. Jį pasitaisęs, žengtelėjo į priekį ir ištiesė ranką.

– Labas, nemanau, kad būtume pažįstami. Aš...

– Natanas Keisas, – moteris ištarė už jį ir ištiesė ranką. – Edisona Klements.

Arba ji buvo iš tų moterų, kurios netikėjo, kad tvirtas rankos paspaudimas yra moteriškas, arba viršų paėmė nuostaba, užtikus pusnuogį vyrą draugės namuose.

– Natanas irgi užsuko pažiūrėti, kaip laikausi. Šį rytą turėjome drauge pusryčiauti, o aš praleidau susitikimą, nes susirgau, – Ema pabrėžė paskutinius tris žodžius, kad išsklaidytų draugės smalsumą. – Panašu, kad po vakarykštės vakarienės apsinuodijau maistu. Tu gerai jautiesi? Norėjau paskambinti, bet taip siaubingai jaučiausi.

– Man viskas gerai, – suniurnėjo Edisona neįstengdama nuo Natano atplėšti akių.

Migdolinėse jos akyse Natanas matė ne vien smalsumą. Pastebėjo ir spėlionę.

– Neabejoju, kad jūs, damos, turite daug ką aptarti, – pasakė jis, sugavo Emos ranką ir įspaudė bučinį į delną. Ji suvirpėjo. – Aš eisiu. Malonu susipažinti, Edisona.

Edisona nužingsniavo į virtuvę, kad balandėliai paburkuotų vieni. Ema nusekė paskui Nataną iki durų. Ji vis svarstė, kas prieš sekundę dar kartą vos neįvyko su Natanu. Kaip jis taip lengvai aptemdė sveiką jos protą?

Nespėjus atspėti jo ketinimų, Natano ranka slystelėjo Emos klubu ir tvirtai prispaudė prie savęs. Jis palenkė galvą ir ją pabučiavo, ir Ema pasidavė. Apgaubta aštraus losjono aromato ir raminamos odos šilumos, ji suglebo prie Natano krūtinės.

Natanas atsitraukė. Rankos klaidžiojo jos nugara, o nykščiai ritmiškai judėjo, tada jis nosimi patrynė jos smilkinį.

– Rytoj atsiųsiu kraustytojus tavo daiktų.

Nors kvėpavo nelygiai, neatrodė, kad buvo labai susijaudinęs. Susigėdusi, kad vėl taip greitai atsidūrė jo glėbyje, Ema spustelėjo krūtinę. Natanas atšlijo, bet neskubėjo paleisti. Emos širdis daužėsi į šonkaulius, kai jo rankos nuslydo nugara ir nusileido ant klubų.

– Juk sakiau, kad niekur nedingsiu. – Ema krūptelėjo supratusi, koks pridusęs jos balsas. Užtenka, kad tampa pažeidžiama kiekvieną kartą, Natanui ją palietus, – nejau taip lengva išsiduoti, vos prasižiojus?

– Tavo vonios kambaryje pelėsis. Kas žino, kur dar. Tau pavojinga čia pasilikti.

– Gal ir tiesa, bet...

– Turiu puikiai įrengtą būstą, o tu gautum atskirą kambarį. – Natanas patenkintas vyptelėjo nebijodamas nei Emos pykčio, nei atsisakymo su juo bendradarbiauti. – Nebent, žinoma, pageidautum vonios kambariu dalytis su manimi.

Ema sukando dantis užgniauždama sarkastišką atkirtį. Kam užkibti ant kabliuko, jei kaip tik to, regis, Natanas ir siekia?

– Aš pas tave nesikraustysiu.

– Ji gali apsistoti pas mane ir Polą, – šūktelėjo Edisona iš virtuvės, kur aiškiai slapčia klausėsi.

Ema sunkiai atsiduso, nes jai toks draugų sąmokslas visiškai nepatiko.

– Jūs neturite laisvo kambario.

– Keletą savaičių berniukai galės pasidalyti vienu kambariu. Tikrai nenumirs.

– Gali, turint omenyje, kaip jie pykstasi. Be to, privalau pasiruošti parodai, o tai reiškia, kad turiu likti čia, todėl nėra prasmės išsikraustyti. – Emos pečiai nusviro. – Man viskas bus gerai.

– Savo darbo stalą ir įrangą gali pervežti į mano laisvą kambarį, – pasiūlė Natanas.

Draugės ir šio nepakenčiamo tipo susivienijimas sutriuškino Emą tarsi kareivių falanga, ketinanti užkariauti priešo teritoriją.

– Gal palaukime, ką apie pelėsį pasakys tavo rangovas?

– O jeigu jis pasiūlys išsikraustyti? – neatlyžo Natanas.

– Tada ir išsikraustysiu.

– Gera mergaitė.

Pirštais suėmęs Emos smakrą, Natanas kilstelėjo jos galvą. Tai, ką ji išvydo plėšriose pilkose akyse, sujaudino. Natanas tingiai nusišypsojo.

Ema staigiai įkvėpė.

– Aš nesu tavo mergaitė.

– Aišku, kad esi. – Jis pakštelėjo jai į nosį. – Tik dar nenori to pripažinti.

Tai pasakęs, Natanas ją paleido ir pasisuko eiti. Jo savininkiškas pareiškimas suerzino Emą. Ji nepriklauso Natanui. Dar ne. Ir nepriklausys tol, kol išlaikys jį kuo atokiau.

Ema atrėmė įkaitusį skruostą į durų staktą stebėdama, kaip jis tolsta koridoriumi, grožėdamasi, jo plačiais pečiais ir lieknu liemeniu, o nunešioti džinsai aptempia tobulą užpakaliuką. Vėl plūstelėjo nesuvaldomas geismas. Ji pirštais suspaudė duris. Edisonos pasirodymas išgelbėjo Emą. Būtų buvę nepalyginti sunkiau Nataną įtikinti, kad nesiruošia užkibti ant jo kabliuko, jeigu įvykiai miegamajame būtų įgiję pagreitį.

Pajutęs, kad Ema jį stebi, Natanas švystelėjo pasipūtėlišką šypsnį ir žengė į liftą. Įsiutusi ant savęs, kad dėbso į jį tarsi kokia įsimylėjusi kvaišelė, Ema užtrenkė duris.

– Na, akivaizdu, kad aš kažką pertraukiau, – iš virtuvės atsklido Edisonos balsas. Ji iš šaldytuvo pasiėmė buteliuką vandens. – Atsiprašau.

Bet ji anaiptol neatrodė apgailestaujanti. Ema susiraukė.

– Nieko tu nepertraukei.

– Taip ir patikėjau. Bet jis buvo be marškinių, o tavo akyse pleveno tas pusiau svajingas, pusiau alkanas žvilgsnis, ir tu taip visada žiūri, kai apie jį kalbi.

– Nesąmonė.

– Ak, liaukis. Nuo šešiolikos esi jį įsižiūrėjusi. O iš to, kaip tik ką tave pabučiavo, aišku, kad jausmas abipusis.

Ema nekreipė dėmesio į paskutinę draugės pastabą.

– Natanas domisi manimi tik todėl, kad nori bendradarbiauti su mano tėvu.

– Abejoju, kad tai – vienintelė priežastis. – Edisona numojo ranka į Emos prieštaravimus. – Taip, žinau, tavo tėvas – viską kontroliuojantis monstras, tralialia, lialialia. Vis dėlto nesiliauji kartoti, kad nori įsimylėti ir ištekėti, bet beprotiškai bijai, kad kiekvienas vyras būsiąs dar vienas Džeksonas, todėl niekam nesuteiki progos.

– Ar nepagalvojai, kad turiu gerą priežastį pasisaugoti? – Edisonos pamokslavimas varstė tarsi adatos. Suirzusi nusprendė, kad jos visažinei draugei reikia padėti geriau susigaudyti šioje padėtyje. – Beje, tavo žiniai, tėtis vedybas su manimi pavertė sandorio sąlyga tarp jo ir Natano įmonių.

Edisonos tai, regis, nesujaudino.

– Iš to, ką girdėjau apie Nataną Keisą, jis visai ne toks kaip Džeksonas, – ramiai ir tikra tuo, ką sako, pareiškė ji. – Jis neves tam, kad pelnytų tavo tėvo palankumą.

– Tai vienintelė priežastis, kodėl jis nori mane vesti, – atšovė Ema.

– Na, tai atsisakyk.

– Aš mėginu.

Edisona vyptelėjo.

– Nelabai įtikinamai. Aš aiškiai pertraukiau kažką išties aistringo ir jaudinamo.

Ema suaimanavusi pridėjo kaktą prie baro stalviršio.

– Atrodo, kad kiekvieną kartą, kai jis mane paliečia, aš akimirksniu suliepsnoju. – Ji pakėlė galvą. – Bet to nepakanka. Man reikia daugiau nei sekso. – Neįtikėtino. Nuostabaus. Pritrenkiančio sekso.

– Tikrai? Ko gero, paskutiniu metu nedažnai mėgavaisi puikiu seksu. Arba net ir nekokiu.

Ema nenorėjo mąstyti apie puikų seksą su Natanu.

– Sutinku.

– Mačiau, kaip judu žiūrite vienas į kitą, – pridūrė Edisona. – Gal šie santykiai galėtų tapti kuo nors daugiau? Galbūt verta surizikuoti? Paskutiniu metu ir tai ne itin dažnai darei.

Ar galėtų tapti kuo nors daugiau? Ema susijaudino ir pasijuto sutrikusi. Ji tvirtino, kad trokšta įsimylėti ir ištekėti, bet ar tai nesusiję su rizika? Gal Edisona teisi? Ar ji naudojosi tėvo kišimusi į jos gyvenimą ir Džeksono išdavyste, kad apsaugotų savo širdį? Gal ji pati – didžiausia savo priešė, kai reikia susirasti vyrą, su kuriuo praleistų likusį gyvenimą?

Po minutėlės Ema papurtė galvą.

– Natanas į santuoką žiūri kaip į verslo sutartį. Noriu ištekėti už vyro, kurį mylėsiu ir kuris mylės mane. Noriu lamingos pabaigos, kaip pasakoje. Argi tai blogai?

– Pasakose moterys išgelbėjamos, – priminė Edisona. – Pelenė, Snieguolė, Auksaplaukė, Miegančioji Gražuolė. Visos išgelbėjamos. Maniau, bandai įrodyti tėvui, kad gali savimi pasirūpinti.

– Todėl turiu dar daugiau priežasčių nesusidėti su Natanu. Jis mąsto taip pat, kaip ir tėvas. Kad jam būtina manimi pasirūpinti. – Ema įsižeidė. – Tačiau man jo nereikia.

Kiek patylėjusi, Edisona pridėjo paskutinį patarimą:

– Tikiuosi, kad ir ką nuspręstum, nesigailėsi.

Su tuo Ema sutiko visa širdimi.

Laikydamasis savo žodžio Natanas kitą rytą į Emos loftą atsiuntė rangovą. Kresnas vyras apžiūrinėdamas vonios kambarį gyvai kalbėjo ir elgėsi kaip tikras žinovas.

– Nieko nuostabaus, kad susidūrėte su sunkumais. – Nutaisęs rūškaną miną patikrino buvusių savininkų įtaisytą santechnikos įrangą. – Niekada nemačiau tokio prasto darbo.

Ema uždėjo rankas ant klubų.

– Bet pataisyti galite?

– Žinoma, tačiau pirmiausia reikia išnaikinti šį juodąjį pelėsį, – paaiškino rangovas. – Tai pati nuodingiausia rūšis. Gali sukelti galvos skausmus, svaigulį, sunkumų sutelkti dėmesį. Ką jau kalbėti apie slogą ir akių perštėjimą, plaučių uždegimą arba tiesiog pakenkti plaučiams. Siūlau jums išsikelti, kol išspręsime šią problemą.

Ema suirzo. Jis taip suokia, nes tikrai gresia pavojus, ar dėl to, kad taip liepė Natanas?

– Ilgam?

– Leiskite man paskambinti keletui žmonių.

Kol jis matavo ir kalbėjosi telefonu, Ema nuėjo į kitą mažutį miegamąjį, kur buvo išdėliojusi savo įrangą. Nesutaupys nei laiko, nei jėgų ginčydamasi, pasilikti ar ne lofte. Kai vakar Edisona išėjo, Ema peržiūrėjo savo atsargas, kad suvoktų, kiek dar teks patuštinti sąskaitą, kad parodai pagamintų užtektinai papuošalų.

Ji ištraukė eskizų bloknotą ir pervertė per paskutinius mėnesius sukurtus modelius. Kažkas nedavė ramybės – nuojauta, kad eskizams kažko trūksta. Ema atvertė tuščią lapą ir pradėjo piešti.

Netrukus rangovas atėjo į miegamąjį.

– Turiu žmogų, kuris gali rytoj ateiti ir apžiūrėti jūsų vonios kambarį. Jo darbotvarkė gan įtempta, bet greičiausiai po dešimties dienų pajėgtų atsiųsti darbuotojus. Ar turite kur apsistoti, kol bus išnaikintas pelėsis?

– Taip ilgai? – Ema garsiai atsikvėpė. – Tikrai privalau išsikraustyti?

– Aš neabejotinai manau, kad taip būtų geriausia.

Ema išlydėjo rangovą pro duris ir grįžo į savo darbo kambarį. Nenorėjo krautis daiktų ir išsikelti. Tik ne pas Nataną, kur nuolatos su juo susidurdama palauš pasiryžimą vėl neatsidurti su juo lovoje.

Ema vėl pradėjo sklaidyti eskizų bloknotą vildamasi susigrąžinti kūrybinę ugnelę. Apleidus įkvėpimui, užplūdo neviltis. Nepajėgė liautis galvoti apie vakarykščius svaigius Natano bučinius. Dilgčiojo odą. Įkaitęs kraujas pašėlusiai plūstelėjo kūnu susitelkdamas jaudinančiame taškelyje tarp šlaunų. Ema pasimuistė ant kėdės vydama neramius geidulius.

Neturėjo kada blaškytis. Likus trim savaitėms iki parodos, privalo kiekvieną akimirką sutelkti mintis į papuošalus. Vadinasi, jokių minčių apie konkretų patrauklų milijonierių verslininką, kuris varė ją iš proto visais įmanomais būdais.

Ema papurtė galvą, liepė savo išdavikiškam pulsui apsiraminti ir vėl paėmė pieštuką. Šiek tiek vėliau suskambėjo telefonas, pažadinęs iš kūrybinės miglos. Kol skambutis buvo įrašomas į balso paštą, Ema kruopščiai peržiūrėjo naujai sukurtus modelius ir nusišypsojo.

Skrandis sugurgė, todėl ji patraukė į virtuvę pietums pasišildyti Natano virtos sriubos likučių. Kol valgė, stebeilijo į pasenusias spinteles ir virtuvės įrangą. Iš visų, apsilankiusiųjų lofte, išklausė begalę kritiškų pastabų, bet ši erdvė – su visais trūkumais – ir jos teikiamos galimybės patiko Emai.

Loftą įsigijo prieš metus, nes susižavėjo aukštomis lubomis ir atvirų vamzdžių bei plikos plytų sienos sukurta pramonine atmosfera. Paradinės durys iš karto atsivėrė į erdvią patalpą, kuria Ema naudojosi ir kaip svetaine, ir kaip valgomuoju. Tik persikrausčiusi, sutvarkė kietmedžio grindis, ir dabar jos spindėjo visame būste. Svetainėje pastatė patogią pilką sofą ir du mėlynus Teksaso lubinų atspalvio fotelius. Tokios pat mėlynos motyvai peizažinėse fotografijose paįvairino baltų sienų platybes.

Kol plovė dubenėlį ir stiklinę, telefonas suskambėjo dar kartą. Indaplovė sugedo prieš du mėnesius. Dar vienas daiktas, kurį reikia pataisyti.

Ir šiam skambučiui Ema leido nukeliauti į balso paštą. Spėjo, kad skambina Natanas ir įkalbinėja vėl pas jį persikraustyti. Na, to tai nebus.

Grįžusi į darbo kambarį, Ema apžvelgė įrangą ir aplinkui išmėtytas medžiagas. Užtruktų dieną ar ilgiau, kol viską susidėtų išsikraustyti. Neturėjo tiek laiko, kad dar jį švaistytų.

Natanui teks pripažinti, kad daiktų ji nesikraus ir niekur nesikels. Jis jai – ne viršininkas.

Atsainiai purkštelėjusi Ema vėl ėmėsi savo darbo ir išmetė aukštą gražų milijonierių iš galvos.

– Ką nori pasakyti, ji atsisako išsikelti? – suriaumojo Natanas į mobilųjį telefoną. Pasamdytas kraustytojas neaiškiai murmėjo atsiprašymus, kol Natanas žirgliojo Keiso jungtinių investicijų garažu savo automobilio link. Prieš dvi dienas rangovas pranešė, kad Emai pavojinga pasilikti lofte, nes gali apsinuodyti pelėsiu.

Natanas atrakino automobilį ir giliai kvėpuodamas, kad nusiramintų, nusviedė portfelį. Jis išsilieja ne ant to žmogaus.

– Kodėl jums, vaikinai, nepavakarieniavus mano sąskaita, o aš viską sutvarkysiu?

Po dešimties minučių jis žingsniavo koridoriumi link Emos lofto. Kai ji atsiliepė į nekantrius šauksmus, iš tikrųjų atrodė nustebusi. Tada gražiame veide švystelėjo maištinga išraiška.

– Ką čia veiki?

Nepaisant nedraugiško klausimo, Natanas net suvirpėjo iš susijaudinimo. Ilgus tamsius plaukus Ema buvo susirišusi į uodegą. Nudėvėti džinsai aptempė klubus, o laisvas megztinis nuslydo vienu įdegusiu petimi ir atidengė violetinę liemenėlės petnešėlę.

Natanas petimi atsirėmė į sieną suvokęs, kad verčiau iš jos išgirs ne, nei iš bet kurios kitos moters taip.

– Ir tave malonu matyti, – sumurkė jis. Barnis su Ema niekur nenuves. Reikia pakeisti taktiką. – Eik persirengti. Veduosi tave vakarieniauti.

– Aš neturiu...

– Laiko. Taip, žinau. Tačiau privalai valgyti, o aš abejoju, kad tavo šaldytuve yra ko nors valgomo. Padaryk pertraukėlę. Būsi geriau nusiteikusi padirbėti, kai grįši.

– Ir praleisti visą vakarienę, kad pildyčiau tavo užgaidas? Ne, dėkoju.

– O jeigu kalbėtume tik apie tave dominančius dalykus? – Natanas šyptelėjo.

– Jokių erzinančių prašymų? – nenusileido Ema. – Jokių įkalbinėjimų?

Jis pakėlė dešinę ranką tarsi prisiekdamas teisme.

– Jokių.

– Na, gerai, – burbtelėjo Ema. – Duok porą minučių persirengti.

Kai Ema nuėjo į miegamąjį, Natanas paskambino kraustytojams ir pasakė naujus nurodymus.

Jis dvi dienas praleido dažnai įsivaizduodamas, kokių permainų Ema atneštų į jo gyvenimą. Sprendimas ją vesti gal ir kilo iš būtinybės, bet paskutiniu metu vis sugaudavo save mąstantį mažiau apie verslą ir daugiau apie malonumus.

Deja, nežabotos aistros dienoms ir naktims kelią pastojo Emos užsispyrimas ir tos absurdiškos lažybos su tėvu, kurias ji vylėsi laimėti.

Ema nė už ką iki Valentino dienos neįstengs grąžinti į sąskaitą pinigų, bet tai nesulaikys jos pabandyti. O ir jis pats turėjo terminą, dėl kurio nerimavo. Įtikino brolius duoti laiko iki vasario vidurio, kad susitartų dėl sandorio su Montgomerių nafta. To nepasieks, jei neves Emos. Geriausias būdas tai padaryti – įsitikinti, kad Ema niekaip nelaimės lažybų. O tobuliausias būdas tai įgyvendinti – apkrauti ją darbais.

Natano kirkšnys įkaito pagalvojus apie tai, ką su ja darytų, vos tik ji persikels po jo stogu. Ema gan ilgai gyveno be padoraus vonios kambario. Tik palauk, kol išvys sūkurinę vonią jo pagrindiniame vonios kambaryje. Jis buvo įrengtas ilgai romantiškai ilsėtis vandenyje. Uždegs žvakes ir net leis jai į vandenį pripilti putų. Velniai griebtų, darys viską, ko prireiks, kad tik paskatintų prie jo prisidėti.

Po dešimties minučių Natanas vis dar šypsojosi, kai Ema siūbuodama klubais, varančiais jį iš proto, perėjo svetainę ir priėjo.

Ji segėjo siaurą karamelės spalvos sijoną su plačiomis klostėmis, glamonėjančiomis kelius, ir kreminių nėrinių palaidinę, žaismingai atskleidžiančią balkšvą odą. Rudi plaukai susukti į aukštą laisvą kuodą. Rankose laikė rudą aksominį švarkelį, derantį prie akių spalvos.

– Kur važiuosime? – paklausė Ema į ausis verdamasi sudėtingai supintus auksinius auskarus, inkrustuotus žaliais upiniais perlais. Jie lietė jos kaklą prikaustydami Natano dėmesį prie švelnios jautrios odos.

– Staigmena.

Ema daugiau neklausinėjo, o Natanas paėmė jos raktus ir įkišo į spyną. Ji nepratarė nė žodžio, kol atsidūrė automobilyje, ir išvažiavo iš miesto centro. Tada į savo rankas perėmė pokalbio vadeles ir pasuko saugesne linkme.

– Kaip tau patinka dirbti su broliais?

– Gali prireikti visos nakties, kad atsakyčiau į šį klausimą, – atkirto Natanas.

– Mes neturime visos nakties, – priminė Ema. – Todėl verčiau pradėk tučtuojau.

– Galėtume turėti.

Kol Emos žvilgsnis iš po ilgų kirpčių su jo akimis žaidė slėpynių, Natanas tvirčiau sugniaužė vairą, kad atsispirtų troškimui jai nuo akių nubraukti žėrinčias sruogas. Toptelėjo beprotiška mintis: jeigu pažvelgtų giliau, pamatytų, kad jie abu nori tų pačių dalykų, tik Ema pernelyg bijo tai pripažinti.

– Kiek laiko dirbi Keiso jungtinėse investicijose? – pasiteiravo ji išsisukdama nuo flirto su Natanu.

Akimirką jis atsisakė minties pakurstyti ją geidulingam pokalbiui. Žinojo du būdus, kaip įtikinti, kad jų santuoka – protingas sprendimas: geriau ją pažinti ir susigrąžinti į savo lovą. Kadangi apie paskutinį būdą šiuo metu negalėjo būti nė kalbos, Natanas nusprendė susitelkti į labiau įmanomą galimybę – užmegzti su Ema ryšį.

– Šešis mėnesius.

– Ką veikei iki tol?

Ko gero, laukia kankinamas tardymas.

– Buvau Niujorke.

– Tai paaiškina, kur buvai, o ne ką veikei.

– Kaliau pinigus akcijų biržoje ir vaikščiojau po aukcionus.

– Ten ir išmokai tiek daug apie meną?

– Turėjau gerų mokytojų. Viena mano sutikta moteris mėgo vaikščioti po galerijas ir rėmė jaunus menininkus. Ji turėjo gerą uoslę gabiems jauniems talentams.

Ema supratingai sumurkė:

– O tu nebuvai vienas iš tų talentingų jaunų vyrų, kuriems ji turėjo uoslę?

– Klausi, ar buvome meilužiai? – pasiteiravo Natanas pralinksmėjęs, kad Ema į jį žiūri kaip į nekaltą jauniklį, kurį suvedžiojo vyresnė, labiau patyrusi moteris. – Ne. Ji buvo ne mano skonio. Man patinka gundančių formų brunetės, pamiršai?

– O ji nepasižymėjo nė vienu iš šių bruožų?

– Ne, Madelina pasižymėjo praalkusios panteros žvilgsniu. Ir galėjo būti lygiavertiškai pavojinga. Pasisekė, kad jai patiko mano Teksaso akcentas ir gilios kišenės. Mes buvome geri draugai. Ji smaginosi gludindama visus mano šiurkščius kampus.

– Neįsivaizduoju tavęs Niujorke.

Ema pašnairavo jo pusėn lyg mėgindama aprengti kitais drabužiais. Jam labiau patiktų, jeigu išrengtų iš dabar dėvimų. Vėl žybtelėjo aistra.

– Man nepavyko pritapti, – sutiko Natanas.

– Todėl ir grįžai?

– Ne, grįžau, nes praėjusių metų pradžioje tėvą ištiko širdies smūgis, o jo gydytojas pasakė, kad jei nesulėtins tempo, kitas smūgis gali pribaigti. Jis paprašė manęs atvažiuoti ir dirbti kartu su Sebastianu ir Maksu. Jo galva, visų trijų brolių Keisų vieta įmonėje, kurią įkūrė mūsų senelis, – jo balse pasigirdo pasidygėjimo gaidelė. – Jiems, be jokios abejonės, vieta ten. Vis dėlto jie nėra tikri, kad manoji – taip pat.

– Kodėl?

Natanas nepatikliai pažvairavo spėliodamas, kiek Ema apie jį žino.

– Sebastianas su Maksu – mano įbroliai.

– Kodis pasakojo, kad tavo tėvas turėjo romaną su tavo mama ir kad tu, jai mirus, persikraustei gyventi su tėvu ir įbroliais.

Štai taip paprastai Natano praeitis buvo ištraukta į dienos šviesą, o tai, kad jis – pavainikis, rodos, Emos nė kiek netrikdė.

– Buvau dvylikos, kai ji mirė. Sebastianas su Maksu ne itin džiaugėsi žinia, kad turi įbrolį.

– Neabejoju, kad jums visiems buvo sunku, – Ema kalbėjo užjaučiamai, o delnas, palietęs jo ranką, siūlė paguodą. – Užjaučiu, kad toks mažas netekai mamos.

Natano krūtinėje kažkas išsiskleidė. Emos užuojauta apnuogino vietą, kurią jis mamos mirties dieną apmūrijo sienomis, vietą, kurią saugojo nuo įsibrovėlių. Mirksnį Natanas troško išsipasakoti, kaip skaudu buvo netekti vienintelio visame pasaulyje jį mylėjusio žmogaus.

Bet jis tik gūžtelėjo pečiais.

– Broliai pavertė mano gyvenimą pragaru. Išsikrausčiau sulaukęs aštuoniolikos, po koledžo niekur ilgai neužsibūdavau.

– Stebiuosi, kad po tiek metų iš viso sugrįžai.

– Nebūčiau, jei ne tėvo skambutis.

Ema prisimerkusi žvilgtelėjo į jį.

– Manau, tu daug ką nutyli.

Ar Ema matė, kaip stipriai jis troško nugalėti savo brolius? Nušluostyti nuo Makso veido tą kvailą savimi pasitikintį vypsnį ir žinoti, kad tai jis atsakingas už pralaimėjimą Sebastiano akyse?

– Galbūt ieškau progos jiems įrodyti, kad visus tuos metus jie dėl manęs klydo. Priversti juos pripažinti, kad aš turėčiau vadovauti šeimos verslui. Štai kodėl tas sandoris su tavo tėvu toks svarbus.

Ema atitraukė delną nuo jo rankos. Stebėdamas, kaip ji suneria pirštus, Natanas suprato: nevertėjo vėl užsiminti, kad jo priežastys siekti Emos yra labiau praktiško, o ne asmeninio pobūdžio. Tačiau jos užuojauta palietė opią vietą, ir jis suvirpėjo.

Natanas aplenkė krovininį automobilį ir grįžo į pirmą juostą. Laikas pakeisti pokalbio temą.

– Kaip pradėjai kurti papuošalus?

– Hjustono universitete baigiau skulptūros bakalaurą. Jau būdama šešerių, kai Kalėdoms gavau vieną iš tų karoliukų vėrimo rinkinių, žinojau, kad noriu kurti papuošalus. Visiems nedaviau ramybės su savo karoliais ir apyrankėmis. Vieną padariau tėvui. Kartą jis net pasipuošė.

Natanas pabandė įsivaizduoti Sailą Montgomerį, šaltą, valingą verslininką, segintį ryškiaspalvių plastikinių karoliukų vėrinį ant rankos.

– Štai iš kur tiek daug išmanai apie ankstyvuosius Teksaso menininkus. Numanau, kad pagal studijų programą teko ragauti ir meno istorijos.

– Teko. Bet tu privertei mane suvokti, kad privalau praplėsti savo žinias.

– Džiaugsiuosi galėdamas tave nuvežti į Sotheby’s aukcioną. Galėtume pakartoti mano nuopuolį į palaidą meno kolekcininko pasaulį.

– Kelionė į Niujorko galerijas... – Emos balsas sušvelnėjo iš ilgesio. – Skamba pasakiškai.

Natanas žvilgtelėjo į ją ir gailėjosi tai pasakęs. Svajinga Emos išraiška buvo tokia pat, kaip ir likus akimirkai, iki juos pertraukė Emos draugė. Natanui suspaudė krūtinę. Slėpsnos sutrūkčiojo. Jis sunkiai atsiduso.

Šiąnakt, pasiruošusi Ema ar ne, jis pasistengs, kad įvyktų šis tas įsimintino.

Šeštas skyrius

Ema stebėjo, kaip Natanas nardo Hjustono gatvėmis ir stengėsi nesigraudinti dėl pasimetusio berniuko, kuriuo prieš akimirką tapo šis vyras. Dabar tai – neįmanoma užduotis, nes suprato, kuo Natanas gyvena. Jis nebuvo nejautrus verslininkas, galvojantis vien apie pinigus ir sandorius. Nors dar nereiškė, kad negailestingai nesutryps jos širdies įgyvendindamas savo sumanymą. Vadinasi, kuo stipresnius kerus jis skleidžia, tuo budresnė ji privalo būti.

– Kur mes važiuojame? – paklausė Ema, o skrandį tampė ir alkio diegliai, ir jaudulys.

Kol kas Natanas pernelyg abejingai reagavo į jos užsispyrimą nesikraustyti iš lofto. Ema numanė, kad šį vakarą jis pasirodys, nes sutrukdė vyrams, siųstiems pervežti daiktų, tačiau Natanas apie tai neužsiminė, ir tai tik pakurstė Emos įtarimus.

– Pamaniau, išbandysime Amerikietišką Marko virtuvę.

Žinia, kad jų kelionės tikslas – vieša vieta, neapramino Emos. Ji buvo įsitikinusi, kad Natanas veža ją pas save vaišinti raudonuoju vynu ir žavėti savo grožiu, kol ištirps jos pasipriešinimas. Didžiulei Emos nuostabai, ji nusivylė, kad Natanas neturi tokio nedoro plano.

– Dar ten nebuvau, – prisipažino Ema. – Tačiau girdėjau, kad maistas nepaprastai skanus.

– Apie maistą nieko negirdėjau, – atsakė Natanas mesdamas kreivą vypsnį. – Ten vežuosi dėl malonios aplinkos.

Amerikietiškoji Marko virtuvė buvo išrinktas romantiškiausiu Hjustono restoranu.

– Nejaugi? – pasiteiravo ji, o įtampa sklaidėsi, matant koketišką jo šypseną.

– Taigi.

Prie restorano Ema palaukė, kol Natanas apėjo aplink automobilį ir atidarė dureles. Kai truktelėjo už rankų atsistoti, įstrigo jos kulniukas. Praradusi pusiausvyrą Ema susverdėjo ir pasilaikė už jo. Natanas sugavo ją už pečių. Emos širdis sustojo, kai pajuto jo kūno karštį.

Natanas sušnabždėjo:

– Žinai, galėtume pasiimti išsinešti ir traukti pas mane.

Štai ir prabilo pažįstamas Natanas, ir...

– Atvežei čia dėl malonios aplinkos, – priminė Ema truputėlį prisimerkdama, kol šiltas jo kvėpavimas glostė skruostą.

– Mano namuose irgi maloni aplinka. Idealiai tinkama tik mums.

Ir ji norėjo važiuoti. Labai norėjo. Nepaisydama sveiko proto perspėjimų. Nusileisdama dabar, duos Natanui ženklą, kad jis laimėjo. Ir jis taptų dar labiau nepalenkiamas.

Ema papurtė galvą, kaklą sukuteno auskarai.

– Kadangi mes jau čia, niekas neįtikins išvažiuoti neparagavus restorano šefo patiekalų.

– O kaip dėl progos paragauti manęs? – iššūkis gyvsidabrio pilkumo akyse it glamonė lytėjo Emą. Ji sudrebėjo.

Kokia beprotybė privertė ją patikėti, kad gali įveikti savo potraukį Natanui? Jis tvinkčiojo kūne tarsi mušami būgnai: nepaliaujamai, tvirtai, peraugdamas į svaiginantį orgazmą.

– Galėsi būti desertas, – sukuždėjo Ema.

Natano akys išsiplėtė.

– Po vakarienės sustosime nusipirkti plaktos grietinėlės.

Springdama Ema stvėrėsi bet ko, kad užgesintų staiga įsižiebusią seksualinę įtampą. Paerzinti Nataną, atrodė, buvo geriausia išeitis.

– Manai, nesi pakankamai saldus?

Jo šypsena apakino Emą.

– Toli gražu ne.

Ji atsakydama nedrąsiai nusišypsojo ir pasistiebusi ant pirštų galiukų pakštelėjo jam į smakrą.

– Tada nupirk plaktos grietinėlės.

– Velniai griebtų, moterie, – burbtelėjo Natanas vesdamas į restoraną. – Kaip, po galais, dabar mėgautis maistu, kai įstengiu galvoti vien apie desertą?

Jis kalbėjo taip susijaudinęs, kaip ji jautėsi. Emai apsisuko galva nuo minties, kad gali jį paveikti. Ne viskas Natano rankose. Tai žadėjo lygias galimybes ir Ema atsipalaidavo.

– Teks pasistengti, – tarė suspausdama jo ranką. – Čia labai gražu.

Įkurtas atrestauruotoje bažnyčioje, restoranas buvo ideali vieta, norintiesiems romantiškai pavakarieniauti. Aukštos lubos, besimaudančios auksinėje šviesoje, arkomis linko virš staliukų su uždegtomis žvakėmis, baltomis staltiesėmis ir dailiais stalo įrankiais. Grakštūs laiptai vingiavo aukštyn, kur kadaise buvo choro vieta, o dabar, apkraštuoti paprastais kaltinio plieno turėklais, atvėrė vaizdą į stalus apačioje. Lubų linijos atsikartojo puošmenose virš durų, kreipdamos akis aukštyn.

Vakarienė buvo ideali. Pakerėta žvakių šviesos, savo charizmatiškojo palydovo ir pernelyg gausaus maisto, Ema padėjo šakutę ir uždėjo pirštus ant pilvo.

– Buvo labai skanu, – tarė jausdamasi mieguista, nors ir atsisakė Natano užsakyto vyno. Nors vakaras buvo stebuklingas, jai reikėjo grįžti į loftą ir sėsti prie darbų. Alkoholis šią užduotį paverstų niekais. – Neatmenu, kada paskutinį kartą tiek daug valgiau.

– Turiu pripažinti, man patinka stebėti tave valgančią. Labai seksualu.

Ema susiraukė.

– Palikote vietos desertui? – pasiteiravo jų padavėjas.

Ema nudžiugo, nes nereikėjo atsakyti Natanui.

– Bijau, kad daugiau neprarysiu nė kąsnelio.

Tada prisiminė ankstesnį pokalbį su Natanu apie desertą, ir jos skruostai iškaito. Ji nukreipė žvilgsnį. Jo akyse švytėjo sidabrinės liepsnelės. Nors Natanas valgė daug, jose išliko tas alkanas žvilgsnis. Atrodė pasiruošęs ją praryti. Emos kūnu lėtai pradėjo kilti kaitra, smelkdamasi į pažeidžiamiausias vieteles.

– Dėl deserto... – dusliai ir neryžtingai prabilo Ema.

Ji sudrebėjo nuo Natano žvilgsnio. Išdavikiški troškimai susilpnino Emos ryžtą šį vakarą grįžti prie darbų. Natanas Keisas, išteptas plakta grietinėle, buvo pernelyg didelė pagunda. O Ema niekada sau neatsakydavo to, ko užsimanydavo. Kaip tik todėl ir atsidūrė šioje keblioje padėtyje.

Ji atsikrenkštė ir pamėgino vėl:

– Šį vakarą tikrai privalau daug padirbėti. Turiu grįžti į loftą. Iki parodos reikia tiek visko nuveikti. Beveik nieko neturiu. Kuo daugiau papuošalų sukursiu, tuo daugiau turėsiu ką parduoti ir geriau seksis parodoje, – ji vapaliojo nesąmones, tačiau buvo beveik neįmanoma sustabdyti nuo liežuvio slystančių žodžių, veriant toms gyvsidabrio akims su jose žėrinčiomis geidulingomis vilionėmis.

– Suprantu, – atsakė Natanas. – Jei tik vėliau pažadi pasinaudoti pasiūlymu dėl deserto.

Jausdama šiltą delną sau ant liemens, Ema leido Natanui pro staliukus išlydėti ją iš restorano.

– Nesu tikra, ar vėlesnis pasinaudojimas pasiūlymu – gera mintis.

Kol jie laukė automobilio pristatančio patarnautojo, Natanas atsuko ją į save ir suėmė už rankų.

– Ša. Nesakyk nieko, ko paskui gailėtumeis.

Buvo ir juokinga, ir graudu, matant jo pasipūtimą. Ema ir stengėsi nedaryti to, ko vėliau gailėtųsi.

Staiga ėmė spėlioti, kodėl priešinasi abipusei traukai. Galbūt derėtų paprasčiausiai mesti Nataną iš galvos ir leisti jam atsikratyti minčių apie ją. Tada visas šis jos tėvo užsuktas reikalas išseks lyg upeliūkštis per sausrą.

Susėdus į automobilį, Natanas iš stovėjimo aikštelės pasuko kairėn, užuot važiavęs į dešinę, kad parvežtų ją namo. Emos skrandyje ir vėl sukirbėjo tas keistas jausmas.

– Kur mes važiuojame?

– Pagalvojau, stabtelėsime prie mano namų, kad atiduočiau auskarus, – paaiškino, lyg iš pat pradžių nebūtų to planavęs. – Sakei, nori juos atgauti.

Jeigu imtų prieštarauti, paskatintų Nataną spėlioti, kodėl taip bijo šio pasiūlymo. Gal jis neturi jokių slaptų užmačių? Ema dirstelėjo į Nataną. Jo lūpos pražydo geidulinga šypsena. Siūbtelėjo jaudulys, atpažinus tą išraišką. Ak, jis neabejotinai turėjo slaptų užmačių.

Persmelkė nuojauta, ir Ema trūksmingai kvėptelėjo. Iš visų jėgų stengdamasi sutramdyti kūne gaudžiantį troškimą, atplėšė žvilgsnį nuo Natano ir įsistebeilijo į pro langą skriejantį miestą. Kai jis sustojo priešais savo namą, Ema jautėsi visiškai įsiaudrinusi.

– Ar negalėčiau palaukti čia, kol juos atneši? – paklausė, Natanui pravėrus dureles. – Aš tikrai turiu daug darbo.

Jis papurtė galvą ir ištiesė ranką. Stipriai atsidususi Ema išlipo iš automobilio. Natano delnas slystelėjo liemeniu, ir jie, perėję elegantišką vestibiulį, įžengė į liftą. Prisiminus paskutinį kartą, kai su Natanu atvyko į šiuos namus, Emos širdis taip spurdėjo, kad net skaudėjo.

Jeigu jis ir mąstė apie tą patį, Ema ramiame veide neįstengė to perskaityti. Ji beveik tikėjosi, kad, užvėręs duris, prirems prie jų, kaip tai padarė prieš mėnesį. Žinoma, aną kartą abu nutuokė, dėl ko pas jį važiavo. Trauka tarp jų buvo kaitinanti ir neišvengiama. Šį kartą Ema į Natano prieškambarį įžengė blaivesne galva.

Ji nesuvokė, kad buvo sulaikiusi kvapą, kol juodu pasiekė svetainę. Lėtai iškvėpusi, atsitraukė nuo Natano ir apžvelgė kambarį. Odiniai baldai užėmė vieną erdvų atviros patalpos kampą, toliau stovėjo stalas, apsuptas dešimties kėdžių.

– Ką manai?

– Apie ką?

– Apie mano namus. – Natanas patenkintas šyptelėjo. – Paskutinį kartą, kai čia lankeisi, taip ir nenuėjome toliau nei iki prieškambario.

Emos skruostai suliepsnojo atsiminus, kaip greitai buvo nuginkluota. Natano skuba sužadino ją. Dar niekada gyvenime joks vyras su tokiu užsidegimu jos negeidė. Prisimerkusi dar kartą išgyveno tą pojūtį, kai Natanas įėjo į ją. Nuo prisiminimų ji susijaudino, oda užkaito.

Ema nužvelgė Hjustono panoramą, atsiveriančią pro vitrininius langus.

– Labai gražu. Tačiau aš nepasiliksiu. Tik užėjau pasiimti auskarų.

Natanas suko aplink ratus lyg sėlinantis katinas: petimi brūkštelėjo per nugarą, atsistodamas priešais krūtine kliudė krūtis. Pasilenkė į priekį ir sušnabždėjo į ausį:

– Ar tai tikrai vienintelė priežastis?

– Be abejo, – atkirto Ema, o balsas tapo kimus nuo jo pakurstytos aistros. Privalo iš čia nešdintis. Bet keliai tirtėjo pernelyg stipriai, kad pabėgtų.

– Nes vyliausi, kad įkalbėsiu tave ko nors išgerti, – tarė Natanas, o rankos nusileido Emai ant juosmens.

Nosimi pasitrynė į jos kaklą nusitaikydamas į jautrią duobutę. Nuo šio pojūčio speneliai virto kietais pumpurėliais. Krūtys apsunko, pasirengusios glamonėms. Ema palinko prie Natano ir atsiduso, kai jis delnais suėmė užpakaliuką kilstelėdamas ją ant pirštų galiukų ir priglausdamas jos apvalumus prie savo tvirto kūno.

– Man tikrai nederėtų, – atsakė Ema, o geismo bangos viena po kitos perliejo ją, kūnas sutirpo. – Turiu darbo, – jau pradeda kvaksėti lyg sugedusi plokštelė.

– Vėliau, – suniurnėjo Natanas jai į lūpas, prieš brūkštelėdamas liežuviu ir atimdamas Emai kvapą ir protą.

Ji delnais paglostė jam krūtinę, pirštai paniro į plaukus ir glaudė, kol Natanas pagilino bučinį, grobstė jos lūpas reikalaudamas atsakyti noriai ir nesivaržant. Ema pasidavė jo gniaužiančioms rankoms, o nuožmūs bučiniai išsklaidė bet kokias dvejones dėl būsimo mylėjimosi.

Aistra pribaigė Emą, sunaikino paskutinius nuogąstavimus. Jos kūnas priklausė Natanui. Jis tai įrodė praėjusį kartą. Ir Ema tikėjo, kad kūniškų malonumų ekskursijoje jis bus tobulas gidas.

– Šiąnakt mes tai padarysime lėtai, – Natano lūpos judėjo jos smakru, skruostais, akimis, nosimi. – Aną kartą tu mane skubinai. Daugiau tai nepasikartos.

Natanas krimstelėjo ausies lezgelį, ir Ema atkragino galvą. Ji žaismingai sukikeno.

– Tik ne per lėtai, nes galiu persigalvoti.

– Dėl to aš nė kiek nesijaudinu, – sušnabždėjo Natanas patenkintas savimi, kaip vyras, apkabinęs paleistuvę.

– Ak, dėl Dievo meilės... – Ema atsiduso ir apimta maištingo nerimo klubais pasitrynė į Nataną, kai jis suspaudė juos delnais. Tik su juo patirdavo tokius siautulingus pojūčius. – Mane drasko tokia įtampa, kad tuoj pratrūksiu.

Ema parodė, kokia gili jos kančia, glaustydamasi taip, kad susijaudino dar labiau. Natano lūpos susiliejo su josios, o klubai pradėjo siūbuoti erotišku ritmu.

– Ema, neturi žalio supratimo, ką su manimi darai.

Jo žodžiai įplieskė dar didesnes liepsnas. Užvaldyta svaiginančio siūbavimo ir nenorėdama sulėtinti šios vilionės Ema pradėjo rangytis dar aistringiau. Žinojo, kad Natanas kito jų karto trokšta lovoje, tačiau ji troško parversti jį ant sofos ir apsižergti.

Nekantraudama išvysti kiekvieną nuostabų jo kūno lopinėlį, it paklaikusi geisdama pajusti šiltą šilkinę odą, Ema iš kelnių ištraukė Natano marškinius. Jie drauge atsagstė sagas. Kai marškiniai buvo nuvilkti, pirštais palytėjo jo odą ir sumurkė iš pasitenkinimo. Troškimas peraugo į pagarbią baimę, glostant glotnius raumeningus pečius.

– Tu gražus. – Ir po jos rankomis krustelėjo standūs raumenys.

– Dar niekas manęs nevadino gražiu.

– Bet tu esi, – užtikrino Ema pirštais vinguriuodama jo krūtine ir drąsiai nužymėdama šiurkščių plaukų takelį iki tos vietos, kur jis pradingo po kelnėmis. – Dabar nusirenk.

Natanas sudejavo, kai įžūlus įsakymas ir akiplėšiškas tonas paveikė jautriausią jo kūno vietą. Jei tik įžengęs į butą buvo susijaudinęs, dabar pasiruošęs išsiveržti visu galingumu.

Ema palinko į priekį ir lyžtelėjo raktikaulį, dantimis grybštelėjo petį.

– Tu pirma, – tarė Natanas. Jo geismas Emai įnirtingai pulsavo kraujyje, bet jis kiek galėdamas tvardėsi. Ji verta lėtos, jausmingos kelionės viršūnėn. Natanas troško Emai suteikti tokį patį laukinį nevaldomą malonumą, kokį jam žadėjo jos prisilietimas.

– Pradėkime nuo šito. – Ema nusimetė švarkelį, suėmė nėriniuotos palaidinės apačią ir nusimovė per galvą išardydama laisvą kuodą. Išniro iš kreminės spalvos drabužėlio energingai krestelėdama galvą.

Natanui užėmė kvapą. Ilgi rudi plaukai apgobė pečius ir įrėmino dieviškai gražų veidą. Jis įsistebeilijo į tamsius išsiplėtusių šokoladinių akių vyzdžius ir nubučiuotas raudonas lūpas.

Ir jis tik pabučiavo ją. O Ema atrodė jau apsvaigusi nuo aistros.

– Taip jau geriau, – sumurmėjo Natanas, o po akimirksnio švystelėjusios Emos rankos sugavo jį už diržo, kad prisitrauktų arčiau. Jis palenkė galvą ir bučiniu atsakė į nekantrų kvietimą.

Natanas kilstelėjo galvą, bet Emos lūpos jo nepaleido. Ji kvėpavo greitai ir nelygiai, ir jis nusišypsojo atidžiai žvelgdamas į aistrą ir netramdomą geismą atspindintį jos veidą.

Ji tyliai suaimanavo ir sudejavo, tada jos delnai nuslinko žemyn. Dar nespėjus jo paliesti, Natanas sugavo už riešo ir atitraukė jos ranką.

– Kol kas ne. Prižadėjau įsimintiną naktį, – suurzgė jis pakeldamas Emą ant rankų. – Tik ne greitukas ant mano svetainės grindų.

Kai vėl ją nuleido, Ema kojomis prilietė lovą.

– Greitukas, – sukuždėjo ji nerangiais pirštais atsegdama jo diržą ir viršutinę kelnių sagą. – Taip, pamylėk mane dabar.

Natanas parvertė ją ant lovos.

– Jei to reikalauji.

– Reikalauju. – Ema išsirietė lyg katė, kai Natanas pasiguldė ją po savimi.

Jo liežuvis šmurkštelėjo į ausį sukeldamas jaudinantį virpesį, o tada jis atsilošė ir tiriamai nužvelgė lygią baltą odą ir kerinčias krūtis rožiniais speneliais, kurie viliojamai kvietė pro liemenėlės nėrinius.

– Tu tokia švelni, – iškvėpė jai į kaklą, lyžčiodamas krūtinę palei ploną liemenėlės medžiagą.

Ema išsirietė. Natanas grybštelėjo spenelį dantimis ir pajuto, kaip jis sustangrėja. Ema ritmingai alsavo.

– Dar niekada taip nesijaučiau.

Duslus moteriškas balsas pervėrė Natano mintis lyg gryniausio krištolo aidas.

– Gerai.

Jis atsivertė ant nugaros ir užsikėlė Emą ant savęs. Abiem rankomis suėmė ją už klubų. Suėmęs galvą, įsisiurbė į lūpas ir giliai panėręs liežuvį supynė su josios. Kai Ema atsakė taip pat aistringai, Natanas pajuto, kaip nenumaldomai tirpsta savitvarda.

Jis ketino Emą suvilioti lėtai, įaudrinti jos kūną su visa turima išmone, bet ji it paklaikusi judėjo viršuje, savo klubais spausdama jo klubus. Geismas persmelkė visus Natano pojūčius. Labai nedaug trūko, kad nugalėtų troškimas paimti Emą stipriai, giliai ir greitai.

Ema staiga liovėsi bučiuotis ir atsisėdo. Nykščiu paglostė apatinę Natano lūpą. Jis krimstelėjo jai pirštą. Ji ėmė glostyti žemiau, tyrinėti jo smakrą, ausų jautrumą ir kakle tvinkčiojantį pulsą, o jos lūpos nušvito pasitenkinimo kupina šypsena.

– Tavo labai graži krūtinė, – pareiškė Ema piešdama provokuojamus apskritimus po truputėlį mažėjančiais ratukais ant krūtinės raumenų.

– Apie tavąją galvojau tą patį.

Natanas pakėlė vieną ranką, kad paliestų jos krūtis virš nėriniuoto liemenėlės kraštelio. Nėrinukai gundomai sujudėdavo su kiekvienu virpiu įkvėpimu.

Kai per satiną palietė spenelį, Ema padarė tą patį. Pojūtis apstulbino Nataną. Jo erekcija reikliai ir nepermaldaujamai bakstelėjo Emai per drabužius.

Ji papurtė galvą, o ilgi plaukai suplevėsavo aplinkui veidą. Pasilenkusi rudu šilku brūkštelėjo per jo krūtinę kutendama, kankindama ir paslėpdama savo veidą.

– Koks jausmas, kai tave taip liečiu? – paklausė Ema nagais braukdama jam per spenelius, pilvu žemyn.

– Nepaprastas. O kai aš tave taip liečiu? – Natanas delnais suėmė krūtis ir švelniai sugniaužė.

Ema užvertė galvą ir išrietė nugarą, rankomis atsirėmė už nugaros pasiduodama glamonei.

– Nuostabus.

Įkvėptas jos kimaus atsako, Natanas lėtai nurengė likusius drabužius, neskubėdamas rankomis ir lūpomis lytėjo kiekvieną atidengiamo kūno centimetrą, kol jie abu liko nuogi ir nesuvaldomai virpantys. Natanas piršto galiuku perbraukė per krūties linkį iki spenelio, ir Ema užsimerkė. Jis stebėjo, kaip ji sudreba, ir lėtai palenkė galvą, kad apžiotų kitą spenelį.

– Ak, Natanai... – Ema sušnabždėjo jo vardą.

– Tau šalta? – paklausė Natanas bučiniais nusėdamas pilvą ir kyštelėjo liežuvį į bambą. Jis kilstelėjo jos koją, o Ema žiūrėjo į jį.

– Ne, – jos balsas užlūžo, kai Natanas prasižiojo ir tęsė savo glamones liežuviu. Ema siūbavo klubais gundydama paliesti ten, kur taip troško.

– Tu drebi.

– Ir tu dėl to kaltas.

– Tada pažiūrėkime, kaip galėčiau išpirkti kaltę.

Natanas gal ir nekuždėjo meiliai ir viliojamai, tačiau jo krūtinė įsitempė nuo beprotiško geismo. Pirštai pajudėjo Emos šlaunimi taikydamiesi į jos malonumo šaltinį. Braukdamas rudas garbanėles tarp šlaunų jis pagavo ir nepaleido jos žvilgsnio. Emos blakstienos suvirpėjo, bet ji nenusuko žvilgsnio. Toks atviras mylėjimasis išves Nataną iš proto. Bet pabandyti verta.

Natano pirštai slystelėjo į jos šilumą jaudindami ten, kur jis troško, ir sūkuriuojantis malonumas slėpsnose susiveržė į deginančio geismo mazgą. Nekantrios Emos aimanos jį užliejo nenusakomu pasitenkinimu. Troško priversti ją pajusti tą patį šėlsmą, kuris draskė jį.

Emos galva be paliovos judėjo ant pagalvės, kol Natanas glostė, stūmė ją kviečiančio ir masinančio pasitenkinimo link. Ji sugriebė paklodę, kai visu kūnu siūbtelėjo įtampa. Jos dejonės Natanui sufleravo, kaip dar labiau sujaudinti merginą.

– Štai taip, mieloji, – sumurmėjo jis, kai ji sudrebėjo, o kūną sukrėtė galingas orgazmas. Natanas laikė apkabinęs Emą, kol ji gaudė kvapą, stengėsi nuraminti švelniai glostydamas.

Ema truktelėjo jį už rankos, kad jis įsitaisytų šalia, ir panėrė pirštus į jo plaukus. Natanas pabučiavo jos nosį ir lyžtelėjo po apatine lūpa, kol jo kūną kaustė geismas.

– Natanai?

– Ką, Ema?

– Tai buvo nepaprasta. – Ji prasižergė ir pasiūbavo klubais, o Nataną įkalino gundantis jos šlaunų lopšys. – Bet aš trokštu daugiau.

Emos susijaudinimas masino Nataną, varė iš proto. Jis nubučiavo jai kaklą.

– Kam ta skuba? Turime visą naktį.

– Norėjai padaryti mane sava, – priminė ji žnybčiodama smakrą. Natano lūpos nuslydo jos oda, ir ji trūksmingai įkvėpė. – Būk geras, išpildyk savo pažadą.

Jis užsimerkė, nes Emos prašymas baigė palaužti jo valią.

– Noriu, kad būtum patenkinta, kol tai padarysiu. Nemanau, kad būčiau išpildęs savo pažadą.

Natano balsas drebėjo, tačiau jis daugiau neįstengė suvaldyti nei jo, nei raumenų virpėjimo, kai Emos pirštai, glamonėję krūtinę, pasislinko žemiau. Jis taip stipriai jos geidė, kad atrodė, tuoj mirs nuo maudulio.

– Aš nebūsiu patenkinta, kol nebūsi manyje.

Natanas šaižiai įkvėpė, kai Emos pirštai suėmė vyriškumą ir jį visą švelniai spūsčiojo.

Daugiau nereikėjo žodžių. Jis pasislinko į priekį. Emos klubai pakilo, pasitiko jo standumą, o rankos apglėbė užpakaliuką, ragindamos įeiti. Įkalintas jos karščio ir švelnių ryžtingų rankų, Natanas neturėjo jokios kitos išeities, tik duoti tai, ko ji troško.

Pasirėmęs ant rankų, lėtai įslydo į ją. Ema suaimanavo iš malonumo. Dejonė vos nepribaigė Natano, tačiau jis giliai įkvėpė ir įsistebeilijo Emai į veidą.

– Pasakyk, ką galvoji, – paprašė grožėdamasis jos nuo aistros apsiblaususiomis akimis.

– Aš galvoju... – švelniu balseliu atsakė Ema suleisdama suspausdama jo sėdmenis. Natano kūnas sutrūkčiojo atsakydamas į šią provokuojančią glamonę, – ...kad dar niekada nebuvau tokia susijaudinusi.

– Puiku.

Natanas išslydo iš jos taip pat lėtai, kaip įėjo, ir stebėjo, kaip išsiplečia ir patamsėja Emos akys, kol liko tik juodi vyzdžiai. Ji prikando lūpą. Natanas sukando dantis tramdydamasis nesiveržti į ją dar kartą ir dar, kad pasiektų taip trokštamą išsilaisvinimą. Jis norėjo, kad viršūnę jie pasiektų drauge.

Pasitenkinimo kupina trintis, judant pirmyn ir atgal, jo valioje atvėrė milžiniškus žiojinčius plyšius, bet Natanas mintyse ėmė kartotis daugybos lentelę ir stengėsi atsilaikyti.

Ema kur kas anksčiau, nei jis to norėjo, paskatino judėti greičiau. Tylūs merginos šūksniai ir laukiniai klubų judesiai sutriuškino savitvardą, kurią Natanas taip stengėsi išlaikyti. Jo širdis ėmė drebėti tą akimirką, kai pajuto Emos išsilaisvinimą. Prisitraukė ją prie savęs ir siūbuodamas rado kelią į viršūnę sužavėtas, kad Ema nuo jo neatsilieka. Kartu jie atrado tokią nenusakomą malonumo palaimą, kad Natanas vos įstengė kvėpuoti.

Kai Ema šūktelėjo jo vardą, jos pirštai susmigo į pečius, o jo paties krūtinę suspaudė užplūdę jausmai, Natanas prispaudė ją prie savęs ir pasidavęs sudrebėjo, apstulbintas siautulingo mylėjimosi.

Nuslopus aistroms, Natanas nubraukė plaukų sruogą Emai nuo skruosto ir švelniai pabučiavo į lūpas jausdamas, kad pagaliau sutiko moterį, kuri gali sutramdyti nerimastingą jo prigimtį.

Septintas skyrius

Skaitmeninis laikrodis ant naktinio staliuko rodė penkiolika minučių po penkių. Ema nusižiovavo. Negerai padarė, kad užmigo. Galėjo pajusti, kaip pasiduoda Natano apžavams. Praleista su juo naktis ir rytinis mylėjimasis taptų dingstimi, kuria Natanas kuo ramiausiai pasinaudotų.

Nors praėjusią naktį ir neužsiminė apie vedybas, ką jau kalbėti apie neoficialias jų sužadėtuves, Ema žinojo jo užmačias. Natanui reikėjo to sandorio su jos tėvu, ir jis padarysiąs bet ką, kad įtikintų už jo ištekėti, net stengtųsi suvedžioti dar kartą, kol ji, suglebusi ir netekusi sąmonės, nieko neįstengtų jam atsakyti. Vis dėlto Ema turėjo svarbesnių rūpesčių.

Pasirodo, išsikepurnėti iš po Natano rankos buvo sudėtinga dėl kelių priežasčių.

Milžiniški raumenys buvo sunkūs.

Didžiulis nuogas atsipalaidavęs kūnas gundė ne mažiau, nei susijaudinęs.

Ir Natanas išsekino ją pačiu nuostabiausiu mylėjimusi, kokį tik teko patirti.

Kai Ema nuleido kojas ant grindų, Natanas sukrutėjo ir ištiesė ranką. Ji šoktelėjo nuo lovos ir dirstelėjo per petį nuogąstaudama, ar jis nepabudo. Jis snaudė toliau kone pagalvėje paslėpęs veidą, raumeningas liemuo tysojo užimdamas vietą, kur neseniai gulėjo ji. Nesiklausydama balselio, raginančio jį pažadinti dar vienam paskutiniam pasismaginimui, Ema puolė tamsiame kambaryje ieškoti savo išmėtytų drabužių.

Vos neužkliuvo už sijono. Liemenėlė gulėjo už trijų žingsnių. Kada ji nusispyrė batus? Ema stabtelėjo ir permetė Natano kelnes per lovos kojūgalį. Paskui jas keliavo marškiniai, tik prieš tai ji priglaudė drabužį prie veido ir giliai įkvėpė Natano losjono aromato. Tas pats kvapas gaubė jos odą. Ema nusišypsojo spėliodama, ar jo rankos, kuriomis lytėjo kiekvieną jos odos centimetrą, kvepėjo kaip Donos Karan Cashmere Mist.

Ema sudejavo. Kodėl netesėjo sau duotų pažadų ir nesilaikė kuo toliau nuo Natano lovos? Ir ką ji apgaudinėja, – vos tik jo lūpos atimdamos kvapą, reikalaudamos pasiduoti atsidūrė ant josios, ji tapo švelni it šilkas. Natanas iš jos išgavo aistringas aimanas, iš lūpų – geidulingus padrąsinimus, o iš kūno – nevaldomą rangymąsi. Emos skruostai iškaito, pagalvojus apie visus dalykus, kuriuos leido daryti Natanui.

Ji stebeilijo į lovą nužvelgdama suglamžytas paklodes, apnuoginančias jo nugarą ir beveik visą sėdynę. Pasibaisėtina, bet ertmė tarp jos šlaunų ėmė dilgčioti. Ema prikando jautrias, nubučiuotas lūpas kovodama su pagunda. Kaip čia yra, kad ji nori dar?

Nebegaišk laiko. Apsirenk ir skuosk lauk.

Troškimas stabtelėti ir paskutinį kartą žvilgtelėti į snaudžiantį vyrą grūmėsi su sveiku protu. Ar ne užtektinai pasilepino? Ema užsitraukė apatinius ir sijoną, kurį užsisegė bėgdama iki svetainės, ir už dirželių laikydama batelius nutipeno prie durų.

Kai taksi vežė ją tolyn nuo Natano, kūnas taip pat nusileido iš jausmingų aukštumų. Pirmąjį ilgesio dūrį pajuto į spyną kišdama raktą. Atlapojus duris, jaudulys jau ėmė viršų. Ema jautėsi neapsakomai išsunkta ir nuvargusi.

Ji spragtelėjo šviesos jungiklį ir įsispoksojo į tuščią kambarį. Plūstelėjo adrenalinas, nuslopinęs nuovargį. Kas, po velnių, atsitiko jos daiktams?

Ema įžengė į loftą ir sustojo, kur turėjo stovėti sofa. Širdis pašoko. Paskui ji pravėrė darbo kambario duris ir įsistebeilijo į tuščius kampus. Jokios įrangos. Jokių medžiagų ir jau baigtų papuošalų. Beveik apsvaigusi perėjo koridorių patikrinti miegamojo. Baldai. Drabužiai. Viskas, ką turėjo. Dingo.

Ema užsimerkė. Pirštai susigniaužė į kumščius.

Natanas.

Išviliojo ją romantiškos vakarienės užtikrindamas, kad nemėgins įtikinti arba spausti išsikraustyti iš lofto. Užėmė koketišku pokalbiu, kol galiausiai ji griuvo su juo į lovą. Ema suurzgė. O visą tą laiką jo kraustytojai darbavosi rinkdami jos daiktus. Turbūt šiąnakt Natanas gardžiai prisijuokė. Tikra kvaiša.

Ačiū Dievui, kad per anksti skambinti Edisonai. Ema labiausiai troško nuskuosti pas geriausią draugę, pasiskolinti pižamą ir susirangius ant jos sofos verkšlenti apie Nataną. Prieš tris mėnesius taip ir būtų pasielgusi.

Jos tėvo įsitikinimas, kad ji neturinti polėkio, nebuvo iš piršto laužtas. Iš Emos, išpaikintos ir sugadintos paveldėtojos, niekada nebuvo tikimasi, kad ji ką nors atliks iki galo. Todėl ji niekada nesijautė atsakinga už savo gyvenimą, tiesiog plaukė pasroviui.

Vis dėlto jos lūkesčiai dėl savęs pasikeitė. Ir jeigu ketina pagaminti trisdešimt penkis tūkstančius dolerių vertės papuošalų, privalo grįžti pas Nataną ir pareikalauti atiduoti įrangą.

Ema iš rankinės ištraukė automobilio raktelius ir išlėkė pro duris. Pusę šešių ryto gatvėmis riedėjo vos keli automobiliai, kol ji per miestą skubėjo atgal pas Nataną. Ji nesivargino paskambinti. Įsukusi į jo stovėjimo aikštelę, buvo gerokai įsiutusi.

Stovėdama už Natano durų ji klausėsi besidaužančios širdies, ir įniršis atslūgo. Ji nemokėjo kivirčytis. Gal todėl, kad beveik visą vaikystę girdėjo vien barnius. Tėvai nuolat riejosi. Motina laidė ugnines žiežirbas. Tėvas atsikirsdavo ledine kruša.

Natanas atidarė duris, kaip tik atitraukiant pirštą nuo durų skambučio. Pusnuogis, užsitempęs tik pižamines kelnes, atrėmė dilbį į staktą ir nužvelgė ją nuo galvos iki kojų.

– Sveikutė. Buvai pasprukusi kavos ir spurgų?

Tai, kad po apgaulingo išviliojimo pavakarieniauti, o paskui mylėjimosi, lyg ji būtų pati svarbiausia moteris žemėje, toliau su ja žaidė, atgaivino Emos pyktį.

– Kur mano daiktai?

Natanas žengtelėjo atgal ir pamojo užeiti.

– Kai kas saugykloje. Kai kas – čia.

– Sakiau, kad nenoriu persikraustyti. – Ema peržengė slenkstį ir rūsčiu žvilgsniu sumalė jo šypsnį į miltus. – Tik ne čia ir ne su tavimi. Niekur nenoriu.

– Nors visi kartojo, kad pasilikti tavo namuose yra pavojinga sveikatai? – Natanas papurtė galvą.

Ema įsirėmė rankomis į klubus.

– Taigi tu nusprendei pavogti visus mano daiktus?

– Aš nevogiau, – ramus jo tonas supykdė Emą, o Natanas įsitraukė ją į vidų. – Pervežiau juos, kad pasamdyti rangovai galėtų pradėti darbus.

– Tu pasamdei rangovus? – kvotė ji suirzusi, nes iš rankų sprūdo jos gyvenimo vadelės. – Tai mano loftas. Aš turėčiau samdyti darbininkus. – Natanas gūžtelėjo pečiais, o Ema prisimerkė ir nusekė iš paskos, kai jis patraukė į virtuvę. Verdamos kavos aromatas masino. – Ir nesuprantu, kodėl viskas dingo. Juk jiems nebūtina išvežti visų mano baldų, kad pašalintų pelėsį.

Natanas įpylė du puodelius kavos ir vieną padavė jai.

– Vakar, išėjęs iš tavo lofto, suvokiau, kad tau nepavyks jo parduoti, jeigu taip atrodys.

– Parduoti? – Ema spėliojo, ar gerai išgirdo. – Kodėl turėčiau tai daryti?

– Nes, kai susituoksime, gyvensime čia.

Emos galvoje nuaidėjo žodžiai kai susituoksime. Natanas daug ką priėmė už gryną pinigą.

– Maniau, supratai, kad dėl kažkokio verslo sandorio nesiruošiu už tavęs tekėti.

– Bet tu už manęs tekėsi.

Šis vyras nepakenčiamas.

– Ne, netekėsiu, – tūžo Ema. – Ir nesikraustysiu.

Natanas gurkšnojo kavą ir stebėjo ją per puodelio kraštą.

Ema dėbsojo į jį tylėdama, tačiau viduje šėlo tikrų tikriausia audra. Kaip sugebės iki parodos padaryti visus papuošalus? Tada toptelėjo, kad tai visą laiką buvo Natano plano dalis. Jeigu sukliudytų jai dirbti, ji nepagamintų tiek, kad grąžintų pinigus į sąskaitą, ir būtų priversta už jo ištekėti. Emai vos nesustojo širdis. Ar Natanas toks žiaurus?

– Kur įranga ir medžiagos iš mano darbo kambario?

– Saugykloje. Tavo drabužiai – mano svečių kambaryje.

Nejau jis nesiklausė nė vieno jos žodžio?

– Apsistosiu pas Edisona, kol bus pašalintas pelėsis, tada grįšiu į loftą. Paskambink savo rangovams ir atšauk darbus. Nesirengiu remontuoti lofto, nes jo neparduosiu. – Emai iš pykčio maudė žandikaulius, bet ji vis tiek pridūrė: – Rasiu ką nors, kas šiandien popiet arba rytoj paims mano daiktus.

– Ir kurgi tu ketini dirbti? Į loftą geriau negrįžk.

– Rasiu studiją, kurią galėčiau išsinuomoti.

– Gali dirbti čia.

Natano pasiūlymas nuskambėjo mažų mažiausiai be entuziazmo. Jis iš viso nenorėjo, kad ji dirbtų. O Ema neįsivaizdavo, kaip ką nors padarytų, jam esant šalia.

– Tau nėra reikalo dėl manęs jaudintis, – atrėžė ji trokšdama, kad šie žodžiai įtikintų Nataną.

– O kaip kitaip?

– Paprastai. Tik nepamiršk, kad nesi už mane atsakingas.

Natanas kilstelėjo antakius.

– Dar nesu.

– Ir niekada nebūsi.

– Pažiūrėsim.

Natanas suvokė, kad jau pusvalandį dėbso į finansines ataskaitas ir niekaip neperpranta skaičių. Tiesą sakant, visą rytą buvo išsiblaškęs. Po penkias dienas trukusių paieškų Ema taip ir nerado patalpų dirbtuvėms. Atsidūrusi beviltiškoje padėtyje ir neturėdama laiko nemandagiai priėmė pasiūlymą naudotis laisvu jo miegamuoju kaip studija, tačiau nakvodavo draugės namuose.

Nors Natanas ir žinojo, kad buvo paskutinė Emos viltis, jam patiko, kad ji sukiojasi netoliese, net jei ir išpešė iš jo padažą nekišti nagų prie papuošalų, o nosies – į darbo kambarį.

Vadinasi, vienintelis būdas neleisti Emai dirbti – išblaškyti bučiniais ir mylėjimusi, bet ji buvo ir darbšti, ir sunkiai pagaunama. Per tas keturias dienas, kol darbavosi jo namuose, Natanas jos taip ir neužtiko.

Kiekvieną vakarą grįžęs namo eidavo tiesiai į laisvą kambarį, kur buvo Emos įranga, ant sienų pastebėdavo prismeigtus naujus eskizus ir tviskančius papuošalus, išdėliotus ant darbo stalo.

Ir kuo daugiau dirbinių Ema pagaminsianti, tuo labiau įgyvendinsianti savo grasinimą parodoje parduoti užtektinai, kad pasiektų savo tikslą. Reikėjo priversti Emą sulėtinti tempą. Neįmanoma užduotis, nes pats valandų valandas plušo peržiūrinėdamas sumas sandoriui su Montgomerių nafta.

Gal reiktų pasiimti darbo į namus? Viešpats mato – praverstų pailsėti nuo biuro. Neigiamas brolių požiūris labiau nei kada nors gadino Natanui nervus. Paskutiniąją savaitę jis buvo piktas it lokys, pažadintas viduržiemy.

Natanas dirstelėjo į laikrodį. Galėtų pietums grįžti namo ir nustebinti Emą popietės malonumais. Apsisprendęs pačiupo raktus ir dėklą su užsakytais architekto brėžiniais Emos loftui. Traukiant pro duris, smogė būsimo susitikimo nuojauta. Natanas vengė minties, kad nuotaika bjuro dėl ilgesio, tačiau toji mintis darėsi vis įkyresnė ir nepermaldaujamai reikalavo dėmesio.

Natanas skubiai žingsniavo koridoriumi, kai pavymui šūktelėjo Sebastianas:

– Natanai, turi minutėlę?

Šnypšdamas iš susierzinimo Natanas atsisuko ir išvydo vyresnįjį brolį, stovintį prie savo kabineto. Sebastianas greičiausiai matė jį, einantį pro šalį.

– Žinoma, – atsakė grįždamas atgal. – Kas nutiko?

– Mes su Maksu išvykstame kelioms dienoms susitikti su Luku. – Sebastianas pamojo Natanui į savo kabinetą. – Man įdomu, gal turi kokių naujienų, kol dar esame čia.

Natanas suprato, kad į susitikimą jis nebuvo pakviestas. Ir įpyko. Broliai pasigailės, kad neįtraukia jo priimdami sprendimus. Jis tuo pasirūpins.

– Nematau reikalo. Tau vis tiek nepatiks, ką pasakysiu.

Sebastianas įsitempė, bet jis nepuldavo karštiligiškai reaguoti, kaip Maksas.

– Gal tau vertėtų vykti drauge ir pasakyti tai pačiam?

Sebastiano pasiūlymas nustebino Nataną. Akivaizdu, kad jie su Maksu vis dar buvo pasiryžę įtikinti Luką parduoti įmonę, tačiau, regis, buvo nusiteikę išgirsti ir Natano verslo analizę.

Arba bent jau Sebastianas. Maksas savo nuomonės neišsakė. Bet jeigu Natanas įstengtų vieną Keisų brolį palenkti savo pusėn, tikėtina, kad su laiku nusileistų ir kitas. Skaldyk ir valdyk.

O gal vis dėlto jiems įdomu rasti kokį nors aukso vidurį ir pradėti bendrauti?

– Kada planuojate važiuoti? – pasiteiravo Natanas, apimtas smalsumo.

– Galvojome šią savaitę.

Jam tikrai derėtų likti Hjustone ir neleisti Emai nepertraukiamai naudotis įranga ir medžiagomis jo namuose.

– Susitark dėl susitikimo, – tarė Natanas. – Pažiūrėkime, ką pasakys Lukas.

– Žemė kviečia Emą.

Kažkur toli ji išgirdo savo vardą ir sumirksėjo, atitraukusi akis nuo vėrinio ant darbo stalo. Natanas stypsojo tarpduryje, petimi atsišliejęs į staktą. Apsivilkęs tamsiai mėlyną kostiumą, melsvus marškinius ir užsirišęs raudoną kaklaraištį, atrodė kaip tikrų tikriausias galingas vadovas pačioje karjeros viršūnėje. Išdavikiškas Emos pulsas pasileido šuoliais tarsi lenktyninis žirgas.

Ji buvo labai atsargi ir vengė Natano, trumpiau dirbdavo jo namuose, kad grįžtų pas Edisona, prieš jam parsirandant. Iš pradžių nenorėjo su juo susidurti, nes vis dar niršo, kad apgaule privertė išsikelti iš lofto. Paskui, pykčiui atlėgus, o galvoje lyg erotiniam filmui vis kartojantis nakčiai, praleistai jo glėbyje, pradėjo jo vengti, genama gryniausio savisaugos instinkto.

Ema nepasitikėjo savimi, kad likusi viena su Natanu jo namuose ir vėl nepasiduos aistringiems bučiniams. Vien mintis apie juodu ir tuščią butą kaitino ir jaudino. Natanas privalo patikėti, kad ji nepatikės jo apžavais ir daugiau neleis jai nurodinėti.

Žarstydama krūvelę safyrų Ema iš visų jėgų stengėsi nepaisyti tvinkčiojančio jaudulio, pulsuojančio kūne. O kad tik Natanas liautųsi ryti ją akimis, tarsi ji būtų koks sultingas obuolys, į kurį jis trokšta suleisti dantis. Ema vos nesudejavo, pagalvojus apie jo lūpas ant jos kūno.

Atbula ranka ji nubraukė nuo kaktos kirpčius.

– Ir ilgai ten stovi?

– Keletą minučių. Tu iš tikrųjų atrodai pasinėrusi į savo veiklą. – Natanas mostelėjo atsineštu ilgu dėklu.

– Turiu daug darbo ir tik dešimt dienų viską pabaigti. – Ema iškėlė dar nebaigtą vėrinį jo apžiūrai patenkinta, kaip modelis atrodo aukso įsoduose. Deimantai sužėrėjo nuo prie stalo šono pritaisytos lempos šviesos. – Vis dėlto kai kurie darbai yra patys geriausi, kuriuos esu sukūrusi.

Natanas ištempė kaklą apžiūrinėdamas vėrinį.

– Džiugu girdėti.

Emos skrandis nemaloniai susitraukė. Nusivylė suvokusi, kad tikėjosi, jog Natano akys nušvis pasididžiavimu jos pasiekimais. Troško, kad pripažintų jos darbą ir suprastų, kokia jai svarbi ši paroda: ne tik dėl to, kad privalo atgal į sąskaitą padėti pinigus, bet ir kad įrodytų galinti savimi pasirūpinti darydama tai, ką sugeba.

Ji tikra idiotė. Pakaks, kad Natanas savo tingiomis šypsenomis pasėjo geidulingą įsiūtį. O jeigu pradėtų rūpėti dar ir jo nuomonė, ji tikrai neišvengtų sielvarto.

Natanas iš dėklo ištraukė susuktus brėžinius ir ištiesė ant darbo stalo, juos prispaudė replėmis, jos dėžute brangakmeniais ir rodytu vėriniu.

– Atnešiau tavo lofto rekonstrukcijos eskizų.

Ema papurtė galvą. Iš nuovargio jai sviro pečiai.

– Šią akimirką aš neturiu nei pinigų, nei laiko galvoti apie lofto rekonstrukcijas.

– Leisk man tuo pasirūpinti.

– Ne. – Ema pasišiaušė. Natanas norėjo suremontuoti jos būstą, kad parduotų. – Kodėl tu manęs nesiklausai?

Užuot įsižeidęs, Natanas paliko eskizus ir apėjo darbo stalą. Prisiartino per rankos atstumą, o tada Ema jo akyse įžvelgė rezgamus kėslus. Ji prie sienos, apsupta įrangos, tad nebuvo kaip pasprukti. Ji iškėlė pincetą.

Nekreipdamas dėmesio į jos gynybinę pozą Natanas apsuko ją ant kėdės. Delnai nusileido ant pečių, o nykščiai stipriai spustelėjo raumenis. Prisilietimas nebuvo gundantis, bet malonus. Ema dėkinga sudejavo ir nunarino galvą.

– Turėtum padaryti pertrauką, – tarė Natanas stipriais pirštais masažuodamas nugarą. – Per daug dirbi.

– Turiu pasiruošti parodai.

– Geriau susikaupsi, jei pailsėsi.

Ar Natanas nutuokė, kad ji beveik be miego? Nakvoti ant Edisonos sofos – ne idealus pasirinkimas. Ji iki vėlumos piešdavo naujus modelius, o rytais pažadindavo anksti pakirdanti šeima, todėl pasisekdavo, jei miegui nuvogdavo bent keturias valandas. Pirmosiomis naktimis nebuvo taip blogai, tačiau dabar, antrąją savaitę, Ema juto nuovargio požymius. Vakar popiet dėl šios priežasties sugadino svarbų papuošalą, tačiau ji negali ne tik sustoti, bet net ir sulėtinti tempo.

– Išsimiegosiu po parodos, – atsakė ji išsisukdama nuo gaivinančio masažo, nes kitaip Natanas įtikins atsipūsti. Jo rankos ant nugaros masino geisti, kad su tuo pačiu gydančiu poveikiu paliestų ir kitas jos kūno vietas, dalis, kurias maudė dėl visai su juvelyrika nesusijusių priežasčių. Ema toliau krapštinėjosi prie brangakmenių ant darbo stalo. – Dirbsiu tol, kol nukrisiu.

– Atsikvėpk penkias minutes ir užmesk akį, ką sumanė mano architektas.

Išsekusi ir užtvindyta prieštaringų troškimų, Ema Natanui išliejo savo nusivylimą.

– Kurio žodžio iš mano pasakymo Aš neparduosiu savo lofto tu nesupranti? – piktai burbtelėjo ji. – Ar tau niekada netoptelėjo, kad nemėgstu, kai man nurodinėjama, ką daryti? Prievarta iškeldinai mane iš lofto, o dabar sakai, jog pertvarkysi jį, kad galėčiau parduoti, nes mes susituoksime. Tu nė akimirką nepagalvojai, kas geriausia man. – Emos krūtinė pakilo, kai įkvėpė dar vienam pagiežos pliūpsniui. – Eik sau, Natanai, ir pasiimk savo planus.

Ji pirštu bedė į ant stalo ištiestuosius, tačiau iš tikrųjų galvoje turėjo visus jo planus: dėl lofto, dėl jos ateities, o labiausiai – dėl jos širdies. Ema nukėlė svorius, laikiusius prispaustus brėžinius, ir tie patys susivyniojo.

Ji grįžo prie safyrų, o rankos drebėjo taip stipriai, kad vargiai įstengė sugriebti rožinį brangakmenį, kurį ruošėsi įtaisyti į aukso apsodą. Nors Nataną ir buvo sunku ignoruoti, ji nuoširdžiai stengėsi. Jis ilgą laiką stovėjo šalia spinduliuodamas nekantrą, tada atsainiai pakštelėjo jai į pakaušį ir išėjo iš kambario.

Įkyrus skambėjimas išblaškė niūrias Natano mintis. Susitikimas su Luku Smitu klojosi blogiau nei tikėjosi. Vyrukas išties mąstė parduoti savo įmonę ir siūlė Keiso jungtinėms investicijoms pirmiesiems išbandyti laimę. Sebastianas su Maksu buvo kupini pasipūtėliško džiaugsmo, o Natanas visomis išgalėmis stengėsi sukliudyti jiems nutraukti sandorį su Montgomerių nafta. Likus trim savaitėms iki Valentino dienos, vienintelis dalykas, neleidžiantis sužlugti jo susitarimui su Sailu, kad Smitas nebuvo šimtu procentų pasirengęs atsisveikinti su verslu, kuris jo šeimai priklausė paskutiniuosius šimtą metų.

Dirstelėjęs į mobiliojo telefono ekraną, Natanas atsiliepė.

– Labas, tėti.

Pasigirdo sodrus Brendono Keiso juokas.

– Ak, kaip tu smagiai nusiteikęs. Broliai kelia bėdų?

Natanas mostelėjo barmenui atnešti dar vieną viskio ir įsistebeilijo į ledo ritulio žaidimą televizoriuje už baro.

– Juk žinai, kad kelia.

– Kaip sekasi su Montgomeriu?

– Kalbamės porą kartų per savaitę. Jo žmonės tvirtina mūsų finansines prognozes. Kodis ieško galimų vietų gamybiniams įrenginiams.

– Skamba perspektyviai.

– Aha. – Natanas žinojo, kad tėvui pro ausis neprasprūs jo entuziazmo stoka. Jis buvo spaudžiamas iš dviejų pusių. Broliai buvo siaubingai susižavėję Smito įmone. Kiek laiko jie užtruks, kol įtikins vyruką parduoti? Natanui nesunkiai sekėsi įsivaizduoti scenarijų, kuriame įtikina Emą ištekėti, o tada negali bendradarbiauti su jos tėvu, nes jo broliai nusiperka Smito pramonę. – Tačiau gali būti, kad visa tai – tik bergždžias laiko švaistymas.

– Leisk atspėti – Luko Smito įmonė?

Natanui už nugaros pasigirdo džiaugsmingas šūksnis. Turbūt įmušė įvartį.

– Ji subalansuoja mūsų produktų pasiūlą ir suteikia Keiso jungtinėms investicijoms konservatyvų, tačiau stabilų augimą, – suniurnėjo Natanas.

– Buvau teisus įkalbėdamas tave sugrįžti namo. Myliu tuos berniukus, bet nė vienas jų neturi instinktų, kai reikia žengti rizikingą žingsnį. Pernelyg išsilavinę.

Natanas pasukiojo galvą bandydamas atpalaiduoti pečius sugniaužusias reples.

– Nemanau, kad Maksas su Sebastianu prieš riziką nusistatę dėl mokslinių verslo laipsnių.

– Nusistatę, nes atsigimę į motiną, – paaiškino Brendonas. – O tu atsigimei į mane ir savo motiną. Niekada nebuvau sutikęs tokio stipraus ir drąsaus žmogaus kaip Marisa.

Ne pirmą kartą Natanas girdėjo, kaip tėvo balsas tampa ilgesingas, paminėjus Marisą Konor, tačiau pirmą kartą jis paklausė:

– Ar tu mylėjai ją?

Jis nenutuokė, kas paskatino knaisiotis po tėvų santykius, kai tiek daug metų vengė šios temos. Gal kad per šią kelionę pernelyg daug galvojo apie Emą ir svarstė, kaip įveikti jos nusistatymą tekėti iš meilės. Išvažiavęs skambino kiekvieną dieną, tačiau įsijungė balso paštas, ir abu kartus jis paliko žinutes. Ema perskambino, bet jis buvo susirinkimuose, o balso žinučių ji nepaliko. Natanas troško kaip tik šią minutę išgirsti jos balsą. Erzino toks stiprus troškimas su ja pasikalbėti.

– Mylėjau? – Brendonas, regis, nustebo. – Aš ją dievinau.

Ar tai tiesa? O gal tik meilus moters atminimas vyro, kuris jos neteko, dar prieš jai suspėjant atsibosti?

– Tik troškau, kad dar iki Suzanos būčiau ją sutikęs ir vedęs, – tęsė Brendonas. – Jei būčiau laukęs savo svajonių merginos, užuot nusprendęs, kad metas surimtėti ir vesti, visi būtų išgelbėti nuo sielvarto.

Jo tėvo žodžiai buvo lyg perkūnas iš giedro dangaus. Tėvas vedė be meilės ir visą gyvenimą to gailėjosi. Natanas atsipeikėjo iš abejonės, atsivėrusios priešais jį lyg pamazgų duobė.

– Bet tu nepalikai Suzanos.

Brendonas atsiduso.

– Norėjau, tačiau Marisa man neleido. Sakė, kad turiu šeimą, kuriai manęs reikia.

Natano krūtinėje netikėtai išsiskleidė skausmas. O kaip jis ir jo mama? Jiems taip pat reikėjo Brendono.

– Meluoji, – suurzgė Natanas. – Ji tave mylėjo. Dienų dienomis šypsodavosi ir niūniuodavo po tavo apsilankymų. Kam jai liepti tau nesiskirti?

– Nes buvo už mane stipresnė. Už Suzaną. Už tavo brolius. Jūs abu tokie buvote, – Brendono balsas tapo melancholiškas. – Jiems manęs reikėjo. Jums – ne. Ne tiek. Judu drauge galėjote kalnus nuversti. Štai kodėl norėjau, kad dirbtum su broliais. Jiems reikalinga tavo stiprybė. Pasitikėjimas. Versle jūsų trijulė bus nenugalima.

– Galbūt, bet pirma mums reikia išmokti kartu dirbti, – karčiai suniurnėjo Natanas.

– Nori, kad su jais pasikalbėčiau? – paklausė susirūpinęs tėvas. – Jie turi suprasti, kad esi lygiavertis partneris.

Natanas suvokė, kad į pensiją išėjusiam tėvui trūksta veiklos. Brendonui patiko sekti verslo reikalus ir išsakyti savo nuomonę. Jis nenutuokė, kaip stipriai tai erzina vyriausiąjį jo sūnų.

– Ačiū, tėti, bet aš pats privalau tai sutvarkyti.

Baigęs pokalbį, Natanas gurkšnojo gėrimą ir mintimis nuklydo prie Emos, kaip kad paskutiniu metu nutikdavo pernelyg dažnai. Niekada anksčiau neteko taip sunkiai stengtis nukreipti dėmesį į verslą.

Nuo tos akimirkos, kai Hjustone įsėdo į lėktuvą, jam dingtelėjo, kad nerimauja palikdamas Emą vieną likimo valiai. Nataną pykdė jos nesugebėjimas suprasti, kiek ji daug gali. Kai paskutinį kartą prieš iškeliaudamas slapčia į ją dirstelėjo, matė, kad mergina – ties išsekimo riba.

Iki netikėto pasirodymo per pietus Natanas spėjo, kad ji dirba tik jo namuose, tačiau išvydęs, kokia išblyškusi tapo po išsikraustymo iš lofto, privertė Emą prisipažinti, kad naktis ji leisdavo kurdama naujus modelius.

Jis sugrįš, ir reikalai pasikeis. Įkalbės Emą persikraustyti pas jį, kad galėtų ją prižiūrėti ir priversti sulėtinti tempą. Pats laikas Emai pripažinti, kad jos ateitis yra su juo. Vos tik jie susituoks, jai nebus reikalo gaminti papuošalų arba nerimauti dėl pinigų. Jis pasirūpins Ema taip, kaip ji verta.

Aštuntas skyrius

– Privalai ko nors užvalgyti, – tarė Natanas stovėdamas prie Emos darbo stalo pusnuogis ir drėgnais po dušo plaukais. Nudėvėti džinsai karojo ant klubų, o su juo į kambarį įplaukė levandų aromatas.

Prieš valandą Natanas grįžo namo iš verslo kelionės, atrodė niūresnis, nei visada, ir pradėjo kankinti prašymais padaryti pertrauką, vos tik pasikabino paltą.

Vengdama Natano žvilgsnio Ema pažvelgė į jo laikomą lėkštę. Nors prisirpusios braškės ir gundė, skrandis abejodamas susitraukė. Pastaruoju metu maistas jos nedomino. Dėl to Ema kaltino nerimą. Pažangą kurdama naujausius modelius ji darė daug lėčiau nei tikėjosi. Žinoma, baigtas papuošalas atpirkdavo sugaištas valandas, tačiau Ema jaudinosi dėl galybės darbų, kuriuos reikėjo atlikti.

– Pavalgiau, prieš tau sugrįžtant. – Ji jautėsi visiškai išsekusi. Taip ilgai sėdėjo, kad nutirpo sėdynė.

– Kiek valandų? – paklausė Natanas.

– Kiek dabar valandų?

Jis rūsčiai ją nužvelgė.

– Septynios.

Tai reiškė, kad prie darbo stalo ji sėdėjo ištisas dvylika valandų, tik nubėgdama į tualetą ir retkarčiais paskubom užkąsdama. Paskutines tris dienas, galima sakyti, gyveno šiame kambaryje naudodamasi proga, kad nėra Natano, ir kūrė vieną papuošalą po kito. Niekada gyvenime nebuvo kažkam paskyrusi tiek daug pastangų. Tai ir įkvėpė, ir sekino.

Stryktelėtų iš džiaugsmo, jei tik atrastų jėgų.

– Buvo prieš keletą valandų.

– Ema Montgomeri, tu pasižymi daugeliu dalykų, vis dėlto gabi melagė nesi.

– Pavalgysiu po minutėlės.

Tiesą pasakius, ji bijojo sustoti dirbti. Bijojo, nes buvo tokia nuvargusi, kad turbūt neįstengtų vėl grįžti prie darbo. Ilgos valandos atsiliepė ir jos protui, ir kūnui, bet pastangos buvo to vertos, nes jau turėjo pakankamai papuošalų. Vis dėlto tiek daug buvo nepadaryta, o laikrodžiui mušant valandas, Emos nervai įsitempė taip, kad tapo peršviečiami it svogūno lukštas.

– Nuolat tai kartoji, tačiau nevalgai. – Natanas nepatenkintas išrietė antakius. Ant krūtinės sukryžiuotos rankos išryškino bicepsus. – Neišeisiu, kol pamatysiu, kad suvalgei visus to sumuštinio trupinėlius.

– Tą ir padarysiu, vos tik baigsiu šį žiedą. – Rankos drebėjo, visaip mėginant įstatyti mažytį deimančiuką į platinos žiedą. Ema tyliai nusikeikė. – Pažadu.

Akyse susitelkė ašaros. Jei tas kvailas deimantas netilps į apsodą, ji pradės klykti.

Žiedo kontūrai susiliejo. Ema sumirksėjo, kad nuvytų nuovargį, persmelkusį raumenis ir kaulus. Dar pora valandų, ir šiąnakt galės viską mesti. Dar pora valandų, ir galės šliaužti atgal ant Edisonos sofos.

Pernelyg gerai jausdama skvarbų Natano žvilgsnį Ema sukando dantis, kad sutramdytų žiovulį. Kova buvo trumpa, ir galiausiai ji pralaimėjo.

– Gana. Tuoj išgriūsi. – Natanas apėjo darbo stalą, įbruko jai lėkštę ir pakėlė nuo kėdės lyg vaiką.

– Nuleisk mane žemyn.

Pilvas sugurgė, niauriai žvelgiant į Nataną.

– Neturiu tam laiko. Man reikia dirbti.

– Tau reikia pavalgyti ir pailsėti. – Natanas išnešė ją iš kambario ir nužygiavo koridoriumi, praėjo pro kelis kartus siūlytą svečių kambarį.

Emos širdis neramiai suspurdėjo, kai Natanas praėjo svetainę ir nešė ją toliau.

– Kur mane neši?

– Lovon.

– Ne savo lovon.

Natanas lėtai nusišypsojo.

Ema parodė savo nepasitenkinimą piktai šnypšdama ir delnu stumdama plieninį petį, bet pabudusi aistra nuslopino nuovargį. Kaip gali ir vėl taip stipriai geisti Natano, kai jis elgiasi kaip despotiškas stuobrys? Nors visaip stengėsi išsilaisvinti, jo odos karštis nugalėjo, o geismas užgesino pasipriešinimą.

Kai Natanas nuleido ją ant lovos, Ema atgniaužė kumščius, delnais slystelėjo jo šilkine nugaros oda aukštyn, pirštus panėrė į tamsius plaukus.

Pajutęs, kad merginos nuotaika pasikeitė, Natanas įsitaisė šalia ant čiužinio ir atsigulė ant šono. Ema tarp jų padėjo lėkštę.

Natanas paėmė braškę ir pasiūlė jai.

– Būk gera, suvalgyk.

Ji pasirėmė ant vienos alkūnės ir išsižiojo. Natanas kyštelėjo uogą tarp lūpų, o jo akyse žybtelėjo pritarimas ir geidulys, kai ji sukando ryškiai raudoną minkštimą. Sultingas ir saldus, jis išsiliejo ant liežuvio tarsi jausminga bomba, pažadindama pojūčius. Dar prieš nuryjant paskutinę uogą, ją užvaldė didžiulis troškimas prisiliesti prie kauburio, tempiančio Natano užtrauktuką.

Padėjusi nesuvalgytą sumuštinį ant naktinio staliuko, Ema pirštais brūkštelėjo žemyn per jo džinsus stebėdama, kaip išsiplečia Natano vyzdžiai ir virpteli šnervės. Kūnu nuvilnijo nuodėmingas džiaugsmas. Natanas pasimuistė, kai Ema atsegė džinsus laikiusią sagą. Sujaudinta jo alsavimo, ji suėmė užtrauktuko ąselę ir labai lėtai pradėjo traukti žemyn.

– Ema... – Jos vardas išsiveržė lyg meldimas.

– Ką, Natanai?

Nustūmęs jos rankas Natanas atsegė ir nusimovė džinsus. O ji nusimetė ir nusviedė marškinius, treningo kelnes ir apatinius. Netrukus jie klūpojo ant čiužinio žvelgdami vienas į kitą: nuogi, taip arti vienas kito, o plaučius degino skubriai įkvepiamas ir iškvepiamas oras.

Pirmoji sujudėjo Ema. Ji ištiesė ranką, suėmė Natano standumą ir pradėjo glamonėti aukštyn žemyn. Natanas suurzgė. Jo vyriškumas tvinkčiojo atsakydamas į glamonę. Užliejo pasitenkinimas, ir jis atkragino galvą. Iš jo veržėsi pirmykštis geismas, ir Ema dar labiau susijaudino. Trokšdama suteikti jam tokį pat malonumą, ji nuleido galvą. Ema nespėjo palytėti jo lūpomis ir paragauti arba liežuviu brūkštelėti per viršūnėlę ir jautrią gyslelę kitoje pusėje, kai Natanas parvertė ją ant čiužinio.

Apstulbusi Ema nubraukė plaukus nuo veido ir pažvelgė jam į akis. Natanas sunėrė jų pirštus ir paguldė rankas ant pagalvės. Natano ramybė trikdė Emą. Joje šėlo geismas. Ji beprotiškai ilgėjosi jo ilgų gilių bučinių, valdingų rankų glamonių ant karštos odos. Ema troško jų susiliejimo taip, kaip dar nieko taip nebuvo troškusi. Ar ir Natanas taip geidžia jos?

Emą prikaustė tai, ką ji pamatė jo akyse.

Jausmą.

Jis bučiavo ją lėtai ir geidulingai. Ema, regis, ištirpo šioje glamonėje, saldžioje skruostą kutenančio alsavimo vilionėje, juto krimsčiojimus ir suvokė, kad Natanui tai – ne vien fizinė aistra. Ji patinka jam. Gal dar nemyli, bet, kita vertus, Natanui tai nėra šiaip nuotykis. Ema juto, kad jo bučiniai nuoširdūs, kad jis pirmiausia stengiasi suteikti malonumo jai, o tik vėliau galvoja apie save. Jai suspaudė krūtinę. Apsimetinėti, kad tai – tik seksas, bus nepalyginti sunkiau. O jos širdžiai grėsė didesnis pavojus nei kada nors. Nes pabudo viltis. Viltis, kad rūpestis gali tapti kuo nors daugiau. Gali tapti meile. Ir menkesnis jausmas sudraskytų jai širdį.

Nuvijusi nerimą, Ema sutelkė dėmesį į kaitrą kirkšnyse, kai Natanas liežuviu lėtai išglamonėjo jos krūtį. Jo lūpos prigludo prie kieto spenelio ir ėmė čiulpti, o Ema aiktelėjo. Malonumas smogė tiesiai į šerdį. Tada ji pajuto Natano ranką: ji nuslydo žemyn pavogdama paskutines mintis. Jis glamonėjo subtiliai ir rūpestingai, rado jautriausius taškelius. Natanas visada buvo rūpestingas meilužis, tačiau šiandien Ema pernelyg nekantravo, jos aistra buvo per kaitri ir nevaldomai augo. Ji troško, kad ją paimtų greitai ir stipriai.

– Aš tavęs noriu... – Emos pirštai susmigo į jo pečius. Natano svoris kaustė prie čiužinio, bet ji vis tiek įstengė pasiūbuoti klubais, parodyti savo geismą. – Savyje, – aiktelėjo ji, kai Natano pirštai slystelėjo tarp jų kūnų kaitindami iki beprotybės. – Dabar.

Jis pakluso ir įsitaisė tarp praskėstų šlaunų keliais liesdamas jos kelius, pravėrė ją, kad galėtų įeiti. Kuždėjo padrąsinamus žodelius ant įkaitusios Emos odos, atrėmė rankas prie jos pečių ir stumtelėjo klubus perverdamas ją vienu staigiu giliu dūriu. Ema išrietė nugarą ir sugriebė jo riešus, o pasaulis, regis, blykstelėjo akinamu pojūčių pliūpsniu. Ji visa siela atsivėrė šiurpinančiam jų abiejų malonumo stebuklui ir sudejavo iš malonumo, kai atsivėrė prisitaikydama prie Natano.

Jis įėjo iki galo, sustojo ir priglaudė skruostą prie josios.

– Mieloji, tu nuostabi. Viskas gerai?

Natano svoris spaudė prie čiužinio, o jų kūnai tiko vienas kitam kaip dvi obuolio puselės, ir Ema žinojo, kad dar niekada nesijautė geriau.

– Tobula, – pagarbiai sukuždėjo ji ir susiūbavo klubais priimdama jį dar giliau.

Ema pajuto virpulingą palaimą. Pirmasis būsimo malonumo pažadas.

Natanas vieną ranką pakišo po ja, suėmė užpakaliuką ir pradėjo kvapą gniaužiantį slysčiojimą pirmyn atgal. Spaudimas pakilo anksčiau, nei Ema tikėjosi, ir pakylėjo link dangaus, ji pajuto, kad skyla ir pažyra it begalė šviesos taškelių. Į tikrovę sugrąžino aistringi Natano bučiniai.

– Kitą kartą mes baigsime drauge, – prižadėjo vėl judėdamas joje lėtai.

– Pažadu pamėginti būti truputėlį kantresnė, – sušnopavo Ema pirštais glostydama jo skruostus. – Būtų lengviau, jeigu kitą kartą neverstum manęs taip ilgai laukti.

– Verčiau tave laukti? – suniurnėjo Natanas greitai judėdamas joje, stūmėsi gilyn į jos šerdį sukeldamas dar nepatirtus pojūčius. – Tu vengei manęs... – sudejavo jis, kai Ema sutraukė vidinius raumenukus, ir Natanas sudrebėjo.

Jį patenkinti buvo labai lengva. Kur tik lietė, jaudino jį. Natanas pabučiavo ją dar aistringiau, kai glamonės vėl įsiliepsnojo. Tada išsiveržė gomurinė aimana, jis paskutinį kartą nėrė gilyn ir sukniubo ant jos.

Rankomis apglėbusi Natano pečius, o kojomis apsivijusi klubus, Ema mėgavosi ramia jų mylėjimosi atomazga žinodama, kad pertraukėlė ilgai nesitęs. Netrukus Natanas išslys iš jos ir pasitrauks iš glėbio suardydamas tą trapų artumą, sukurtą ypatingos traukos.

Ji vėl grįš prie darbo, o Natanas atnaujins savo pastangas ją išblaškyti, tačiau kol kas Ema atsidavė akimirkai jausdamasi aptingusi ir, ak, apimta tobulos palaimos.

– Na, ar galėtume pasikalbėti, kaip aš verčiau tave laukti? – sušnabždėjo Natanas bučiuodamas jai kaklą.

Nors Emą išvargino ilgos valandos, praleistos susikūprinus prie darbo stalo, Natano prisilietimas atgaivino. Ji tiek daug laiko praleido įsivaizduodama dalykus, kuriuos norėtų padaryti šioje lovoje. Puoselėjo aibę fantazijų, kurias troško įgyvendinti.

– Aš nenoriu kalbėtis, – atsakė Ema, paguldė jį ant nugaros ir apsižergė. Natano kvėpavimas sutrūkčiojo, jis ištiesė ranką ir švelniai delnuose pasvėrė krūtis.

– Kitaip sakant, paprasčiausiai mėgautis?

Ema palinko į priekį, jos lūpos sklandė virš Natano burnos ir nusišypsojo.

– Taigi.

Ak, tai jam patiko dar labiau.

Natanas klausėsi gilaus ramaus kvėpavimo ir įkvėpė jo glėbyje miegančios švelnios moters šilto odos kvapo. Ilgai mėgavosi apsunkusių krūtų spaudimu prie krūtinės ir susipynusiomis jų kojomis po antklodėmis. Tada atsimerkė ir gėrėjosi aistringai nubučiuotomis lūpomis, ilgomis blakstienomis. Priešaušrio šviesoje susivėlusiais plaukais ir apnuogintais pečiais, Ema atrodė nuostabiai. Jis nusišypsojo, kupinas pasitenkinimo.

Tik pabudęs, tučtuojau nuvijo visas mintis keltis. Būtinybę grįžti prie negailestingai alinančio darbo sutramdė praėjusi naktis. Natanas nieko daugiau netroško, tik mėgautis šalia gulinčios Emos artumu. Vis dėlto kai kurios jo kūno dalys įrodė nestokojančios energijos. Kraujas plūstelėjo į kirkšnis, duodamas ženklą apie geismą, kuris, manė, jau yra numalšintas.

Natano delnai nuslydo Emos šlaunimi aukštyn ir šonu. Jis išskėtė pirštus ant liemens linkio ir priglaudė ją prie savo standaus vyriškumo. Emos blakstienos suvirpėjo, ji pabudo. Natanas nosimi pakuteno jai smilkinį.

– Man reikia eiti, – suniurnėjo Ema ir pasimuistė ketindama išsilaisvinti iš jo glėbio.

Natanas įtempė rankas. Jeigu leis Emai pabėgti, jo pasitenkinimas iškeliaus su ja. Kas jam darosi, jei nesugalvoja nieko geriau, kaip visą dieną praleisti su Ema lovoje, tiesiog skaityti laikraščius arba džiaugtis jos artumu?

– Pasilik truputėlį ilgiau.

– Ir taip per ilgai užsibuvau, – atkirto Ema vaduodamasi iš jo gniaužtų, o muistydamasi tik dar labiau sujaudino Nataną. – Turiu darbo.

– Pamiršk tą parodą. Tau niekaip nepavyks laiku įgyvendinti tėvo reikalavimų.

– Pavyks. – Ema piktai jį nužvelgė ir įsirėmė rankomis, kad atstumtų. – Man pavyks.

– Kodėl paprasčiausiai nepasiduodi ir neišteki už manęs? Juk žinai, kad tavimi puikiai pasirūpinčiau.

– Aš nenoriu, kad manimi kas rūpintųsi.

Sako mergina, trokštanti vedybų su laiminga pabaiga kaip pasakoje, – pagalvojo Natanas. Jeigu Ema suteiktų bent menkutę progą, galėtų pakeisti jos nuomonę, parodytų, kaip ją lepintų.

– Kodėl tu taip stipriai priešiniesi? Mums gera kartu. Praėjusi naktis buvo nepakartojama.

Natanas pasiguldė Emą po savimi, jos riešus prispaudė virš galvos. Ema suglebo, kūnas atsipalaidavo. Tačiau lūpos maištingai susičiaupė, o akis aptemdė pyktis.

– Praėjusią naktį buvo vien seksas. Ne to ieškau santuokoje.

– Verčiau ieškok, nes kitaip tavo vyras nuklys į šalį, – paerzino Natanas nosimi glaustydamasis prie kaklo, gėrėdamasis jos oda.

– Noriu pasakyti, kad santuokoje ieškau ne vien sekso. Man reikia ir meilės.

– Meilė ilgai netrunka.

– Kartais trunka.

Natanas paleido riešus, nes pajuto, kaip ji įsitempia, ir pasitraukė. Ema išsliuogė iš lovos.

Maudė kūną stebint, kaip ji tipena prie išmėtytų drabužių. Ar yra kas nors seksualesnio už moters nugarą, spėliojo jis sunerdamas pirštus už galvos. Paklodė nuslydo liemeniu, ją sulaikė rytinė erekcija. Neprošal šaltas dušas. Kol kas grožėjosi duobutėmis ant Emos juosmens, geidulingu laibo liemens linkiu ir širdelės formos užpakaliuko išplatėjimu. Ema pasilenkė susirinkti apatinių, ir Natanas atsiduso.

Atsukusi nugarą Ema apsimovė šviesiai rožines kelnaites. Matyti, kaip užsitraukia nėriniuotą drabužėlį, buvo lygiai taip pat seksualu, kaip stebėti jį nusimaunant. Viskas Emoje jaudino Nataną. Kai ji užsisegė liemenėlę, atsisuko į jį.

– Vyras, už kurio ištekėsiu, norės manęs dėl to, kokia esu, o ne dėl to, kas yra mano tėvas.

Natanas palinko į priekį, o akys gerte gėrė jos apnuogintą kūną.

– Aš tavęs noriu.

– Bet tu manęs nemyli.

O galėtumei?

Klausimas šovė į jį iš po nuleistų ilgų blakstienų. Emos veide Natanas regėjo menkutę viltį, kad galbūt vieną dieną jis pakeisi savo nuomonę dėl meilės.

Natanas atminė Kodžio žodžius. Ema troško pasakos su laiminga pabaiga. Ar ne to tikėjosi jo motina? Jo tėvo žmona? Jo brolis Sebastianas, kurio santuoka subyrėjo po dvejų trumpučių metų? Galbūt. Bet jie gavo tik širdgėlą.

Ema nusiminė, kai tyla užsitęsė. Natanui nepatiko matyti ją nelaimingą, tačiau būtų nesąžininga maustyti.

Galiausiai Emai įgriso laukti.

– Taip ir maniau, – burbtelėjo ji pagriebusi nuo grindų marškinius.

Kad ir kaip Natanui nepatiko ją skaudinti, Ema nusipelnė žinoti tiesą. Jai reikėjo įsisąmoninti, kad mainais gausianti jo pagarbą, ištikimybę, prieraišumą, bet tik ne meilę.

Galų gale jie abu dėl to būtų tik laimingesni.

– Santuoka būna sėkminga ne dėl meilės, – prabilo Natanas. – Kitaip nebūtų nė pusės tiek skyrybų. Būtina abipusė pagarba ir bendri tikslai.

– Sutinku, kad santuoka yra sunkus darbas, – atsakė Ema. – Paremti vienas kito lūkesčius ir svajones. Klausytis ir priimti kompromisus. Bet ar nebūtų lengviau, jaučiant emocinį ryšį? Kažką galingo ir visa apimančio, kas laiko drauge, nesvarbu, kiek smūgių gyvenimas suduotų?

Nataną pervėrė Emos akyse žėrintis ryžtas. Aistringa kovotoja pateikė įtikinamų argumentų apie meilę. Gal tai ir paveiktų kitą vyrą, kuris asmeniškai nesusidūrė su meilės žala.

– O kas bus, kai galingas ir visa apimantis jausmas dings? – pasiteiravo jis.

Rankomis įsirėmusi į klubus, Ema sučiaupė lūpas ir niauriai dėbtelėjo.

– Lažinuosi, kad manai, jog geriau nieko neprisileisti artyn. Taip neliksi įskaudintas. Tačiau ar nesijauti siaubingai vienišas? Ar niekada netrokšti dėl įvairovės leisti kam nors kitam pasirūpinti tavimi?

Ir rizikuoti nusivilti?

– Aš – didelis berniukas, – atsakė Natanas. – Man jau seniai nieko nereikia.

Ema per galvą užsivilko marškinius.

– Liūdna girdėti, – sušnabždėjo ji ir metusi paskutinį tiriamą žvilgsnį išėjo.

Natanas nusimetė paklodę ir atsistojo nepaaiškinamai suirzęs. Jam nereikia Emos gailesčio. Arba meilės. Jam tik reikėjo jos rankos santuokoje ir kūno lovoje.

Nuvijęs įtartinai į apgailestavimą panašų jausmą, Natanas patraukė į dušą.

Ema klūpojo ant grindų tarp savo padarytų papuošalų ir įvertino mėnesio darbą. Dešimt vėrinių, tuzinas porų auskarų, penkiolika žiedų ir šešios apyrankės. To nepakaks. Bet privalo. Po dviejų dienų ji iškeliaus į meno ir dizaino parodą Baton Ruže. Keturios savaitės sekinančio darbo baigėsi. Šis savaitgalis parodys, kaip toliau klosis jos gyvenimas.

Svetainėje Natanas dainavo pritardamas Sinatros melodijai. Romantiška muzika apgaubė Emą lyg šiltas megztinis, ir ji nusišypsojo. Kad ir kaip prieštaravo persikraustyti pas Nataną, turėjo pripažinti, kad greičiausiai tai padėjo pasiruošti parodai. Likusi viena lofte arba apsistojusi pas Edisoną, būtų pirma laiko nuvariusi save į kapus. Verčiama pailsėti ir valgyti, įgyvendino visus tikslus ir sukūrė geresnių papuošalų. Jei paroda Baton Ruže pasirodys pelninga, už didžiąją sėkmės dalį galės būti dėkinga Natanui.

– Ak, štai kur tu slapsteisi. – Darbo kambaryje pasirodė Edisona. Prieš valandą ji paskambino, kad užsuks. – Kaip sekasi?

– Pažiūrėk pati. – Ema mostelėjo ranka į neseniai baigtus darbus.

Edisona klestelėjo šalia Emos ir pirštais palytėjo vėrinį su rubinais ir deimantais.

– Nuostabus.

– Čia papuošalas, kurį sukūriau slaptam aukcionui. – Ema paėmė nuo darbo stalo kvadratinę dėžutę ir padavė draugei. – Tikiuosi, atpirks tai, kad šiais metais negalėjau padėti dėl iškilmių. Siaubingai dėl to jaučiuosi.

Paskutinius penkerius metus Ema su Edisona vadovavo komitetui, atsakingam už didžiulį renginį, per kurį buvo aukojami pinigai kovai su jaunų žmonių diabetu. Edisonai ši veikla patiko, nes jos seseriai ta liga buvo nustatyta vos penkerių. Ema neturėjo supratimo, kaip draugė tvarkėsi su savo karjera, šeima ir visomis savanoriškomis veiklomis. Jos draugė, regis, niekada nepailsdavo.

Ema visada džiaugėsi galėdama padėti, tačiau šiais metais laisvą laiką surijo juvelyrikos verslas, o paroda ir iškilmingas renginys vyko tą patį savaitgalį.

– Nesikrimsk dėl to, – nuramino Edisona, atvertė dangtelį ir aiktelėjo išvydusi žėrintį vėrinį, padėtą ant juodo aksomo. – Tai neįtikėtina. Ir nepalyginti daugiau, nei turėtum paaukoti.

– Kaip miela, kad taip sakai. O aš maniau, kad stengiuosi nepakankamai.

Moterys apsikabino. Ema jautė, kaip ašaros degina akis. Ji trūksmingai iškvėpė. Nesmagu, tačiau paskutiniu metu itin greitai pasiduodavo jausmams. Nusivylimui. Laimei. Aistrai. Pykčiui. Emos nuotaikos kaitaliojosi it besisukanti karuselė.

– Pasiilgau tavęs savo namuose, – prisipažino Edisona. – Tačiau suprantu, kodėl nusprendei čia persikraustyti.

– Apie ką čia kalbi? – Ema išsitiesė ir susiraukė, kai skausmas pervėrė raumenis.

Edisona nužvelgė Emą.

– Tu miegi su juo, ar ne? Nors negalėčiau tavęs kaltinti.

Ema nebuvo pasiruošusi pasakoti, kaip Natanas visą savaitę kiekvieną vakarą ant rankų nešdavo ją į lovą arba kaip vakar vakarą pamalonino raminamu masažu, užmigdžiusiu ją penkioms valandoms. Velniai griebtų tą vyrą.

Tarsi Emos mintys būtų jį prisikvietusios, Natanas išdygo tarpduryje, nešinas taure vyno, kurią įteikė Edisonai, ir sūriu, duona bei šviežiais vaisiais apkrauta lėkšte, kurią padėjo ant Emos darbo stalo.

– Pamėgink ją įtikinti ko nors užkąsti, – paliepė jis. – Nyksta visi nuostabieji jos apvalumai.

Nuo tada, kai Ema liovėsi nakvoti pas Edisoną, Natanas reikalaudavo valgyti ir ilsėtis. Po pirmųjų dienų Ema nustojo kartoti, kad gali pati savimi pasirūpinti. Kam aušinti burną, jei vis tiek niekas nesiklauso? O prieš tris dienas nutiko kai kas siaubingo. Ji suvokė, kad jai be galo patinka, kai Natanas aplink ją šokinėja.

Štai tau ir Panelė Nepriklausomybė.

– Aš nealkana, – atsakė Ema raukydamasi.

Šį vakarą Natanas vilkėjo juodus marškinėlius, aptempiančius krūtinę ir pečius. Spalva išryškino nedorą švytėjimą jo akyse ir skatino širdį plakti greičiau. Viskas, ko Ema norėjo, – priglausti galvą prie plačios jo krūtinės ir užsimerkti.

– Jis nenustoja apie mane tupinėti, – Ema pasiskundė Edisonai, kai Natanas išėjo. Ji įsimetė vynuogę į burną ir užkando šviežia prancūziška duona su riekele bri. – Tarsi man reikėtų auklės.

– Bet ar ne malonu, kai jis taip elgiasi?

Suktas Edisonos klausimas pataikė pernelyg arti tikslo. Niekas nepatikėtų, kad Ema gali savimi pasirūpinti, nebent pati įrodytų, kad įstengia.

– Man puikiai sekėsi, dar iki pasirodant jam.

Natanas grįžo su stikline vandens Emai. Ledo kubeliai barkštelėjo stiklinėje, kai statė ją ant stalo.

– Vakarienė bus paruošta po pusvalandžio. Gali pasilikti? – pasiteiravo jis Edisonos.

Ji pažvelgė į Nataną, paskui į Emą.

– Negaliu. Prižadėjau Polui, kad šįvakar grįšiu vakarieniauti namo.

Ema rijo Nataną akimis, kol jis išėjo iš kambario.

– Kaip moteris, tvirtinanti, kad nėra susidomėjusi, skleidi itin kaitrius virpulius. – Edisona bent jau palaukė, kol Natanas grįžo į virtuvę, prieš išpyškindama tokius baisius kaltinimus. – Taip į jį vėpsojai, kad beveik tikėjausi išvysti nudegimo žymes ant jo užpakalio.

– Tai siaubinga. – Ema pamasažavo sustingusius pečius. – Aš negaliu susilaikyti. Tai tas pats, kaip duoti dvimečiui sausainį ir uždrausti valgyti. Jam neįmanoma atsispirti.

– O turint omenyje, kaip jis į tave žiūri, geriau nupūsk dulkes nuo savo platininės kortelės ir įsigyk kraitį. To vyro galvoje sukasi mintys apie vedybas.

Ema linktelėjo galva. Tik gaila, kad dėl visai kitos priežasties, nei norėtų ji.

Natanas prisidengė žiovulį kumščiu ir pastatė Emos pasiskolintą furgoną aikštelėje šalia Baton Ružo parodų rūmų. Jis sumirksėjo, kad sudrėkintų išsausėjusias akis. Laikrodis prietaisų skydelyje rodė, kad yra beveik devynios valandos vakaro. Prieš penkias valandas grįžo namo po trumpos verslo kelionės į Čikagą laukdamas romantiško susitikimo su savo aistrų objektu ir rado Emą, pasiruošusią sėsti už šios geldos vairo. Pasibaisėjęs mintimi, kad ji ketino važiuoti į Baton Ružą laužu, kuris savo gyvenime matė ir geresnių dienų kelyje, nepaisė jos prieštaravimų ir primygtinai pareikalavo vairuoti pats.

Po tokios darbo savaitės mažiausiai troško vėl keliauti. Ką jau kalbėti, kad dabar – pats netinkamiausias laikas išeiti atostogų. Brolių susidomėjimas Luko Smito įmone augo kaip ant mielių. Natano vietos paieškos Čikagoje nedavė tokių rezultatų, kokių tikėjosi. Rytoj tikrai derėtų būti biure ir skambinti Kodžiui dėl kitos vietos įrenginiams. Kas iš to, kad laimėtų Emą ir pasirašytų sutartis su Sailu, jeigu neturi vietos gamybai?

Bet jis sėdėjo furgone beveik už trijų šimtų mylių.

Natanas atsigręžė į šalia miegančią moterį. Ema snaudė beveik visą kelią. Niekada nebūtų sau atleidęs, jei ji būtų užmigusi prie vairo. Be to, broliai nepastebės, jeigu jis dar vieną dieną nepasirodys biure.

Ema atrodė tokia rami. Vairuodamas Natanas mąstė, kaip būtų gera, kad ji visada būtų jo gyvenime. Nors neužsimerkė prieš santuokos su Ema privalumus – draugija, nepakartojamas seksas, prasmės pojūtis, jaustas paskutines dešimt dienų, – nesitikėjo, kad jame prabus tokia globa ar kad paprasčiausiai mėgausis tokiais paprastais dalykais, kaip kad stebėti ją miegančią.

Natanui patiko rūpintis Ema ir jis jautė, kad nors mergina ir priešinasi, jai patiko toks elgesys. Greitai Ema suvoks, kad jie turi visus pagrindus tvirtai santuokai.

Visus, išskyrus meilę.

Išniro prisiminimas iš jo pokalbio su tėvu. Klausydamasis, kaip Brendonas giria Marisos stiprybę ir apgailestauja, kad pernelyg greitai pasiryžo santuokai iš išskaičiavimo, Natanas pajuto, kad nuomonę apie meilę apnarplioja abejonės. Tėvo žodžiai skambėjo galvoje neleisdami užmigti naktimis, kol Ema plušėdavo koridoriaus gale, ir atvėrė krūtinėje tuštumą, paskatino suvokti, kad kažko trūksta.

Ar nori, kad Ema jį mylėtų taip, kaip jo motina mylėjo Brendoną? Ne, nieko neišeitų. Motinos meilė nesuteikė jai laimės. Natanas troško būti reikalingas Emai, kad ji geistų jo, net patiktų jai. Daugiau nieko. Jokių nerealių lūkesčių, gadinančių malonų draugystės ir sekso derinį.

Natanas išjungė furgono variklį ir pasitrynė nugarą žvelgdamas į miegančią Emą. Ji atlošė sėdynę ir pasisuko šonu į jį. Viena koja atremta į grindis, kita – sulenkta, o sijonas pakilęs iki pusės glotnios šlaunies. Natanas įsivaizdavo, kaip jo delnas slysta koja, kol pasiekia rojų. Jis atsiduso. Ema buvo pernelyg didelė pagunda, kad bent mėgintum įsivaizduoti.

Viena ranka pakišta po galva. Kita permesta per liemenį. Natanas siektelėjo paliesti jos petį ir pažadinti, tačiau švelni oda po džinsiniu švarkeliu išblaškė dėmesį. Nesumodamas, ką daro, pakišo po juo delną ir suėmė kaklą, o nykščiu perbraukė per skruostą. Pakerėtas Emos odos šilumos ir aromato, pasilenkė ir priglaudė lūpas prie jos lūpų.

Užgniaužęs dejonę, vėl nuleido galvą ir pabučiavo stipriau, kad pajustų jos skonį. Ema pasimuistė ir pakėlė ranką prie prasegtos jo medvilninių marškinių apykaklės. Priglaudusi delną prie krūtinės, pravėrė lūpas.

Natanas skendo lėtai spausdamas, slysdamas ir bučiuodamas. Glamonėjo Emos lūpas savosiomis išgaudamas tylų palaimos atodūsį. Ema ranka palietė jo kaklą, o pirštais glostė plaukus. Nataną užplūdo ramybė. Kaip čia yra, kad, bučiuojant Emą, dingsta visas pasaulis ir rūpesčiai?

Jos kvepalai priminė pavasarį. Natanui patiko šis metų laikas dėl progos atnaujinti buvusius laimėjimus, šanso augti naujomis kryptimis, dėl galimybių priimti naujus rizikingus sprendimus.

Rizika versle. Tačiau ne asmeniniame gyvenime.

Priblokštas Natanas atšlijo. Kai susidurdavo su širdies reikalais, kaip ir jo broliai, bjaurėdavosi rizika. Tik šio bruožo nepaveldėjo iš savo tėvo. Brendonas drąsiai elgėsi ir versle, ir meilės reikaluose.

Grįžo prisiminimai. Tėvas sėdi ant nušiurusios sofos jų ankštame namelyje, Marisos pėdos – jam ant kelių. Marisa su Brendonu plauna indus. Tėvas bučiuoja jai kaklą. Ir juokiasi. Visada juokiasi. Natanas tik dabar suvokė, kad jo tėvai buvo laimingi kartu. Atsidavę vienas kitam. Ne dėl nelaimingos meilės jo motina buvo nelaiminga. Ją skaudino laikas, praleidžiamas atskirai. Keista, kaip pyktis ir apmaudas apjuodino šiuos atsiminimus.

Natanas suėmė Emos veidą delnais ir priglaudė savo kaktą prie jos.

– Atvažiavome.

– Kiek valandų?

– Beveik devynios. Kiek laiko užtruksi viską įsirengti?

– Manau, porą valandų.

– Išalkai? Praleidome vakarienę. Galėtume užkrimsti, prieš kibdami į darbus. Turėtum pasistiprinti.

– Aš pernelyg įsitempusi, kad valgyčiau. Gal vėliau, susitvarkę, galėtume išeiti vėlyvos vakarienės. – Ranka, žaidusi su jo plaukais, nusviro ant kelių. – Ačiū, kad vairavai ir leidai man pamiegoti.

– Po beveik trijų valandų snaudulio greičiausiai šiąnakt nenorėsi užmigti, – tarė Natanas, šiurkščiai pakštelėjo į kaktą ir atsitraukė. – Aš, priešingai, galėčiau miegoti visą savaitę.

Emos veide jis išvydo sąmyšį. Natanas tapo pažeidžiamas, o to jis niekada nepatyrė su jokia moterimi. Naujos tėvų santykių įžvalgos skatino suabejoti tuo, ko, sakė, norįs iš Emos. Nebuvo pratęs abejoti savo sprendimais. Nebuvo pratęs netekti pusiausvyros.

Natanas daugiau netikėjo, kad vedybos be meilės – gera mintis.

Tik nežinojo, ar vedybos iš meilės – gera.

Devintas skyrius

Ema kone bėgo, kad suspėtų su dideliais Natano žingsniais. Dėbtelėjo į jį, o krūtinę suspaudė mąslus žvilgsnis iš po surauktų antakių. Natanas atrodė už tūkstančio mylių, o dėl stipraus ir aštraus geismo, tempiančio odą, Ema jautėsi pernelyg artima dabarčiai. Kas gi nutiko furgone?

Ją nuginklavo švelnumas pažadinusiame bučinyje. Tai prisiminus, maudė širdį. Natano aistrą galėjo laikyti geismu ir neįsileisti į sielą, tačiau nuo švelnumo niekaip neįstengė apsisaugoti.

Per tas sekundes, prieš Natanui atsitraukiant, ji pasidavė jam. Ar jis tai pajuto? Gal todėl liovėsi bučiavęs? Suvokė, kad ji nebegali jam atsispirti? Kad pataikė į tikslą, kurio siekė?

Šią savaitę taip sunkiai stengėsi jausmus atskirti nuo neįtikėtino sekso. Darėsi vis sunkiau ir sunkiau atsispirti geismo traukai. Ema iki ausų įklimpo į didelę bėdą. Ji sugniaužė kumščius, bet nekovojo su užvaldžiusiu jauduliu ir nerimu. Šį savaitgalį privalo užsidirbti pakankamai pinigų, kad išsisuktų nuo tėvo paspęstų žabangų. Jeigu Natanui priklausys jos širdis, Ema troško įsitikinti, kad jis to vertas. Vienintelis būdas sukurti lygiaverčius santykius – įveikti tėvo landumą. Atsidurtų tikrai keblioje padėtyje, jei surištomis kojomis ir rankomis lyg kalėdinis kalakutas būtų patiekta Natanui ant sidabrinio padėklo.

Ema prisistatė parodos rengėjams, o Natanas tylėjo ir traukė aplinkinių dėmesį. Jo padedama, Ema rado savo numerį skelbimų lentoje, kurioje iškabintas parodos planas.

– Gavau puikią vietą, – tarė Natanui pirštu baksnodama kvadratėlį, kurį užims tris būsimas dienas. – Pažiūrėk. Pagrindinėje eilėje ir pačiame viso veiksmo viduryje.

Jos entuziazmas turbūt užkrėtė, nes Natanas nusišypsojo.

– Eime pasižvalgyti.

Jie patraukė per parodų salę. Dauguma vietų buvo įrengtos. Gausybė stiklo, keramikos, metalo, tekstilės, juvelyrikos ir sienų puošybos dirbinių milžiniškoje erdvėje savo įvairove sukūrė spalvų ir tekstūrų maišalynę. Ema buvo atrinkta dalyvauti šioje parodoje ir žinojo, kad kiti menininkai taip pat buvo pakviesti dėl savo puikių darbų. Tai – pirmasis jos įsiveržimas į vienetinių meno kūrinių pasaulį, ir jos jausmai mišo šioje džiaugsmo ir jaudulio kakofonijoje. Tiek daug priklausė nuo to, kaip pasiseks šį savaitgalį.

Atėjusi į paskirtą vietą, Ema prilėtino žingsnį. Pagal žemėlapį jos stendas buvo šiame kampe. Užuot radusi tuščią erdvę, laukiančią jos kūrinių, išvydo kampelį, prigrūstą keistokų skulptūrų, vaizduojančių bjaurias senas moteris senoviniais drabužiais. Įsižiūrėjusi atidžiau, Ema pamatė, kad jos padarytos iš smulkučių karoliukų. Nors tai padarė įspūdį, neįstengė grožėtis atstumiančiomis formomis.

– Ar čia ne tavo vieta? – Natanas susiraukė ir apžvelgė dirbinius.

– Taip.

Emos džiugesys išgaravo. Nors troško gauti geriausią vietą, taip vėlai negalėjo prisiversti paprašyti menininko perkelti savo darbų. Ji pajuto nusivylimą.

– Tada jis turi pasitraukti. – Natanas akivaizdžiai įsitempė.

Ema žengtelėjo tarp jo ir paskirtosios vietos.

– Per vėlu. Nenoriu trukdyti.

– Ką čia šneki? Tai – tavo stendas. Ir puiki vieta. Turėtų būti tavo. – Griežtas pilkas jo žvilgsnis nuslydo per jos veidą ir stabtelėjo ties nerimo raukšle kaktoje. – Leisk tau padėti.

Ema užsimerkė, kad atsispirtų Natano pataikavimui.

– Jau ir taip per daug padėjai.

– Sakai taip, lyg būtų blogai.

– Taip ir yra. – Ji atsimerkė. – Galiu pernelyg prie to priprasti.

– Tada pratinkis.

– Negaliu sau to leisti. Aš pasikeičiau.

Natanas stipriai apkabino Emą, atsiduso, o jo kvėpavimas sušildė smilkinį.

– Nėra jokios priežasties, kodėl negali būti nepriklausoma ir tuo pat metu leisti tau pagelbėti.

– Nejaugi? Nes niekas, ką darei per šias kelias savaites, neįtikins, kad tai – tiesa. – Ema jį stumtelėjo. – Gal, jei liautumeisi kartojęs, ką man daryti, aš leisčiau man truputėlį padėti.

Kandi Emos tirada Natano nė kiek nepaveikė. Laikė apkabinęs, kol atsipalaidavo ir atsišliejo į jį. Emai patiko leisti Natanui būti jos riteriu tviskančiais šarvais. Apginti savo nepriklausomybę buvo nepaprastai sunku, nes visą gyvenimą buvo lepinama. Ypač kai pašonėje – ryžtingas vyras, gundantis pasinaudoti lengviausiu keliu ir leistis būti paikinamai.

Tačiau abiem padarytų meškos paslaugą, jei romiai sutiktų su Natano pasiūlymu ir leistų manyti, kad to užtenka jos laimei.

– O jeigu aš truputį pasitraukčiau? – Natanas atitraukė Emą per rankos atstumą, o veidas išliko rimtas. – Ar taip būtų geriau? – Emai linktelėjus, blykstelėjo jo šypsena, – arogantiška ir nedora. – Gerai. Dabar leisk man susitvarkyti su šiuo vyruku.

Taigi, tiek to savarankiškumo.

Natanas nužirgliojo prie stendo taikydamasis tiesiai į jauną vaikiną žele pastatytais trumpais plaukais.

– Atsiprašau. Man atrodo, kad įsikūrėte ne toje vietoje. Šis stendas priklauso jai.

Vyrukas truktelėjo pečiais.

– Ji vėluoja. Nemaniau, kad pasirodys, todėl įsirengiau čia. – Jis nusisuko nuo Natano ir skaudžiai suklydo, nes neįvertino aukšto raumeningo vyro išblukusiais džinsais ir paprastais baltais marškiniais. – Gali eiti į mano stendą. – Vaikinas pamojo į tuščią vietą už dešimties pėdų.

– Ji nenori jūsų vietos, – atsakė Natanas, o žemas balsas skambėjo griežtai, bet mandagiai. – Nori jai paskirtojo stendo. Šio.

– Bet aš jau čia išsidėliojau.

– Tačiau čia – ne jūsų vieta, – pabrėžė Natanas. – Jūsų vieta ten. Dabar mes einame vakarieniauti, o kai grįšime, tikiuosi, būsite šį stendą atlaisvinęs.

Natanas lėtai nusišypsojo parodydamas dantis ir žengtelėjo prie vaikino. Nors nepadarė nė vieno grasinamo judesio, vyruko akys išsiplėtė, ir jis nervingai apsilaižė lūpas.

– Ar supratome vienas kitą?

– Taip. Taip, gerai.

Natanas patenkintas linktelėjo galva, apsisuko ant kulno ir nuėjo, už rankos sugriebdamas Emą. Ji pasisuko sekti iš paskos.

– Kodėl manai, kad jis persikels? – paklausė Ema virpančia širdimi dėl Natano galios ir pasitikėjimo savimi.

Jis atleido gniaužtus ir paėmė jos ranką į delną sunerdamas pirštus. Emos širdis šoktelėjo.

Natanas dirstelėjo į ją, o griežtą išraišką pakeitė šelmiškumas.

– Jis persikels.

Ema sulaikiusi kvapą nusikvatojo.

– Kai nori, gali būti labai bauginantis.

– Gal sustokime prie parodos koordinatoriaus staliuko ir praneškime apie pažeistas taisykles? – pasiūlė jis.

– Žinoma, gal tas vaikinas greičiau išsikraustys. Kad mes jau čia, noriu, kad viskas būtų kaip reikiant.

Natanas nepaleido jos rankos, kai sustojo koordinatoriui užsiminti apie nesklandumus. Nepaleido, kol nepadėjo įsėsti į furgoną, o tada pakštelėjo krumplius. Ema pro priekinį langą stebėjo, kaip Natanas apeina aplink ir sutramdė savo siaučiančius hormonus. Plušant darbo kambaryje buvo lengva nepaisyti savo jausmų, bet budrumą sutriuškino ankstesnis pasakiškas bučinys, ir ji pasijuto bejėgė prieš abipusę trauką.

– Važiuojame į restoraną ar pasiimame maisto išsinešti? – paklausė Natanas įjungdamas variklį.

– Išsinešti, nors tą žinojai, ar ne?

Natanas įjungė pavarą.

– Numaniau, kad norėsi grįžti kaip įmanoma greičiau.

Antrąjį parodos rytą Ema sėdėjo viešbučio restorane priešais Nataną ir žiūrėjo, kaip jis kerta kiaušinienę su kumpiu. Šis vyras apetitu nesiskundžia. Be abejo, praėjusį vakarą po parodos uždarymo buvo išbadėjęs. Ema tuoj palinko prie nusipirkto laikraščio slėpdama šypsnį. Šis vyras taip pat godžiai ir mylisi.

Ema gurkšnojo kavą ir kramsnojo kumpį. Pirmą kartą per tas savaites skrandis nesisuko nuo nervinės įtampos. Gal todėl, kad pirmą kartą tunelio gale pasirodė šviesa. Nors ir penktadienis, pirmoji parodos diena buvo stebėtinai sunki. Per vieną dieną užsidirbo tiek, kiek Bieloje per mėnesį, o iš daug mačiusių parodos veteranų kalbų suprato, kad gali tikėtis dar sunkesnio savaitgalio.

– Žvilgtelk čia. – Natanas ištiesė ranką, išplėšė iš rankų laikraštį ir bakstelėjo į kitą skiltį.

Ema apstulbusi dėbsojo į milžinišką savo vėrinio fotografiją pirmame pramogų skilties puslapyje.

– Negaliu patikėti.

– Sakiau, kad tas žurnalistas parašys straipsnį apie tavo juvelyrinius dirbinius. – Natanas patenkintas vyptelėjo.

– Tai neįtikėtina reklama. Ar nutuoki, ką tai reiškia?

– Tai, kad šiandien turėsi daug darbo. – Natanas davė ženklą padavėjai atnešti sąskaitą. – Be to, esi man skolinga vakarienę. Aš pasirūpinsiu desertu. Rodos, mėgsti braškes.

O kas nutiks, jei turės daug darbo? Ir pasiseks taip, kaip nė nesvajojo? Ema metė visas jėgas ir dėmesį į savo papuošalus, tačiau iki šios akimirkos iš tiesų netikėjo, kad juvelyrika ją išgelbės. Dabar atrodė, kad tam lemta įvykti.

Vadinasi, vėl gaus prieigą prie savo pinigų neištekėdama už Natano. Kokia tikimybė, kad jis liks šalia, nepavykus sandoriui su jos tėvu? Ar ir vėl dings iš jos gyvenimo?

– Nori aplietų šokoladu ar su grietinėle? – pasiteiravo Natanas vesdamas Emą pro duris.

Ji sumirksėjo ir pakratė galvą.

– Apie ką čia kalbi?

– Apie desertą. Braškes. Šokoladas ar plakta grietinėlė?

Ema nusijuokė.

– Na, kad jau švenčiame, ką pasakysi, jei norėčiau abiejų?

Valentino diena išaušo apniukusi ir šalta. Natanas stovėjo savo kabinete ir stebeilijo pro langą į lietų, plaunantį Hjustono centrą. Pilkas kraštovaizdis visiškai skyrėsi nuo jo nuotaikos.

Praėjo dešimt dienų, kai jie su Ema grįžo iš Baton Ružo. Permaina jų santykiuose, įžiebta bučinio furgone, nepaliovė gluminti Natano. Niekada nerodžiusi iniciatyvos mylėtis, dabar Ema kiekvieną vakarą pasitikdavo prie durų, o jos aistringi bučiniai atstodavo gardžiausią aperityvą.

Drauge praleidžiamas laikas, anksčiau temdomas nepasitikėjimo ir įtampos, pamažu ėmė priminti tą šeiminę palaimą, kuria džiaugėsi jo tėvai. Dabar Natanas suprato, kodėl tėvas visada padėdavo suplauti indus, nors ir buvo indaplovė. Žaidimai su Emos pirštais muiliname vandenyje ir gundė, ir ramino Nataną.

Nė vienas nelietė vedybų temos. Ema neužsiminė, kaip pasisekė parodoje. Praėjo savaitė. Natanas neabejojo, kad ją prarado. Kaip ir sandorį su Montgomerių nafta.

Kai Ema pirmą kartą išdėstė ketinimus grąžinti į sąskaitą pinigus ir taip apeiti tėvo planą ją ištekinti, Natanas jos pastangas išjuokė. Kas būtų pagalvojęs, kad ji turi talentą kurti tokius nuostabius papuošalus arba nestokoja ryžto triūsti ilgas valandas, būtinas pasiruošti parodai?

Atsiliepimas laikraštyje apipylė Emą dėmesiu. Prekyba jos stende vyko žaibiškai. Ema pakerėjo savo pirkėjus sugebėjimu įtikinti ir apstulbino sudėtingais papuošalais. Sulig kiekvienu iš dėžutės dingstančiu dirbiniu Natanas matė, kaip iš rankų slysta sandoris su jos tėvu.

Tada, prieš porą dienų, Ema prisipažino, kad pardavė nepakankamai.

Todėl Natanas žinojo, kad ji sutiks, kai šį vakarą užduos klausimą. Gal Emai labiau patiktų santuoka, paremta nerealiais jausmais, o ne pagarba ir susižavėjimu, suprato, kad jai reikalingas galintis ja pasirūpinti žmogus.

Vienintelis nežinioje skendintis dalykas – ar jo paties motyvas pasipiršti liko toks pat, kaip prieš šešias savaites, ar nusprendė, kad negali nė galvoti apie ateitį be Emos, – išdegs sandoris ar ne.

Natanas vengė šio klausimo, ir jam palengvėjo, kad niekada neteks į jį atsakyti. Prieš valandą Sebastianas užsuko pranešti, kad Lukas Smitas paprašė keleto dienų įvertinti iš Keiso jungtinių investicijų gautą pasiūlymą. Rytoj, tokiu metu, Natanas bus susižadėjęs su Ema ir pasirašęs sutartį su Montgomerių nafta.

– Turiu du bilietus į krepšinio varžybas šiam vakarui, bet negaliu eiti. Domina?

Natanas tarpduryje išvydo Maksą. Nors viduje vis dar kunkuliavo apmaudas dėl to, kad broliai privertė pereiti ugnį ir vandenį, Natanas įvertino Makso bandymą užmegzti ryšį.

– Negaliu. Turiu planų.

– Ir aš.

Maksas vis dar stovėjo tarpduryje.

– Sebastianas sakė, kad perdavė tau Smito įmonės įsigijimo sumas.

– Dar neturėjau progos užmesti akies.

– Jei toliau vaikaisi Montgomerių naftos, veltui švaistai laiką. Menka tikimybė, kad tau pavyks.

– Pavyks. – Natano susierzinimas išaugo, bet jis valdė savo toną ir iš paskutiniųjų stengėsi išlikti mandagus. – Tiesą sakant, šį vakarą ruošiuosi sukirsti rankomis.

– Ar gerai pagalvojai, kur mus įvelsi? Jei įrenginiai neduos pelno, galime visko netekti. – Maksas dėbtelėjo atkišdamas žandikaulį.

– Arba galime užkalti gražaus pinigo.

– Visa tai išties dėl pinigų ar tu paprasčiausiai bandai sužlugdyti šeimos verslą?

Labai seniai, suvokęs, kad Sebastianas su Maksu niekada nepripažins jo broliu, Natanas užgniaužė savo nusivylimą ir nusprendė, kad jei neprisidės prie brolių, sutriuškins juos. Kad ir kokie jie būtų panašūs, jis neturėjo kito pasirinkimo, tik imtis visko vienam. Įsisenėjusių įpročių buvo sunku atsikratyti.

Na, jis bent jau mėgino.

– Nejau manai, kad aš tikrai taip pasielgčiau? – paklausė Natanas sunkiai alsuodamas. – Ar nesupranti, kad aš taip pat, kaip ir jūs, priklausau šiai šeimai ir verslui? Žinoma, ne. Niekada neleidote man prisidėti prie jūsų veiklos. Tiesą sakant, nežinau, kam aš ariu kaip jautis, kad Keiso jungtinės investicijos gautų šį sandorį, kai galėčiau tai padaryti vienas.

Natanas nutilo ir su visa sukilusio įniršio jėga sugniaužė kumščius. Užplūdę jausmai šokiravo. Paprastai patirdamas spaudimą išlikdavo ramus. Kas nutiko vyrukui, blefuojančiam priešais profesionalius lošėjus ir turinčiam tik dvi kortų širdis ir penkis vynus rankose?

– Tada tarkis be mūsų. – Maksas truktelėjo pečiais. – Tau vis tiek čia nepatinka. Nesuprantu, kodėl nepradedi savo verslo.

Kaip tik tokio ultimatumo Natanas stengėsi išvengti grįžęs į Hjustoną ir pradėjęs dirbti su broliais. Maksas metė iššūkį.

– Kas čia vyksta? – Sebastianas įžengė į kambarį ir atsistojo tarp Makso su Natanu. Jo akys lakstė nuo vieno brolio prie kito.

– Maksui atrodo, kad man ne vieta šioje įmonėje, – paaiškino Natanas nepajėgdamas daugiau suvaldyti savo kartėlio. – Ir aš pradedu su juo sutikti.

– Kodėl?

– Mano vizija dėl įmonės ateities kitokia.

– Ir todėl, kad nukrinti kaip iš giedro dangaus...

Natanas pertraukė Maksą žemu urzgesiu:

– Mane pasikvietė tėtis.

– O tai suteikia tau teisę spausti mus imtis permainų. Įmonė nešė pelną, prieš tau pasirodant. Ji neš pelną, ir tau išėjus, – atšovė Maksas.

Tas pats per tą patį su tais pačiais argumentais. Jų trijulė nuveiktų velniškai daugiau, jei baigtų vienas kitam priešintis.

Natanas gnybtelėjo tarpuakį.

– Klausykit. Mes susitarėme, kad iki šiandien turiu pasirašyti sutartį. Jei taip neįvyks, daugiau niekada neišgirsite manęs kalbant apie Montgomerių naftą.

Valentino diena išbrėško niūri ir rūškana, bet saulė pasirodė, kai Ema atrakino Natano namų duris. Ji žongliravo trimis brangių butikų maišais ir paspyrusi užtrenkė duris. Dar niekada nebuvo taip smagu apsipirkinėti. Ar kada nors vėl švaistys pinigus nemąstydama apie visą sunkų darbą, kurį įdėjo, jiems užsidirbti? Ji daugiau nėra ta švaistūnė panelytė, kokia buvo prieš šešis mėnesius. Išmoko tėvo paskirtą pamoką.

Nors ir tai nesvarbu. Kad ir kaip puikiai ėjosi Baton Ružo parodoje, iki tikslo trūko beveik dešimties tūkstančių dolerių. Ji sumovė progą tėvui įrodyti, kad gali išsilaikyti, ir pralaimėjo lažybas. Iš principo reikia tekėti už Natano.

Be abejo, gali sulaužyti žodį ir pasitraukti būdama laisva moteris. Daugiau Emos nekankino nerimas, kad neteks patikos fondo pinigų. Praėjusios šešios savaitė parodė, kad gali savimi pasirūpinti. Tačiau būtų smagu, jeigu jos žodis būtų šio to vertas. Nes, jei laimėtų, o tėvas praloštų, ji tikėtųsi, kad jis laikytųsi duoto pažado. Tikrai nesitenkintų mažesne dalimi.

Na, o dėl to, kaip jautėsi tapsianti ponia Keis...

Ema nusimetė drabužius ir palindo po dušu mąstydama apie Nataną. Per ilgą kelionę iš Baton Ružo turėjo begalę laiko pamąstyti. Persikrausčius pas jį, Emos nuomonė truputėlį pasikeitė.

Kol karštas vanduo sruvo kūnu, ji užsimerkė ir įsivaizdavo glamonėjančias rankas, aukštą raumeningą figūrą, besiglaustančią prie nuogos jos odos, pažadinančią geidulius, žemą Natano balsą, meiliai ir drąsinamai kuždantį, jiems kartu judant. Su jos kūnu Natanas darė tokius dalykus, kokių nebuvo patyrusi anksčiau.

Ir Natanas padarė ją laimingą. Pasirūpino poreikiais ir lovoje, ir visur kitur. Branginama ir apšokinėta, Ema leido sau apsvarstyti Natano nuomonę apie vedybas. Per šias kelias savaites užtektinai apie jį sužinojo, kad nuspręstų, jog jis būtų puikus sutuoktinis. Natanas buvo atsidėjęs jų santykiams ir dėmesingas jos poreikiams.

Vis dėlto Ema žinojo, kad vien aistra soti nebus. O jeigu ją suderinti su pagarba ir prieraišumu? Ema sudvejojo. Santuokos sugriūdavo, net jei žmonės mylėdavo vienas kitą. Ar jiems su Natanu pavyktų be gilių jausmų?

Ema išėjo iš dušo ir nusausino plaukus. Šiandien Valentino diena. Jos atpildo diena. Nors, grįžus iš Baton Ružo, Natanas neužsiminė apie sandorį su jos tėvu, Ema nutuokė, kad jis tikrai ruošiasi romantiškam vakarui su piršlybomis.

Ar protinga spėlioti, kad ir toliau bus laiminga su Natanu žinodama, kad jis nemylės jos? Natanas niūniuodavo džiaugsmingas dainas apie amžiną meilę, tačiau netikėjo nė vienu jų žodžiu. Bet kiekvienas priedainis, kiekviena eilutė liudijo, gundė patikėti, kad jis galėtų įsimylėti, sutikęs tinkamą moterį.

Ir labiau už viską Ema troško ja būti.

Jai apmirė širdis. Kažkas pasikeitė. Atsirado paskutinis dėlionės gabalėlis, užbaigęs paveikslą.

Nieko nuostabaus, kad vos tik apsisprendusi, jog trokšta laimingos pabaigos kaip pasakoje, svarstė apie vedybas su Natanu. Kad nusipelnė ištekėti už ją dievinančio vyro.

Ji myli Nataną.

Baimė dėl to, kas atsitiks, pradingo. Ji įsimylėjo. Stipriai. O Natanas nebuvo pasirengęs jos prisileisti. Mylėti. Gal niekada ir nebus. Ar ji tikrai pasiruošusi tuo pasitenkinti?

Suskambėjo Emos mobilusis telefonas. Ištraukė jį iš rankinės ir atsiliepė.

– Sutvarkei savo reikalus?

Nors praėjusį vakarą ilgas valandas praleido lovoje tysodama šalia jo, po juo, ant jo, išgirdus Natano balsą, Emos kūną sukuteno pažįstamas jaudulys.

– Viskas atlikta.

– Gali susitikti po valandos?

– Ką čia dabar rezgi? – Nepaisant dar prieš akimirksnį apėmusio liūdesio, Emos galvoje pradėjo sukiotis geidulingos mintys. Kokia nauda skendėti kančioje, kai vien pokalbis su Natanu ją sujaudino?

– Galvojau apie pietus, nebent tu mąstei apie trumputę popiečio šėlionę.

– Kodėl negalėtume visko suderinti? Neabejoju, kad netoli tavo biuro rastume viešbutį su kambarių tarnybos paslaugomis. – Ema viską įsivaizdavo. Ji sustabdė akimirką ir pasigėrėjo fantazija, kol ausyje dudeno Natano balsas.

– Klausaisi manęs?

– Ne, atsiprašau. Mintyse tave nurenginėjau. Ką sakei? – paklausė ji.

Jis tyliai nusikeikė.

– Susikrauk krepšį. Užsakiau kambarį viešbutyje Four Seasons.

– Jau lekiu.

Ema baigė pokalbį ir palietė lūpas pirštų galiukais slysdama nuo vieno iki kito plačios šypsenos krašto. Turėtų sunerimti, kad šis vyras vien savo skambučiu privertė paklaikti iš ilgesio. Jis buvo sielvarto pranašas, tačiau ji sau prisiekė nesijaudinti dėl ateities. Tiesiog gyventi šia akimirka.

Lengviau pasakyti, nei padaryti, bet po valandos Ema įžengė į viešbučio fojė ir akimis susirado Nataną. Jis sėdėjo ant vienos iš patogių sofų, skaitė laikraštį ir iki pat panagių atrodė tikras didelės įmonės vadovas. Sekundėlę Ema stabtelėjo ir šuoliuojančia širdimi įsistebeilijo į jį.

Kur jos seksualusis suvedžiotojas su džinsais ir nuoga krūtine? Pagal užsakymą siūtu tamsiai mėlynu kostiumu, gurgždančiais baltais marškiniais ir sviesto geltonumo šilkiniu kaklaraiščiu jis vėl priminė pramonės magnatą. Kaip tik tokį, kuris imtųsi verslo su jos tėvu. Emos širdis nusirito į kulnus.

Natanas pakėlė akis ir pagavo ją spoksant. Lėtai išrietė antakius. Paskui lėtai nusišypsojo ir nuginklavo Emą.

– Sveikas, gražuoli, – pasisveikino ji, drebančiomis kojomis nuklibikščiavo iki sofos ir atsisėdo šalia. Visu kūnu atsisuko į jį, užmetė vieną koją ant kitos iš visų jėgų mėgindama atrodyti gundančiai. Vilkėjo smaragdų žalumo prigludusią suknelę, aptempiančią jos apvalumus ir apnuoginančią rankas. – Dažnai čia ateini?

Natano žvilgsnis klaidžiojo jos kulkšnimis ir blauzdomis, kol galiausiai aprėpė visą Dior drabužėliais aprengtą kūną. Kai pažvelgė į veidą, Ema net svaigo nuo aistros. Natanas sulankstė laikraštį ir pliaukštelėjo jai pliką kelį.

– Akivaizdu, ne itin dažnai, jei tu atstovauji jų klientūrai. Turiu užsakęs apartamentus. Gal sudominčiau gėrimu?

– Kad ir kaip maloniai tai skambėtų, bijau, kad laukiu savo meilužio. Susitinkame pirmą valandą, kiekvieną ketvirtadienį. Jis labai patrauklus ir seksualus.

– Ir labai vėluoja. Jau penkios minutės po pirmos. – Natanas trūktelėjo rankogalį virš laikrodžio ir nušvito nugalėtojo šypsena. – Išgerk su manimi. Vyras niekada neturėtų versti gražią moterį laukti.

– Na, kad jau taip sakai.

Ema nusikvatojo, kai Natanas timptelėjo ją ant kojų.

Jis liepė pasiuntinukui atnešti jos daiktus. Apartamentuose Natanas davė vaikinui arbatpinigių ir išsiuntė savo reikalais, o Ema paėmė kambarių tarnybos valgiaraštį ir ėmė sklaidyti. Jis atsistojo už nugaros ir pirštais sugriebė užtrauktuko ąselę prie sprando.

– Išalkai? – Patraukė užtrauktuką žemyn ir pasilenkė pabučiuoti kaklo.

Ema pasisuko jo glėbyje, kad suknelė pati nuslystų prie kojų.

– Pirmiausia – desertas.

Įsisupusi į pliušinį viešbučio rankšluostį Ema džiovinosi plaukus ir žvelgė į savo atvaizdą. Akys žibėjo paslaptingu džiaugsmu, o nesuvaldoma šypsena varė iš proto. Ji švytėjo, kaip ir derėtų moteriai, šią popietę tapusiai garbinančių vyro glamonių objektu. Ačiū Dievui, įstatymas nedraudžia taip nuostabiai jaustis.

Vien pagalvojus, kaip įmantriai Natanas ją glamonėjo, Ema suvirpėjo suvokusi, kad jie turi visą naktį mėgautis tokiais svaigiais žaidimais. Žinoma, jei toliau tęs tokiu tempu, gali būti, kad iki rytojaus ji mirs nuo išsekimo. Bet užtat kokia tai būtų mirtis...

– Apie ką mąstai? – Natanas grįžo iš miegamojo, kur skambino kambarių tarnybai. Jis priėjo iš už nugaros ir susitiko su jos žvilgsniu veidrodyje.

– Apie tave, – atsakė Ema, o šypsnys tapo geidulingas. – Ant valgomojo stalo kitame kambaryje, padengtą plakta grietinėle ir šokolado padažu.

Natanas išrietė antakius.

– Manau, dabar tavo eilė. – Jo rankos apsivijo jos liemenį atlaisvinti chalato diržo.

– Negalime, – paprieštaravo Ema išjungdama plaukų džiovintuvą, kad susiaustų chalato skvernus. – Pirma – vakarienė. Privalau pavalgyti, kad išlaikyčiau jėgas.

– Tau neprireiks jėgų tam, ką esu numatęs. Tik atsigulk ir leisk viską daryti man. – Natanas grobuoniškai vyptelėjo.

Ema nusijuokė, tačiau vis gynėsi nuo reiklių jo rankų. Beldimas į duris pranešė, kad atvyko kambarių tarnyba, ir jai truputėlį palengvėjo, nes užduso nuo kylančio geismo ir bandymų įveikti Natano pastangas išvaduoti ją iš chalato.

Kol jis nuėjo įleisti padavėjo, Ema skubiai patikrino savo balso paštą. Tikėjosi sulaukti skambučio iš moters, kuri norėjo užsisakyti papuošalą. Nors Ema manė, kad per vėlu pasinaudoti pinigais laimėti lažybas su tėvu, tokio pobūdžio verslas taptų puikiu pajamų šaltiniu.

Jai buvo įdomu, kaip Natanas sutiks žinią, kad, net ir jiems susituokus, ji ketina toliau modeliuoti ir kurti papuošalus. Jis nuolatos kartojo, kad nori ja rūpintis, bet ji įrodė galinti tai padaryti pati. Ema didžiavosi savo pradėtu verslu ir atėjusia sėkme. Nė nemanė visko mesti vien todėl, kad daugiau nereikia iš juvelyrikos užsidirbti pinigų.

Šią popietę jos laukė dvi žinutės. Viena – nuo Edisonos, linkinčios sėkmingo vakaro su Natanu. Antroji – nuo Tomo Mamano iš Bielos. Skambino jam anksčiau vis dar tikėdamasi, kad pavyko parduoti dirbinius, likusius po parodos Baton Ruže. Jo nebuvo, todėl Ema paliko žinutę. Laikydama kumščius ji išklausė pranešimą.

– Ema, džiaugiuosi, kad paskambinai. Turiu gerų naujienų. Pardavėme visus naujus papuošalus, kuriuos atnešei. Pirkėjai minėjo, kad matė tavo darbus neseniai vykusiame labdaros renginyje. Turiu tavęs laukiantį čekį beveik vienuolikai tūkstančių dolerių. Ir mums tikrai patiktų, jei atneštum daugiau savo juvelyrinių dirbinių.

Apstulbusi ir netikėdama Ema išjungė žinutę. Padėjo telefoną ant tualetinio staliuko vargiai įstengdama suvokti, ką išgirdo. Jai pavyko. Tikslą pasiekė laiku.

Ji atgaus savo patikos fondą. Galės suremontuoti loftą. Įsigyti naujos įrangos. Išsinuomoti studiją. Prekiauti savo dirbiniais ir plėsti verslą.

Ji daugiau nėra įsipareigojusi tekėti už Natano.

Emos pilvo raumenys susitraukė iš sielvarto.

Ji juk myli Nataną. Gal ir nebūtų susitaikiusi su mintimi tekėti už jos nemylinčio vyro, bet sutiko vykdyti lažybų su tėvu sąlygas.

Dabar viskas pasikeitė. Ji laisva pasirinkti tekėti už Natano ar ne.

Kita vertus, reikalai tik pašlijo. Laisva valia paliko ją neapsaugotą nuo klaidų.

Prieš šį vakarą čia važiuodama, Ema pripažino, kad Natanas jos nemyli ir susitaikė su mintimi, kad vis tiek už jo ištekės. Ne, dar daugiau, – viena jos dalis troško tapti Natano žmona. Nepajėgė įsivaizduoti, kaip be jo gyvens.

Tačiau jei paklus savo jausmams ir už jo ištekės, ar galiausiai netaps nelaiminga ir nepraleis likusio gyvenimo pykdama ant savęs ir nekęsdama jo? Tereikėjo kokio nors ženklo, pripažinimo, kad Natano jausmai jai nėra vien prieraišumas.

O jeigu Natanas jos nemyli? Ar ji pasiruošusi jį palikti?

Ema apsižvalgė po miegamąjį. Natanas sukūrė tobulą romantišką atmosferą su rožėmis, žvakėmis, braškėmis, aplietomis šokoladu. Ji įsižiūrėjo į nepaklotą lovą, kurioje praleido popietę kūniškame kvaitulyje, ir raudonas rožes ant tualetinio staliuko.

Užuot pražydę dideliais žiedais, pumpurai ant tvirtų kotų nusviro. Ema žinojo, kad gėlės nuvys. Jos atrodė tokios gražios, tokios nuostabios šią popietę, kai su Natanu įžengė į prabangius apartamentus. Tačiau jų grožis buvo iliuzija. Rožės nebūtų ilgiau išsilaikiusios.

Ar tai ženklas, kad jiems su Natanu taip pat nelemta likti kartu?

Dešimtas skyrius

Spėliodamas, kodėl Ema užtruko, Natanas grįžo į miegamąjį ir rado ją susimąsčiusią. Paėmęs už rankos, nusivedė į svetainę, kur laukė vakarienė. Žvakių šviesa žaižaravo krištolinėse taurėse ir išryškino auksaspalvius porcelianinių indų ornamentus.

Natanas atitraukė kėdę ir pasodino Emą. Širdis šokinėjo, priklaupus šalia, bet šiaip jautėsi nepaprastai ramus. Tai buvo akimirka, kurios laukė visą dieną.

– Kai ką tau turiu. – Vis dar laikydamas už rankos, pasuko delną į viršų. – Tekėk už manęs.

Tyla užpildė kambarį, kol Ema stebeilijo į įstabų deimantą, tviskantį delne. Nors jos akys neišdavė jausmų, lūpos suvirpėjo.

– Dauguma vyrų piršdamiesi įteikia žiedą.

– Pamaniau, kad tu mieliau savąjį sukurtum pati.

– Ir buvai teisus.

– Neatsakei į mano klausimą, – paragino Natanas.

Ema sugniaužė pirštus paslėpdama deimantą kumštyje.

– Keista, bet negirdėjau klausimo. – Ji kilstelėjo smakrą ir susidūrė su jo žvilgsniu. Tamsiai rudose akyse kovoję viltis ir atsargumas nesumažino įtampos. – Tai buvo labiau reikalavimas.

Taip ir buvo. Natanas tučtuojau suprato savo klaidą. Ema buvo kaprizinga mergaitė, tikinti pasakomis. O jis pasiūlė rinktis tikrovę. Jis apgręžė deimantą suspaudusią ranką ir pagarbiai pakštelėjo krumplius.

– Ema Montgomeri, ar tekėsi už manęs?

– Gali pažadėti, kad niekada neteks to gailėtis?

– Ne.

Pagaliau ji nusišypsojo. Bet tai buvo tik miglota tikrosios laimės šmėkla.

– Galėjai sumeluoti ir pasakyti taip.

– Verčiau jau būsiu su tavimi sąžiningas. – Natanas suėmė jos veidą delnais. – Noriu, kad mūsų santuoka būtų pagrįsta pagarba ir pasitikėjimu.

– Tačiau jei nekvepėtų sandoriu su mano tėvu, manęs nevestum.

– Sandoris ar ne, jeigu nenorėčiau tavęs vesti, tai ir nevesčiau.

Emos akys nušvito. Visas kūnas virpėjo nuo įtampos.

– Kaip manai, ar galėtum kada nors mane pamilti?

Klausimas, kurio Natanas baiminosi. Viduje glūdintis verslininkas patarė meluoti, bet tai reikštų, kad likusį gyvenimą praleistų apsimetinėdamas. Reikėjo sakyti teisybę, net jei ir rizikuotų ją prarasti.

– Negaliu tau pažadėti laimingos pabaigos, tačiau niekada nesuabejosi mano atsidavimu tau arba mūsų bendram gyvenimui. – Natanas paleido jos smakrą ir švelniai brūkštelėjo per skruostą. – Tekėk už manęs.

Emą apleido pasitikėjimas.

– Aš neprivalau.

– Ką nori pasakyti? – paklausė Natanas.

– Biela pardavė mano papuošalus. Suma pakankama, kad į sąskaitą sugrąžinčiau pinigus. Aš laimėjau lažybas su tėvu. – Emos balsas drebėjo. – Daugiau man nereikia tenkintis santuoka, pagrįsta tik pagarba ir pasitikėjimu.

– Tu nori meilės. – Natanas ranka persibraukė plaukus, virptelėjo skruosto raumuo.

– Labiau už viską. – Šiltas šokoladinis Emos žvilgsnis atšalo.

– Ema, nėra tokio dalyko, kaip pasakiška pabaiga.

– Ne mums, – sušnabždėjo ji. – Ne tau, jei negali manęs mylėti. Bet gal vieną dieną ir sulauksiu, jei neištekėsiu už tavęs.

– Tu kvailė.

Ema nustūmė jo ranką ir atsistojo.

– Ne.

Natanas taip pat pakilo, bet lėtai, po truputėlį atpalaiduodamas raumenis ir mėgino suvaldyti neviltį.

– Praleisi likusias dienas vaikydamasi svajonių, kol galiausiai jos išnyks, nespėjus nė pagauti. Štai kas yra meilė. Iliuzija.

– Tu klysti. Tai meilė išlaiko drauge, kai gyvenimas suduoda skaudžiausius smūgius. Viltis ir tikėjimas. Jie padaro mus stipresnius. Ir tai suprastum, jei nustotum tikėtis, kad būsi nuviltas.

– Tai tu klysti, jei manai, kad aš tau nieko nejaučiu.

– Tik ne meilę... – Ema aiktelėjo, kai Natanas suėmė ją už dilbių ir prisitraukė prie savęs.

Stojo ilga tyla, pertraukiama tik nelygaus jų kvėpavimo. Nors ir pyko ant Emos, geismas buvo stipresnis. Galėtų nusinešti ją į lovą ir mylėti, kol ji liausis mąstyti. Dar kartą ir dar privestų iki orgazmo, kol pripažintų, kad jis – vienintelis vyras, kuriam priklausysiantieji taip priklausys.

Tačiau ilgainiui tektų palikti lovą, ir barniai prasidėtų iš naujo. Jis neitų į kompromisą, ji – taip pat. Ir taip toliau užuolankomis, be jokios vilties, kad kuris nors nusileis.

– Spėju, kad atsidūrėme aklavietėje, – prabilo Natanas. Jis nuleido rankas. Ema gavo, ko norėjo. Ji neturėjo priežasties už jo tekėti, o dėl to savaime negalioja ir jo sandoris su jos tėvu. Daugiau nėra dėl ko kovoti. – Tikiuosi, nesigailėsi šio sprendimo.

Ema nusisuko, bet Natanas spėjo išvysti, kad ji nusiminė.

– Kodėl turėčiau?

– Nes gerai žinai, ko ir džiaugsme, ir varge su manimi tikėtis. Ar tuo neabejosi, sutikusi kitą vyruką?

Ema neatsakė, o Natanas pasišalino į miegamąjį susirinkti daiktų. Jis skubiai apsirengė, o atėjęs atsistojo priešais. Ji nepajudėjo iš vietos, kol jis krovėsi daiktus, bet dabar kilstelėjo delną prie jo rankos.

Dar nespėjus paliesti, Natanas pasakė:

– Lik sveika, Ema.

Norėjo, kad žodžiai skambėtų neatšaukiamai. Troško, kad Ema suprastų, jog palieka ją visiems laikams. Kad nepersigalvos.

– Lik sveikas, Natanai. Būk laimingas.

Natanas suurzgė, išgirdęs atsisveikinimą, ir išėjo iš apartamentų, išėjo iš jos gyvenimo.

Antroji vasario pusė Emai buvo įtempta. Nenusiteikusi pradėti būtino kapitalinio lofto remonto, pardavė jį iš varžytinių tokį, koks yra, ir perkraustė daiktus į ankštus dviejų miegamųjų apartamentus. Kadangi Bieloje puikiai sekėsi pardavinėti papuošalus, savo dirbinius pasiūlė keletui parduotuvių Dalase ir Ostine. Pasinerti į darbą gal ir nebuvo tinkamas būdas gydyti širdgėlą, tačiau vaikščiojimas prie išsekimo ribos naudingai atsiliepė juvelyrikos verslui.

Natanas taip ir nepasirodė prie jos durų. Ema nesistebėjo. Ji atsisakė tekėti. Jo sandoris su jos tėvu nutrūko. Todėl jis nutraukė santykius ir su ja.

Ema prisivertė valgyti, nors skrandis prieštaraudavo vien mintims apie maistą. Kiekvieną rytą valydamasi dantis veidrodyje susidurdavo su savo pačios šmėkla. Jei būtų turėjusi jėgų, būtų nusikvatojusi, kaip skyrėsi ta švytinti gyva moteris Natano namuose ir tamsi būtybė, kuria tapo.

Vis dėlto blogiausia būdavo naktimis. Kamuodavo įvairiausi klausimai. Ar teisingai pasielgė atsakydama Natanui? Ar visą gyvenimą truksiantis širdies skausmas vertas jos savigarbos? Ar Natanas galvoja apie ją? Ji troško ištekėti iš meilės. Apgindama savo įsitikinimus atgavo savigarbą, bet prarado širdį.

Tik laikas parodys, ar teisingai pasirinko.

Atskriejo kovas, atsinešęs saulę ir šiltesnius orus. Išaušo diena, kai Ema apsimovė džinsus ir savo mėgstamiausią violetinę palaidinę ir iškeliavo apsipirkti. Reikėjo maisto produktų ir vieno ypatingo dalykėlio.

Po valandos ji stovėjo savo vonios kambaryje ir vėpsojo į nėštumo testą. Instrukcija ant dėžutės šono teigė, kad jo tikslumas – devyniasdešimt devyni procentai, bet Ema norėjo įsitikinti iki galo – po galais, būti visiškai tikra.

O jeigu ji laukiasi?

Iš veidrodžio žvelgė paklaikusios rudos akys.

Natano kūdikis.

Kai Natanas ją taip paliko, Ema žinojo, kad daugiau niekada nenorės vėl jos matyti. Kūdikis sugrąžintų Nataną į jos gyvenimą. Ką tai reikštų?

Ema padarė testą, padėjo juostelę ant unitazo ir priblokšta iškiūtino iš vonios kambario. Reikėjo su kuo nors pasikalbėti, o kadangi Edisona buvo išvykusi iš miesto, paėmė telefoną ir paskambino savo svainei Džeimei.

– Sveika, nepažįstamoji, – pasisveikino Džeimė. – Senokai girdėjau tavo balsą.

– Buvau truputėlį užsiėmusi. Kaip tu laikaisi?

– Pasijusiu geriau po savaitės, kai gims vaikelis. Oi. Šiandien jis judrus. Paskutiniu metu nerimsta naktimis.

Ema pakėlė marškinius ir pirštais palytėjo vis dar plokščią pilvą. Ji stebeilijo į bambą.

Ar ji – būsima mama?

– Tikėjausi iki jo gimimo persikelti į naują namą, bet nieko neišeis, – tauškė Džeimė. – Laukiu nesulaukiu, kada iš čia išsikraustysime. Gyventi su tavo tėvu tas pat, kaip gyventi, kur nėra privatumo ir ramybės. Jis dėl visko nurodinėja Kodžiui. Mane tai veda iš proto. Nežinau, kodėl leidau savo vyreliui įkalbėti mane čia gyventi, kol bus pastatytas mūsų namas. Viešbutyje būtų geriau.

– Neabejoju, kad kambarinių paslaugos Lankasterio viešbutyje neprilygsta Montgomerių pilies.

– Tiesa, tačiau bent jau ten pabūčiau viena su savo vyru, – Džeimė tęsė savo monologą, o tada turbūt suprato, kad nebėra klausytojų. – Ema, tau viskas gerai?

– Man atrodo, kad aš nėščia.

– Nėščia?

Ema krūptelėjo, kai Džeimės balsas suspigo ausyje.

– Ema, tu nėščia? Tikrai?

– Ne, ne tikrai. Dabar darau testą. Ir gal galėtum tyliau?

– Tai Natano kūdikis? – sušnabždėjo Džeimė. – Žinoma, kad taip. Ar tu už jo ištekėsi?

– Ne.

Nėštumas nieko nekeičia. Natanas vis tiek jos nemyli. Vis dėlto tai suteikė dingstį meluoti sau pačiai ir sakyti, kad tai daugiau nesvarbu. Ji laukėsi Natano vaiko. Jam buvo nelengva būti prašalaičiu, augant tėvo namuose. Ar jis leis lygiai taip pat kentėti savo vaikui?

– Kiek laiko praėjo nuo testo pradžios?

Dirstelėjusi į laikrodį Ema suvokė, kad jau laikas. Drebančia ranka perbraukė ilgus plaukus.

– Maždaug dešimt minučių.

– Eik patikrinti.

Ema grįžo į vonios kambarį. Paėmė juostelę ir užsimerkė. Giliai į plaučius įkvėpusi oro, pažvelgė į nėštumo testą.

– Teigiamas. – Ema klestelėjo ant grindų. – Aš nėščia.

– Neabejoju, kad jis apsidžiaugs, – įtikinamai suulbėjo Džeimė. – Kodis sakė, kad Natanas jau seniai tave įsižiūrėjęs.

Viltis apsivijo Emą tarsi gyvatė, po truputėlį užnuodydama sveiką protą.

– Jei sakydama įsižiūrėjęs turi galvoje, kad norėjo nusitempti į lovą, tada sutinku. Žinau, kad aušinčiau burną prašydama nepasakoti to savo vyrui. Bet prašau, liepk Kodžiui nesakyti Natanui. Man reikia sugalvoti, ką daryti. Ir, dėl Dievo meilės, prižiūrėk, kad neprasitartų tėčiui.

– Paskambink vėliau šią savaitę pranešti, kaip sekasi.

– Paskambinsiu.

– Ir, jei ko nors prireiks, juk žinai, kad mes su Kodžiu visada šalia.

Emos akyse susitvenkė ašaros.

– Ačiū.

– Atleisk, kad įsiveržiau į tavo susirinkimą. – Misė, vyresnioji Sebastiano asistentė kyštelėjo galvą pro duris ir atsiprašydama nusišypsojo. – Bet pamaniau, turėtumei žinoti, kad pasimatyti su Natanu atėjo Kodis Montgomeris.

Sebastianas su Maksu susižvalgė, tada įsmeigė akis į Nataną.

– Maniau, pasakei Montgomerių naftai, kad atsisakome sandorio, – tarė Sebastianas.

– Neabejoju, kad tai – draugiškas vizitas.

– Draugiškas? – Maksas prunkštelėjo. – Nuo kada tu bičiuliaujiesi su Montgomeriais?

– Nuo tada, kai mudu su Kodžiu įstojome į tą patį universitetą.

– Štai kodėl buvai toks velniškai tikras dėl sandorio sėkmės. Turi ryšių su senioku.

Dėl Makso kaltinimų staiga blykstelėjo susierzinimas. Natanas gūžtelėjo pečiais. Kam vargintis ir gintis? Tegu broliai galvoja, ką nori. Šiomis dienomis jo nedžiugino niekas: nei nugalėti brolius, nei užsidirbti pinigų, net galimybė įsigyti Onderdonko paveikslą, kurio troško dešimt metų. Nuo tada, kai paliko Emą, visi keliai vedė prie apgailestavimų.

Natanas nukėlė kojas nuo kavos staliuko ir išėjo iš kambario. Paskutiniu metu viskas įgriso: nuo neįkvepiančių brolių verslo sprendimų iki lindėjimo savo kabinete, kur niekas nežadino susidomėjimo, ir grįžimo į tuščius namus.

Natanas nekentė savo gyvenimo. Jis buvo vienišas, nuobodus ir kaip niekada apgailėtinas. Jam nepavyko padaryti broliams įspūdžio savo verslo įžvalgomis. Tiesą sakant, toliau sunkino santykius su jais per paskutines porą savaičių elgdamasis šiurkščiai ir nedraugiškai. Ir atsuko nugarą pačiai nuostabiausiai kada nors sutiktai moteriai. Jis nusipelnė jaustis apgailėtinai.

Natanas pamatė Kodį koridoriuje.

– Ką tu veiki Hjustone?

– Šį rytą susitikau su keletu mūsų valdybos narių, bet anksti išsiskirstėme, todėl pagalvojau, gal turėtum laiko papietauti, prieš man išvykstant.

Natanas dirstelėjo į laikrodį.

– Restoranas apačioje atsidarys tik po dvidešimties minučių. Tikrai turi laiko pasibastyti po Hjustoną? Ar tavo žmona nesiruošia gimdyti bet kurią akimirką?

– Dar liko kelios dienos. – Kodis susiraukė. – Nors turbūt apsidžiaugtų, jei tai įvyktų greičiau. – Jis apsižvalgė ir ant sienos pastebėjo paveikslus. – Ei, tie panašūs į tėčio turimus darbo kambaryje.

– Onderdonkas. – Natanas linktelėjo stebėdamasis sąsajomis su Montgomerių šeima ir jo meno kolekcija.

– Taip ir pamaniau. Jei neklystu, Ema įkalbėjo juos nusipirkti. Kalbant apie mano seserį, kas tarp jūsų vyksta?

Stačiokiškas Kodžio perėjimas nuo paveikslų prie Emos įspėjo, kad tai – nepaprastas vizitas.

– Eime pasišnekėti į mano kabinetą. – Jis ranka mostelėjo į koridoriaus galą. – Nieko tarp mūsų nevyksta.

Kodžio mestas žvilgsnis Natanui priminė Emą. Jį pervėrė skausmas. Nenorėjo jo jausti. Kai mirė motina, prisiekė niekada daugiau nieko nepamilti. Vis dėlto Ema pasiekė jo sielą, ir jis buvo beatveriąs jai širdį.

– Yra priežastis, kodėl nepaskambini ir nepaklausi, kaip jai sekasi? – Agresyvus Kodžio tonas užklupo Nataną iš pasalų.

Kažkas blogo nutiko Emai? Ne, nes antraip Kodis būtų nuo to ir pradėjęs.

– Kai paskutinį kartą kalbėjomės, ji gan aiškiai davė suprasti, kad nenori nieko apie mane žinoti.

– Gali būti, kad tu klysti.

Natanas atkuto.

– Ema taip sakė?

– Aš su ja nekalbėjau.

– Tai iš kur žinai, kad ji nori su manimi pasišnekėti?

– Ji kalbasi su Džeime. Džeimė – su manimi. – Kodis pervėrė jį niūriu žvilgsniu. – Tau reikia pasikalbėti su Ema.

Natanas nenutuokė, kaip suprasti griežtą jo draugo toną.

– Pliurpi kažkokias nesąmones.

Jie praėjo Sebastiano kabinetą, ir Natanas pastebėjo, kad broliai įdėmiai juos stebi.

Natanas mostelėjo Kodžiui užeiti į jo kabinetą.

– Kas čia vyksta?

Kodis reikšmingai dėbtelėjo į praviras duris, ir Natanas jas uždarė.

– Tėtis neatiduoda Emai patikos fondo.

Natanas įsitempė įsivaizduodamas, kaip ji gyvena apšiurusiame bute. Ema verta daugiau.

– Kodėl?

– Nes neištekėjo už tavęs.

Nataną nudiegė kaltė.

– Nesuprantu. Ema sakė, kad turi reikiamus dešimt tūkstančių.

– Bet, pasirodo, į sąskaitą juos padėti reikėjo iki keturioliktos, o pinigai ten atsidūrė tik kitą dieną.

– Absurdas. – Natanas papurtė galvą. – Ema turėjo pinigus. Tai kas, kad jų nebuvo kažkokioje sąskaitoje?

– Toks jau tas senis. – Kodis truktelėjo pečiais. – O kad jau prašnekome apie jį, tėvas sakė, kad sandoris galios, jei vesi Emą.

Staiga Natanas suvokė, kad jo nedomina sandoris su Montgomerių nafta, nes daugiau netroško iš brolių perimti verslo. Jis norėjo drauge su broliais vadovauti verslui. Norėjo būti pripažintas šeimos narys.

– Ema jau atsisakė.

– Gal piršaisi ne taip, kaip reikia, – atkirto Kodis.

Natanas ant krūtinės sukryžiavo rankas.

– Gal ir taip.

Nebuvo jokių gal. Emai reikėjo romantikos su pasakiška pabaiga, kurios jis negalėjo suteikti. Jos nedžiugino jo aistra ir pažadai būti ištikimam. Ema troško būti mylima. Manė, kad dėl to bus laiminga. Juokinga. Meilė tik stumia į nusivylimą ir širdgėlą. Štai, kaip jo motina kentėjo būdama meiluže vyro, kuris taip jai ir nepriklausė. Štai kaip jį atsisakė priimti broliai. Štai ką mėginimas būti jų pripažintam padarė jo gyvenimui. Meilė niekam neatnešė laimės.

– Pabandyk dar kartą pasipiršti Emai. Šiuo metu jos reikalai truputėlį pasikeitė.

– Nes neturi pinigų?

Kodis dėbsojo į Nataną lyg į didžiausią idiotą visoje planetoje.

– Nes ji nėščia.

– Nėščia? – pakartojo Natanas. Jam po kojų susiūbavo grindys. – Esi tikras?

– Toks tikras, koks gali būti nėštumo testas. – Kodis uždėjo delną ant Natano rankos. – Atrodo, kad tau reikėtų prisėsti.

Natanas susmuko ant kėdės.

– Ema laukiasi? Kodėl ji man nepasakė?

– Maniau, pasakė.

Natanas persmeigė savo geriausią draugą irzulio kupinu niauriu žvilgsniu.

– O tu pagalvojai, kad aš nesiruošiu prisiimti atsakomybės?

Kodis patraukė pečiais, bet, nespėjus atsakyti, suskambėjo mobilusis telefonas. Kol Kodis kalbėjosi, Natanas stryktelėjo nuo kėdės ir pradėjo žingsniuoti pirmyn atgal.

Kiek laiko Ema žino, kad laukiasi? Kodėl nepaskambino arba neužsuko pranešti, kad jis taps tėvu?

Tėvas. Natanui iš palengvėjimo apsvaigo galva.

Jis spoksojo į paveikslus ant savo sienų. Dabar jis su Ema susieti amžiams. Ji ištekės už jo. Nepasiduos, iki ji sutiks. Nė vienas jo vaikas neaugs kaip pavainikis.

– Vis dėlto atrodo, kad neturėsiu laiko papietauti, – pareiškė Kodis. – Ką tik Džeimei nutekėjo vandenys. Tau reikia pasikalbėti su mano seserimi.

– Pasakyk tai, ko pats nežinočiau, – burbtelėjo Natanas.

Kodžiui išėjus, Natanas pastvėrė automobilio raktelius ir patraukė prie lifto. Nesuspėjo nueiti toliau nei Sebastiano kabinetas.

– Ko jis norėjo? – paklausė Maksas žengdamas į koridorių ir užtverdamas Natanui kelią.

– Atėjo pakviesti pietų.

– Ir viskas? – Sebastianas išniro iš kabineto ir apsikeitė žvilgsniu su Maksu.

Nebylus jų bendravimas erzino Nataną. Jis kovojo su pasipiktinimu, tapusiu neatskiriama jo dalimi ir netikėtu suvokimu, kad troško dirbti su Maksu ir Sebastianu, o ne prieš juos. Bet kaip ruošiasi tai įgyvendinti, jei jo neprisileidžia? Jie visada turėjo vienas kitą. Jiems nereikėjo jo.

– Ir pranešti, kad Sailas vis dar domisi bendru verslu su mumis.

– Jau nusprendėme, kad nebendradarbiausime, – atsakė Maksas.

– Turiu draugų, kurie šokinėtų iš džiaugsmo, gavę progą imtis šio reikalo su manimi.

Sebastianas atrodė nusivylęs.

– Rimtai apie tai mąstai?

– Yra priežasčių, kodėl neturėčiau? – Natanas dėbtelėjo tai į vieną, tai į kitą.

– Ar kaip tik to nori? – pasiteiravo Maksas susiraukdamas.

– Maniau, grįžai į Hjustoną, nes troškai dirbti su mumis, – pridūrė Sebastianas.

– O judu tikrai pasistengėte, kad nebūtų lengva, ar ne? – atšovė Natanas ir ūmai pratrūko. – Tiesa ta, manęs daugiau nedomina verslas su Montgomerių nafta.

– Kodėl ne? – paklausė Sebastianas.

– Grįžau, nes norėjau priklausyti šiai įmonei, šiai šeimai, – jis karčiai pabrėžė paskutinį žodį. – Nuo pat vaikystės judu buvote sudarę sąjungą, prie kurios aš niekaip negalėjau prisidėti. Kai tėtis paskambino prašydamas sugrįžti ir dirbti įmonėje dėl šeimos, leidau jums sudirbti kiekvieną mano siūlytą idėją. Pamaniau, kad galiausiai judu įveiksite bet kokias dėl manęs kylančias problemas ir suvoksite, kad aš išmanau, ką darau. Sandoris su Montgomeriu buvo mano didysis šansas.

Sebastianas galva mostelėjo į Maksą.

– O mes neleidome tam įvykti.

Maksas gūžtelėjo pečiais, prieš prabildamas.

– Gal truputėlį ir neįvertinome tavęs.

– Leidome išdidumui sutrukdyti tapti šeimos nariu, – pridūrė Sebastianas.

Pirmą kartą po grįžimo į Hjustoną Natanui blykstelėjo viltis, kad tai, ką galbūt tikėjosi rasti, pasiekiama ranka. Užliejo stiprūs jausmai, suspaudė krūtinę ir spaudė kvailą šypseną.

– Aš pasirengęs dirbti kartu, jeigu jūs irgi to norite.

– Smitas dvejoja, – tarė Sebastianas. – Jei sandoris su Montgomerių nafta vis dar svarstomas, manau, turėtume jo imtis.

Natanas papurtė galvą. Daugiau nieko nereikėjo įrodinėti savo broliams, bet Emai – labai daug ką.

– Nepaleiskime Smito. Jo įmonė solidi. Kaip tik to mums ir reikia paįvairinti investicijoms. Lukas apsigalvos.

– Tikrai to nori? – paklausė Sebastianas.

– Kitko nė nesiimčiau svarstyti.

Vienuoliktas skyrius

Apsiginklavusi Natano marškiniais, kuriuos netyčia pasiėmė kraustydamasi iš jo namų, Ema iš lifto žengtelėjo į Keiso jungtinių investicijų vestibiulį. Persikėlusi gyventi viena, vilkėdavo juos eidama miegoti: ją ramino pažįstamas losjono aromatas, įsigėręs į medvilnę. Išskalbtas drabužis daugiau to kvapo neskleidė.

Ji pasiilgo Natano.

Skausmingai ilgėjosi.

Ar nuo Valentino dienos praėjo tik dvi savaitės? Atrodė, kad ištisi metai.

Mandagi Emos šypsena išblėso, kai administratorė pranešė, jog Natano nėra. Viduje šėlo palengvėjimas ir nusivylimas. Ji keletą dienų ruošėsi šiam susitikimui, galvoje parengė galybę kalbų, kelias net parepetavo prieš veidrodį.

Galiausiai jos visos baigdavosi sakiniu Natanai, aš nėščia.

Juokinga. Kalbas kartojo be paliovos, bet nepalengvėjo.

– Norėtumėte palikti žinutę? – pasiteiravo administratorė plačiai šypsodamasi.

– Ar minėjo, kada grįš? – Dabar, kai sukaupė drąsą pasakyti, Ema norėjo kuo greičiau viską pabaigti. – Galėčiau palaukti?

– Neminėjo.

– Užsuksiu vėliau. – Nebent nuspręs, kad neverta.

Anksčiau, planuodama dienotvarkę, Ema pirmiausia ketino užeiti į Bielą, nes jie paskambino pranešti, kad jos laukia čekis, tačiau, pastačius automobilį, apėmė troškimas pamatyti Nataną, todėl iš pradžių pasirinko sutvarkyti šį nemalonų reikalą. Dabar reikės sukaupti ryžtą ir vėl pakartoti šią kelionę.

Ema pasuko atgal prie lifto, o jaudulys baigė pragraužti jos savitvardą. Dar nespėjus nuspausti mygtuko, durys prasivėrė, ir Ema susidūrė su Natano akimis.

– Ką tu čia darai? – paklausė jis.

Visi rūpestingai ruošti pasisveikinimai išgaravo, kai skrandis apsivertė lyg delfinas per pasirodymą. Ji įbruko Natanui marškinius.

– Atnešiau tavo marškinius. Kažkaip įsipainiojo tarp mano daiktų, ir netyčia juos įsidėjau.

– Ir specialiai užsukai atiduoti. – Jo balsas dudeno taip gundančiai... – Džiaugiuosi.

Natanas paėmė marškinius ir nusviedė ant netoliese stovėjusios vestibiulio kėdės. Tada pirštais suėmė jos ranką ir įtempė į liftą. Laisvąja ranka suėmė už klubo ir vienu judesiu prirėmė Emą prie sienos.

Apsvaigusi iš džiaugsmo, Ema uždėjo delną Natanui ant krūtinės jausdama lygų ir raminamą širdies plakimą.

– Nebuvo sunku. Sukiojausi kaimynystėje.

– O aš tavęs visur ieškojau, – tarė jis.

Natanui įdėmiai stebint, Emai iškaito skruostai. Tada užvirė kraujas.

– Tikrai? Kodėl?

– Aš tavęs pasiilgau.

Emos nervai įsitempė. Ji prisimerkė ir dirstelėjo iš po blakstienų. Nors iš Natano troško išgirsti visai kitokius tris žodžius, šie buvo antroje vietoje. Ar įmanoma, kad Natanas jautė ką nors daugiau, o ne tik paprasčiausią geismą? Galbūt jo jausmai kur kas painesni, nei ji manė?

– Ne taip stipriai, kad paskambintum. – Ema prisivertė nusišypsoti. Natanui nėra reikalo žinoti, kaip apsunko jos širdis.

Jis nubraukė jai nuo skruosto plaukų sruogą.

– Gan aiškiai davei suprasti, kad tarp mūsų viskas baigta.

Ji davė aiškiai suprasti?

– Tai tu išėjai ir mane palikai, pamiršai?

– Buvau kvailys, kad taip pasielgiau.

– Bet pasielgei. Kas pasikeitė?

– Mums lemta būti drauge. Nejau to nejauti?

Ar tai reiškia, kad Natanas ją myli? Ar gali būti? Nuo vilties net užėmė kvapą, ir Ema pasistiebė ant pirštų galų. Kai Natano lūpos uždengė josios lėtu ir kantriu bučiniu, Ema prispaudė pirštus prie nugaros ir liovėsi grumtis su pinkliu jo jausmų voratinkliu. Po šiais svaiginančiais bučiniais buvo labai lengva migloton praeitin nustumti paskutines dvi savaites ir širdgėlą.

Taip ilgai priešinosi baimindamasi, kad Natanas jai niekada nejaus to paties. Tačiau jam buvo taip sunku atsispirti, o ji tapo dar silpnesnė jo apžavams. Prireikė visų valios pastangų vėl neprisipažinti, kad jį myli. Daugiau Ema neįstengė kovoti su savo širdimi.

– Aš tave myliu, – sukuždėjo, kai Natanas atsitraukė. Dabar visa kita, regis, tapo neišvengiama. – Myliu jau seniai.

– Bet už manęs netekėsi.

Ar pasiūlymas susituokti vis dar galioja?

– Maniau, kad sandoris su mano tėvu nutrūko.

– Taip ir yra.

Emos širdis prisipildė džiaugsmo, tačiau ji neišsidavė.

– Vadinasi, tau neliko priežasties norėti mane vesti.

– Yra daugybė priežasčių, – patikino Natanas, bet liftas švelniai sulėtino greitį, durys prasivėrė, ir jis nespėjo jų įvardyti.

Natanas paėmė Emą už rankos ir nutempė pro lifto laukiančią minią į erdvų ir šviesų biurą pastato fojė. Emos jausmai siautėjo tarsi nerimo ir džiugesio audra: kone pro miglą pasiekė balsai, juokas ir skimbčiojantys indai, ataidintys iš dviaukštės kolonados.

– Eime papietauti, – pasiūlė Natanas.

Vienas geriausių Hjustono restoranų buvo įsikūręs atviroje erdvėje ir traukė gausias minias paragauti kritikų puikiai įvertintų patiekalų. Ema sudvejojo. Visai netroško sausakimšame restorane prasitarti Natanui apie nėštumą.

– Man reikia sutvarkyti vieną reikalą. Ką pasakytum, jei susitiktume po valandos?

Natanas papurtė galvą.

– Dabar, kai esi mano, tavęs nepaleisiu. Mes kartu sutvarkysime tavo reikalą, o tada nusivesiu pietų.

– Kur nors ramiai?

– Kur tik panorėsi.

Jie išėjo į lauką. Po lietingų dienų trumpam nusprendė pasirodyti saulė. Ema mėgavosi šiluma ir įkvėpė drėgmės aromato, įsigėrusio į grindinį ir augalus. Jie žingsniavo šaligatviu, Natanas sunėrė jų pirštus, nuo jo dvelkė ramybe ir neabejotina stiprybe. Ema įsikniaubė į jo rankos linkį ir priglaudė galvą prie peties.

Pirmą kartą po daugelio savaičių jautėsi laiminga.

– Kur mes einame? – paklausė Natanas.

– Į Bielą. Nešu parduoti daugiau savo papuošalų.

Išgirdęs žodį papuošalų, Natanas pakėlė jų sugniaužtus delnus ir lūpomis brūkštelėjo per Emos bevardį pirštą.

– Ar padirbinai sau sužadėtuvių žiedą?

Ema pagalvojo apie juodą aksominę dėžutę rankinėje.

– Kam vargintis, jei nėra sužadėtuvių?

Nors ji tai pasakė kandžiai, Natanas šyptelėjo.

– Galėčiau pamatyti žiedą?

Nejau ją taip lengva perprasti? Sunkiai atsidususi Ema rado dėžutę ir įdėjo į ištiestą delną. Natanas įsikišo ją į kišenę nė nežvilgterėjęs. Emai dunkstelėjo širdis, o galva ir vėl apsvaigo. Greičiausiai susverdėjo, nes Natanas sustojo ir atsuko ją į save.

– Tau viskas gerai? – suėmė ranka jos skruostą, raminamai paglostė nykščiu. Jo akyse spindėjo nerimas, ir Ema užsigeidė jį paguosti.

Tačiau paėmė jo ranką ir atitraukė nuo skruosto.

– Taip. Tik truputėlį apkvaitusi, nes šį rytą nepusryčiavau.

– Mums vertėjo pirma papietauti.

– Biela čia pat. – Ema pamojo parduotuvės pusėn. – Užtruksime vos sekundėlę.

Kol jie laukė, kad pardavėja pakviestų vadovą, Natanas apžiūrėjo jos dirbinius.

– Ne tiek jau ir daug jų čia.

Manydama, kad neatpažino ankstesnių jos modelių, Ema vogčia dirstelėjo į vitriną. Džiaugsmas plūstelėjo, ėmus skaičiuoti. Parduoti dar penki dirbiniai.

Tomas Makmanas išdygo kitoje vitrinos pusėje ir nusišypsojo.

– Panele Montgomeri, malonu, kad užsukote. Matote – jūsų papuošalai nepaprastai paklausūs. – Tomas įteikė Emai voką su čekiu. – Tikiuosi, atnešėte daugiau savo darbų.

– Turiu šiuos. – Ema iš rankinės ištraukė naujausius savo sukurtus papuošalus.

– Ir dar šį. – Natanas padėjo dėžutę su žiedu ant prekystalio.

Ema nespėjo sulaikyti, o Tomas Makmanas pastvėrė dėžutę ir atidarė. Jis džiugiai nusišypsojo.

– Gražus. Ar turite daugiau sužadėtuvių modelių? Parduodame nemažai vestuvinių papuošalų. Iš baltojo aukso ar platinos?

– Iš platinos. Tačiau jis neparduodamas. – Ema metė į Nataną piktą žvilgsnį.

Jis tik patraukė pečiais.

– Nesuprantu, kodėl ne. Vis tiek nesiruoši jo mūvėti. Todėl gali parduoti ir užsidirbti pinigų.

Ema Natano akyse matė iššūkį ir sutriko.

– Nebent, žinoma, persigalvojai dėl vedybų su manimi?

– Kodėl turėčiau? – atkirto ji, o balsas, toks duslus ir tylus, išdavė, kad ji dvejoja.

Šiandien į jo biurą atėjo žinodama, kad Natanas nenorėtų, jog jo vaikas augtų be tėvo ir dėl šios priežasties troško už jo ištekėti. Tačiau lifte pradėjo galvoti, kad galbūt Natanas bent truputėlį ją pamilo. Tiesą sakant, per du širdies dūžius trukusį akimirksnį į tai sudėjo visas savo viltis ir svajones. Ema atidžiai žvelgė Natanui į veidą ieškodama bent kokio ženklo, kad buvo teisi.

– Pamaniau, kad kas nors pasikeitė.

Ūmai ji susivokė. Akyse šmėkštelėjo tviskančios švieselės. Ema iškaito nuo galvos iki pirštų galų.

– Tu žinai.

– Ką žinau?

Ema nė akimirką nepatikėjo nekalta Natano vaidyba. Jis žinojo, kad ji laukiasi. Štai kodėl norėjo ją vesti. Ne todėl, kad buvo bepradedąs įsimylėti.

Nusiminusi ji įsitvėrė prekystalio ir pasibaisėjusi suvokė, kad Tomas Makmanas klausėsi pokalbio neslėpdamas smalsumo. Ji sumirksėjo, išspaudė mandagų šypsnį ir pastvėrė savo sužadėtuvių žiedą.

– Kitą savaitę atnešiu vestuvinių žiedų. Manau, modeliai jums patiks. Geros dienos.

Tai tarusi, metė į Nataną rūstų žvilgsnį, apsisuko ant kulno ir išžygiavo iš parduotuvės Suirzusi ji tiesiog lėkte lėkė, ir, tik pasiekus šaligatvį, Natanas ją pasivijo.

Na ir kvaiša ji buvo.

– Sustok. – Natanas palietė ranką, bet Ema ją nusipurtė. – Kur tu eini?

Kur ji traukia? Akimirką Ema nepajėgė prisiminti, kur pastatė automobilį. Iš nevilties sugriežė dantimis. Kaip atsikratys Natano ir pasitrauks vienumoje išsilaižyti žaizdų, jei negali rasti automobilio? Gerklę užspaudė gumulas. Ji nurijo seiles, bet spaudimas niekur nedingo.

– Ema, būk gera, pasikalbėk su manimi.

Ji papurtė galvą.

– Eime papietauti.

Ji vėl papurtė galvą.

– Tu privalai valgyti. Labai svarbu palaikyti jėgas.

Ema suakmenėjo it stabo ištikta.

– Tu žinai, kad laukiuosi. – Perspėjamai dūrė į jį pirštu, kai Natanas prasižiojo dar kartą išsisukti. – Nedrįsk to neigti. Kas tau pasakė?

Susitaikęs Natanas atsiduso.

– Šį rytą buvo užsukęs Kodis.

Emą persmelkė nusivylimas.

– O sandoris su mano tėvu?

Natano veidas panėšėjo į bejausmę kaukę.

– Jis nesvarbus. – Čiupo ją už rankos, kai Ema nusigręžė, ir sukliudė pasprukti. – Tu laukiesi mano kūdikio. Ir tu už manęs ištekėsi.

Nuo Valentino dienos ji plakė save, kad leido Natanui išnykti iš savo gyvenimo, spėliojo, ar pasipiršdamas deimantu, o ne žiedu, Natanas suvokė, koks jai svarbus juvelyrikos amatas. Kad galbūt pagaliau jis suprato ją.

Be abejo, Natanas sumenkino jausminę jų susitarimo pusę, tačiau, turint galvoje, kad netikėjo meile, Ema vylėsi, kad laikui bėgant jis nusileis. Į Natano biurą atėjo papasakoti apie kūdikį ir nekantravo išvysti, kad jos pasiilgo neką mažiau nei ji, ir tai buvo tiesa, bet Natanas vis tiek norėjo ją vesti.

Dabar, supratus, kad to nori tik dėl kūdikio, Emai vėl iš skausmo plyšo širdis.

– Natanai, niekas nepasikeitė, – atsakė ji. – Aš noriu tikros santuokos.

– Viskas pasikeitė. Neleisiu savo vaikui augti ne santuokoje. – Natanas ją prisitraukė. – Ir neleisiu kitam vyrui auginti mano sūnaus arba dukters.

Jo ryžtas suglumino Emą. Kodėl Natanas negali jos mylėti bent perpus tiek, kiek ji myli jį? Tada viskas būtų paprasčiau. Pakaktų net truputėlio meilės, kad sutiktų už jo tekėti.

– Negaliu tekėti žinodama, kad manęs nemyli.

– Ema, tu negali viena auginti šio vaiko.

Natano pasitikėjimo stoka smeigė taip pat giliai, kaip abejingumas. Ema išsilaisvino.

– Man bus geriau be tavęs arba tėvo, kartojančio, kad negaliu savimi pasirūpinti. Aš toliau plėsiu savo juvelyrikos verslą. Gal net atidarysiu parduotuvę.

– Neprivalai taip sunkiai dirbti. – Natanas įsirėmė rankomis į klubus ir piktai dėbtelėjo. – Tekėk už manęs. Aš pasirūpinsiu tavimi ir kūdikiu.

Ema ilgai stebeilijo į jį, o visą kūną net maudė, kaip troško atsidurti Natano glėbyje. Būtų taip lengva pamiršti visus rūpesčius apie pinigus, kaip viena augins vaiką, ir priimti jo pasiūlymą susituokti.

Vis dėlto ji nebuvo praktiškas žmogus. O vedybos iš praktinių paskatų sudaužytų jai širdį.

Ema papurtė galvą.

– Aš pasirūpinsiu savimi. Ir kūdikiu.

Dvyliktas skyrius

Mums viskas bus gerai.

Emos žodžiai aidėjo Natano galvoje, kol stebėjo, kaip ji pradingsta pietaujančiųjų minioje. Jis nė akimirkos neabejojo, kad Ema kuo puikiausiai susidoros su vienišos motinos vaidmeniu. Ji bus nuostabi, kaip ir jo motina. Jos abi buvo stiprios, viską sugebančios moterys.

Bet kaipgi jis?

Be Emos jam nebus gerai. Nė truputėlio. Pirmą kartą per dvidešimt metų Natanui reikėjo kito žmogaus labiau nei oro. Ema tapo jo visatos centru. Paskutines porą savaičių jis skendėjo tamsioje kančios bedugnėje nematydamas jos netikėtų šypsenų, karštų žvilgsnių ir net rūškanų minų. Užuot rankose sūpavęs nuogą, švelnų ir saldžiai kvepiantį kūną, naktis leido plačiai atmerktomis akimis ir spėliojo, kaip viskas taip siaubingai susimovė.

Natanas pasileido paskui Emą, tačiau buvo per vėlu. Ji dingo. Pasiėmęs automobilį, nuvažiavo į jos loftą. Bet atvykęs, ten jos nerado. Ir ji neatsakinėjo į skambučius.

Natanas trenkė kumščiu į vairą. Prakeikimas. Kodėl ta moteris tokia užsispyrusi? Galėtų jai suteikti nuostabų gyvenimą. Jie būtų laimingi, jei tik Ema liautųsi laikytis įsitvėrusi kažko, ko negali jai duoti.

Po bevaisio vizito pas Edisoną Natanas paskambino Kodžiui ir paliko žinutę. Neturėdamas kito pasirinkimo patraukė namo. Žinodamas, kad Ema laukiasi. Žinodamas, kad vėl sumovė santykius su ja. Niekaip neįstengs susikaupti, iki kol visko neištaisys.

Natanas valandų valandas žingsniavo po tuščią butą, stebėjo nusileidžiančią, paskui pakylančią saulę. Septintą ryto pačiupo mobilųjį telefoną ir antrą kartą pamėgino susisiekti su Kodžiu, bet aparatas pats sučirškė. Natanas atsiliepė, nė nepažiūrėjęs, kas skambina.

– Ema?

– Toli gražu, – atsiliepė geriausias draugas lyg apdujęs ir netekęs proto. – Gavau tavo žinutę. Atleisk, kad neperskambinau anksčiau, tačiau buvau truputėlį užsiėmęs stebėdamas savo sūnaus gimimą.

Kodžio žodžiai smogė Natanui tarsi beisbolo lazda. Sūnaus.

Ar Ema taip pat nešioja berniuką? Krūtinė susitraukė pagalvojus, kiek dalykų praleistų, jei nepajėgtų įtikinti Emos ištekėti. Jo nebus šalia, kai pirmą kartą pajus kūdikio spyrį. Nebus šalia, kad paryčiais atneštų įvairiausio maisto, kai ji netikėtai užsimanysianti. O kas, jei Ema neleis dalyvauti gimdyme?

– Sveikinu, – išspaudė Natanas ir susverdėjo nuo nelaukto tikrovės smūgio.

Kančia stipriai surakino pilvą. Aš tave myliu. Emos žodžiai įsirėžė jam į širdį. Jis negalėjo jų ignoruoti.

Ema myli jį. O jis nepadarė nieko, kad to nusipelnytų.

Ema myli jį. O jis pasiūlė tik santuoką, paremtą logika ir protu.

Ema myli jį. O jis nė karto neprisipažino, kad jaučia tą patį. Bet Natanas jautė. Jis myli Emą. Labai stipriai.

Na ir bukaprotis buvo, kad anksčiau to nesuvokė. Ema sužavėjo jo kūną ir pavergė širdį, o jis buvo pernelyg paskendęs verslo planuose ir šeimos istorijoje, kad pamatytų, kas išties svarbu.

– Turi žinių iš Emos? – paklausė Natanas.

– Ji atvažiavo praėjusią naktį.

Vadinasi, Natanas taip pat trauks į Dalasą.

– Kurioje jūs ligoninėje?

Užsirašė adresą ir susimetė keletą daiktų į kelioninį krepšį.

Po keturių valandų Natanas pastatė automobilį ligoninės stovėjimo aikštelėje ir giliai įkvėpė, prieš leisdamasis į gimdymo skyrių. Suradęs Džeimės palatą, ant slenksčio sudvejojo ir pažvelgė į gyvą paveikslą priešais.

Kodis sėdėjo ant lovos krašto nugara į duris nenuleisdamas akių nei nuo pavargusios, bet švytinčios moters, atsirėmusios į pagalves, nei nuo mėlynų vystyklų ryšulėlio linguojančiame lopšyje. Pastelinės sienos net virpėjo nuo poros laimės, ir Nataną skaudžiai perliejo pavydas.

Emos palatoje nematyti, ir Natanas jau ketino eiti jos ieškoti, bet Džeimė jį pastebėjo ir niuktelėjo savo vyrui. Išsiviepęs tarsi lunatikas Kodis pakilo pasveikinti Natano triuškinamu rankos paspaudimu.

– Kaip sekasi tvarkytis su tėvyste? – Natanas paspaudė ranką ir nužvelgė draugą: pastebėjo tamsius ratilus po akimis, atpilto pieno dėmę ant peties.

– Esu sauskelnių keitimo meistras.

– Jam trūksta miego, – įsiterpė Džeimė meiliai šyptelėdama vyrui.

Gal Kodis ir išsekęs, bet atrodė laimingesnis, nei Natanas kada nors matė. O tai labai svarbu. Per gyvenimą geriausias draugas žingsniavo kupinas entuziazmo, o ne pragmatizmo.

– Natanai, noriu tave supažindinti su Evanu Maiklu Montgomeriu. – Kodis iškėlė savo sūnų iš lopšio taip pat pasitikėdamas, kaip žaisdamas futbolą. – Štai, norėtum palaikyti? – Gudriai šyptelėjęs paguldė trapų ryšulėlį į Natano rankas. – Pasitreniruok truputį.

Natano širdis nusirito į kulnus, Kodžiui priminus jo paties artėjančią tėvystę. Jis dėbsojo į draugo naujagimį grožėdamasis mažučiais rankų ir kojų pirštukais. Ar jo vaikelis bus toks tobulas? Kai mama – Ema, kodėl ne?

Kodis apglėbė žmoną. Džeimės žvilgsnyje atsispindėjo pasididžiavimas, pasitenkinimas ir aistra. Meilė. Natanas atpažino tą išraišką. Tai vis dėlto daugiau nei meilė. Pilnatvė. Tarsi drauge juodu stipresni, nei būtų atskirai.

Ar Ema kada nors į jį taip žiūrės? O gal jau šimtus ir net daugiau kartų vėjais paleido savo progą nusipelnyti jos meilės? Norėdamas apsaugoti save nuo skausmo nenorėjo pripažinti, kad jam reikėjo Emos. Niekada sau neleido pasikliauti ja taip, kaip Kodis pasikliovė Džeime.

Jis nuo pat pradžių atstūmė meilę ir pasirinko praktiškesnes priežastis vedyboms. Bet tai, kuo Kodis dalijosi su Džeime, nebuvo vien aistringa meilė arba draugystė. Tas jausmas buvo gilesnis, gaivališkesnis. Amžinas ir nepalaužiamas.

– Turi įgimtą talentą, – pagyrė Džeimė. – Būsi puikus tėvas.

Taip, jis bus. Ir nuostabus vyras.

– Na, tai ką manai apie mano sūnų? – paklausė Kodis šypsodamasis miegančiam vaikeliui.

Matant laimingą savo draugą, Natanui gerklėje įstrigo gumulas.

– Manau, kad esi pats laimingiausias vyras žemėje.

Ema sustabdė automobilį priešais tėvo namą ir pasiruošė mūšiui. Per keturių valandų kelionę iš Hjustono į ligoninę Dalase turėjo marias laiko surikiuoti susijaukusius jausmus. Ji žinojo, ką daryti dėl Natano.

Tačiau pirma norėjo sutvarkyti reikalus su tėvu. Iš ligoninės išvažiavo apsikeitusi trumpais sveikinimais, nes troško, kad ši akistata būtų kuo greičiau pamiršta.

Kol ėjo keliu iki paradinių durų, prisiartino kitas automobilis. Natanas. Ką jis čia veikia? Ema palaukė prie laiptų, o širdis ėmė šokinėti it paklaikusi, kai jis prisiartino.

– Nenoriu su tavimi bartis, – prašneko Natanas, priėjęs pakankamai arti, kad paliestų.

Ema žengtelėjo atgal bijodama, kad, jei apkabins, ji palūš.

– Aš irgi nenoriu su tavimi bartis. – Koja kojon jie užkopė iki paradinių durų. – Ką tu čia darai?

Natanas atidarė duris, kad ji įeitų.

– Žinau, kad tėvas tau neatidavė patikos fondo.

– Kodis. – Ema papurtė galvą, o jie perėjo milžinišką vestibiulį, žingsniai nuaidėjo didžiulėje erdvėje. – Bent kartą norėčiau, kad mano šeima leistų man susitvarkyti pačiai.

– Pavyzdžiui, pasakyti man apie kūdikį, vos tik sužinojai, kad laukiesi?

Natanui grįžus į jos gyvenimą, griežimas dantimis tapo pernelyg dažnas įprotis.

– Gerai, turėjau pranešti anksčiau.

– Tu velniškai teisi.

Ema užvertė galvą ir įsistebeilijo į rūstų veidą ir nepalenkiamą pilkų akių žvilgsnį.

– Buvo dalykų, kuriuos turėjau apsvarstyti.

– Kaip kad pamąstyti apie savo atsisakymą už manęs tekėti?

– Ar galėtume tai aptarti vėliau, kai priversiu tėvą sutikti atiduoti patikos fondą?

– Leisk tau padėti.

– Aš pati galiu savimi pasirūpinti. – Jie koridoriumi prisiartino iki tėvo darbo kambario. Ema atsisuko į Nataną ir padėjo delną jam ant krūtinės. – Pasilik čia. Tai tik mudviejų reikalas. Privalau tai padaryti viena, – pabrėžė paskutinį žodį ir vylėsi, kad Natanas paklus.

Jis sugavo jos pirštus ir pakėlė prie lūpų trumpam bučiniui. Paleidęs atsirėmė į sieną ir sukryžiavo rankas.

– Būsiu čia, jei manęs prireiktų.

Neramiai dunksinčia širdimi Ema patenkinta linktelėjo galva ir nuėjo. Kalba, kurią paruošė tėvui, išgaravo iš galvos, kai prisiartino prie jo darbo kabineto. Durys buvo praviros, todėl ji įėjo.

– Sveikas, tėti.

Tėvas pakėlė akis nuo popierių ant rašomojo stalo.

– Labas, Ema. – Jis priėjo, paėmė ją už rankų ir pabučiavo į skruostą. – Kaip gyveni?

– Gerai, – atsakymas išsprūdo savaime. – Buvau ligoninėje aplankyti tavo pirmojo vaikaičio. Jis gražutis.

– Aš važiuosiu po kelių minučių, – atsakė tėvas ir susiraukęs ją nužvelgė. – Tikrai gerai jautiesi?

– Puikiai.

– Kodis man papasakojo apie kūdikį.

Ji nudės savo broliuką.

– Tikiuosi, atvykai pasakyti, kad išteki už Natano.

– Šiandien užsukau pasikalbėti apie mūsų lažybas. Aš laimėjau. Noriu atgauti savo patikos fondą.

Sailas susiraukė.

– Nenoriu, kad mano vaikaitis augtų be tėvo.

– Spręsti man su Natanu, o ne tau. – Ema susidūrė su tėvo žvilgsniu parodydama savo pasiryžimą. – Aš turėjau pinigus iki sutarto laiko.

– Bet jų nebuvo tavo sąskaitoje. Todėl netenki patikos fondo. Na, ką jūs su Natanu nusprendėte dėl vedybų?

– Tai ne tavo reikalas.

– Bet tai yra mano reikalas. Aš – tavo tėvas ir sakau, kad tau reikia žmogaus, pasirūpinsiančio tavimi ir kūdikiu.

Ema išlaikė ramų balsą.

– Nereikia. Aš kuo puikiausiai tą sugebu pati, tačiau tu pernelyg užsispyręs, kad tai pamatytum.

– Taip manai? Ir kaip, tavo galva, išgyvensi be pinigų?

– Aš turiu pinigų.

– Cha. Šimtą tūkstančių, kuriuos tau daviau? Kaip ilgai, manai, jų užteks?

Ema papurtė galvą. Užsispyręs diegas.

– Turbūt ilgam, nes neplanuoju iš jų gyventi.

– Ne? Tai kaip ketini išsilaikyti?

Ema susitvardė, plūstelėjus nevilties bangai, ir ištraukė iš rankinės laikraščio straipsnį apie parodą Baton Ruže. Trinktelėjo jį ant stalo priešais tėvą.

– Tai apie mano papuošalus. Straipsnyje esu apibūdinama kaip talentinga, o mano darbai – kaip vieni geriausių. Aš sunkiai dirbau dėl šio pripažinimo, bet tu niekada manimi netikėjai. – Emai pritrūko kvapo. Nirčiai besidaužančia širdimi ji įkvėpė ir lėtai pabrėžė: – Man pavyko.

– Juk negali tikėtis išgyventi iš to, ką užsidirbsi.

Emą užliejo apmaudas.

– Galiu. Ir ketinu. – Ji sugniaužė delnus į kumščius, kad tėvas nematytų, kaip stipriai jie dreba. – Gali pasilikti mano pinigus. Man jų nereikia. Pasinaudosiu juvelyrikos verslo sėkme. Pasirūpinsiu savimi ir savo kūdikiu.

– Mūsų kūdikiu, – už nugaros Natanas nuo tarpdurio tai pasakė švelniai, bet neabejotinai ryžtingai. – Kūdikis ir mano, ir tavo, o tu už manęs ištekėsi ir leisi pasirūpinti jumis abiem.

Ema nusigręžė nuo tėvo ir įsmeigė akis į Nataną. Vidinis balsas rėkte rėkė liautis su juo kovoti ir leisti ja pasirūpinti. Natanui priklauso jos širdis. O dabar, kai jos kūne auga jo vaikas, jau seniai metas baigti stengtis jį pamiršti ir gyventi toliau.

– Pasikalbėsime apie tai vėliau.

– Atstumdama mane nepriversi persigalvoti. Aš nepaleisiu tavęs. Mes sukurti vienas kitam. – Natanas suėmė jos pečius. – Tekėk už manęs, – skubiai sušnabždėjo. – Ne dėl kūdikio arba verslo sandorio, bet todėl, kad aš negaliu be tavęs gyventi.

Emą užplūdo galingas ir netikėtas, kvapą gniaužiantis džiaugsmas. Ji sumirksėjo, kad nepravirktų. Tie žodžiai gali būti panašiausi į prisipažinimą meilėje, kurį kada nors išgirsianti iš Natano.

Ir to pakako. Natanas negali be jos gyventi. O ji – be jo. Buvo užsispyrusi kvaiša, kad manė kitaip.

Ema pridėjo delną Natanui prie skruosto.

– Tai, be jokios abejonės, norėčiau vėliau su tavimi aptarti. Tačiau pirmiausia privalau sutvarkyti reikalus su tėvu.

Natano akyse žybtelėjo sąmyšis. Jis ne iš tų vyrų, kurie kam nors pasiryžę pasitraukia. Bet Ema buvo nusiteikusi lygiai taip pat ryžtingai.

– Leisk tau pagelbėti, – suniurnėjo Natanas.

Tai buvo pavojingas lynas, įsitempęs tarp noro priimti pagalbą ir atsilaikyti pačiai. Ar ji gali pasikliauti savimi ir Natanu tiek, kad išlaikytų reikiamą pusiausvyrą?

Širdis pavojingai greitai daužėsi, ir Ema sudvejojo. Taip ilgai kovojo, kad atsistotų ant savo kojų, jog buvo sunku sustoti. Bet, nepaisant visų jos tikinimų, kad gali savimi pasirūpinti pati, Emai patiko atsiremti į Nataną.

Ji vėl pridėjo delną Natanui prie skruosto, kai bemiegė naktis paėmė viršų. Leisk jam tavimi pasirūpinti, – sušnabždėjo protas. Pagaliau ji tam pasirengusi.

– Gali padėti, – atsakė Ema. – Tačiau tik šį kartą.

Blykstelėjo balti Natano dantys, jis atsisuko į Sailą.

– Ema turėjo pinigus keturioliktą dieną. Galiu tai paliudyti. Dėl to ir atsisakė už manęs tekėti. O jeigu neduosite Emai to, ko nusipelnė savo sunkiu darbu, ji nesiliaus manęs atstūminėti vien iš principo norėdama įrodyti, kad ji gali pati savimi pasirūpinti. Ir tai, beje, ji puikiai darė labai ilgai, tik nė vienas iš mūsų ja netikėjome.

Pasisėmusi stiprybės, Ema pareiškė:

– Noriu, kad pinigai būtų perrašyti kaip įmanoma greičiau. Privalau įrengti vaikų kambarį.

– Ir suplanuoti vestuves, – pasufleravo Natanas parodydamas, kad dėl santuokos nejuokavo.

– O jei neperrašysiu? – Jos tėvas neužsidirbtų milijardų, jeigu būtų buvęs niekam tikęs derybininkas.

– Tada šis reikalas amžiams įsiterps tarp mūsų. Noriu, kad pažvelgtum į mane ir pamatytum, jog esu suaugusi moteris, sugebanti išsilaikyti. Aš nusipelniau tavo pagarbos, nes ją užsidirbau sunkiu darbu ir ryžtu.

Tėvas susiraukė, bet Ema laikėsi savo, jis pagaliau persigalvojo.

– Aš tik noriu tau to, kas geriausia, – galiausiai atsakė jis šiurkščiai, bet ir su meile.

– Žinau, kad nori. – Ema šyptelėjo. – O man geriausia žinoti, kad tiki manimi ir mano sugebėjimu savimi pasirūpinti.

– Labai gerai. Atiduosiu patikos fondą. Galų gale tu jį užsidirbai.

Ema stengėsi neišsiduoti, kad yra priblokšta. Iš palengvėjimo sulinko keliai. Ji ištiesino nugarą.

– Ir daugiau jokio kišimosi, – tęsė ji naudodamasi pergale. – Kaišioti nosį į mano meilės reikalus – neatleistina. – Ji įsmeigė į tėvą nuožmų ir rūstų žvilgsnį laukdama, kada šis linktelės galva. Tada atsigręžė į Nataną. – Tėtis važiuoja aplankyti savo naujo anūkėlio. Neprieštarautų, jeigu jam išvykus, pasinaudotume darbo kambariu. Mudviem reikia išsiaiškinti keletą dalykų.

Tėvas atrodė suglumęs, kad yra išvaromas iš savo valdų, bet neprieštaravo. Eidamas pro Nataną stabtelėjo ir ištiesė ranką.

– Sveikas atvykęs į šeimą. Tu man visada patikai.

– Tėti!

Sailas išėjo iš kambario ir uždarė duris, o Ema atsirėmė į stalą ir pažvelgė į Nataną.

– Atsiprašau dėl to, kas tarp mūsų buvo anksčiau, – tarė jis. – Neturėjau tau leisti taip manęs palikti.

– Aš irgi sureagavau per stipriai.

– Turėjai priežastį. Elgiausi kaip užsispyręs mulkis.

– Pagaliau mes dėl kažko sutariame. – Ema šiltai nusišypsojo ir atsistūmė nuo stalo. – Ačiū, kad padėjai su tėvu.

Natanas stovėjo lyg įbestas, tačiau akys buvo gyvos ir budrios, kai Ema labai lėtai prie jo prisiartino.

– Aš visada būsiu šalia.

– Žinau, – atsakė Ema dėdama delną jam ant krūtinės ir stumdama prie darbo kambario durų.

Daugiau nebijojo, kad Natanas galbūt niekada jos nemylės taip, kaip ji myli jį. Natanas – idealus vyras jai. Jis gerbs santuokos įžadus ir bus puikus tėvas vaikams. O kalbant apie tai, Ema savo širdyje turėjo užtektinai meilės jiems abiem.

Kai Natanas prisišliejo prie durų, jis pažvelgė Emai į akis, bet nemėgino paliesti.

– Taip pat privalai žinoti, kad mūsų šeimos susijungs tik dėl vienintelės priežasties: dėl mudviejų.

Jo pareiškimas apstulbino Emą.

– Po visko, ką patyrėme, nesiimi sandorio su tėvu?

– Nenoriu, kad jis įsiterptų tarp mūsų, – paaiškino Natanas. – Be to, mano broliai nėra pasirengę su sandoriu susijusiai rizikai, o aš nusprendžiau baigti su jais kovoti.

– Aš nesuprantu. – Ema atitraukė ranką. – Maniau, kad nori perimti įmonę.

– Ir aš maniau, kad to noriu. Kai tėtis paprašė sugrįžti padėti Maksui su Sebastianu, tik troškau atsigriebti už tai, kad jie visada manęs šalinosi. Bet neseniai suvokiau, kad iš tikrųjų troškau šeimos pripažinimo.

Matydama, kad Natanui skaudu, Ema prisiglaudė ir delnais suėmė veidą.

– O jei taptum mano šeimos nariu?

Iš pradžių jo veide atsispindėjo nepatiklumas ir viltis. Tada plačiai nusišypsojo ir uždėjo rankas Emai ant klubų.

– Turbūt to norėjau nuo tos dienos, kai pražygiavai pro mane su aukštakulniais ir tais absurdiškai trumpais šortukais.

– Man buvo šešiolika. – Ema pažvelgė į jį su nuostaba. – Tu kuo šiurkščiausiai mane atstūmei, o aš tavęs nemačiau dešimt metų.

– Aš buvau gerokai vyresnis. Turėjau išvažiuoti ir negrįžti. Velniškai mane išgąsdinai. – Natano akyse šokčiojo liepsnelės. – Ir vis dar gąsdini.

Netikėtai ją apsivijo stiprios rankos ir kilstelėjo ant pirštų galiukų. Jai užėmė kvapą, kai Natanas ją pabučiavo į lūpas. Kūnas tučtuojau pabudo. Ema panėrė pirštus į jo plaukus ir pasitiko bučinį su tokia pat aistra.

Ji geidė Natano labiau nei kada nors ir nebijojo to parodyti.

Natanas atsitraukė ir pabučiavo jos ausį.

– Mylimiausioji, aš tave dievinu.

Ema sudrebėjo ir atstūmė Nataną.

– Pakartok, – pareikalavo ji galvodama, kad ne taip išgirdo.

– Aš tave myliu, – tarė jis su pačia švelniausia šypsena, kokią jai teko matyti. – Atleisk, kad nesuvokiau to anksčiau.

Ema jau buvo pripratusi prie įspūdingos Natano valios ir stipraus charakterio. Vis dėlto švelni jo veido išraiška tą akimirką įžiebė dar didesnę viltį.

Natanas ją myli.

– Bet sakei, kad netiki meile.

– Tikiu. Tik savo gyvenime jos nenorėjau. Išskyrus tavo brolį su Džeime, visi mano pažįstami arba apgaudinėjo savo sutuoktinius, arba buvo apgaudinėjami. Persikraustęs gyventi su tėvo šeima stebėjau, kaip pamotės meilė tėvui kiekvienais metais ją gniuždo. Bijojau, kad taip nenutiktų man.

Ema prisiminė, kaip pati nerimavo dėl meilės Natanui ir kamavosi, kad negali to išsakyti.

– Kas pakeitė tavo nuomonę?

– Tu. Niekaip nesupratau, kaip gali taip pasikliauti meile, kai matei, kokie apgailėtini buvo tavo tėvai. Bet vakar sužinojau, kad laukiesi, tada tu dingai, o šiandien pamačiau Kodį ir Džeimę su Evanu ir suvokiau, kad trokštu tavęs savo gyvenime, savo lovoje, tik jei būčiau tavo širdyje, o tu – manoje. Aš tave myliu.

– Tu tikrai mane myli, – Emos balsas suvirpėjo iš laimės.

– Labiau nei maniau, kad tai įmanoma.

Natano lūpos prigludo prie jos akių, nosies. Rankos slydo krūtimis, o glamonės gundė prisiminti, kad namas tuščias, o darbo kambarys – rakinamas. Kūnu plūstelėjo aistra, dabar dar saldesnė žinant, kad Natanas ją myli.

Ema atsagstė jo marškinių sagas. Dvi savaitės be jo buvo pernelyg ilgos. Ji nekantravo išrengti Nataną ir vėl pažinti tuos mielus tvinkčiojančius raumenis.

– Žinai, – tarė ji, – manau, kad vis dėlto tėvas teisus. Man tikrai reikia, kad kas nors manimi pasirūpintų.

Natanas palaukė, kol Ema nutraukė marškinius ir nusviedė į šalį, o tada paklausė:

– Yra pretendentų?

– Buvo toks išties karštas vaikinas, su kuriuo susipažinau, būdama paauglė. – Mėgaudamasi, kaip nuo jos prisilietimo Natanas pradėjo alsuoti, pirštais brūkštelėjo per krūtinę ir pilvą. – Spėlioju, kas jam galėjo nutikti.

Kai Ema pradėjo segti diržą, Natanas sugavo jos pirštus ir pakėlė prie lūpų.

– Turbūt jis pagaliau suprato, ko jo gyvenime trūksta.

Ema gėrė meilę ir nuoširdumą, kuriais spindėjo Natano akys, ir žinojo, kad galiausiai surado savo pasaką su laiminga pabaiga.

– Ir kas gi tai? – sušnabždėjo ji.

Natanas palinko prie jos.

– Tu.

Content

Шилд Кэт Derybų nebus