Александра Бракен

Тъмен завет

Тъмна дарба #4

На Ана Джарзаб, която първа обикна тези персонажи и тъмния им свят.

Благодаря ти за всичко.

Пролог

Кръвта не се отмиваше.

Стичаше се червена, червена, червена по ръцете ми и струите заобикаляха охлузванията по китките ми и коричките на раните по кокалчетата ми. Водата от крана, достатъчно гореща, за да запоти огледалото, трябваше вече да я е разредила до бледорозово и да я е отмила напълно. Но кръвта просто… не спираше да тече. Засъхналите петна по кожата ми отново се съживяваха, разцъфвайки от ръждивокафяво в потресаващо алено. Червени поточета се виеха като змии надолу по умивалника и каналът едва успяваше да ги поглъща.

Тъмнината в тясната стаичка сякаш ме дебнеше, прокрадваше се в периферното ми зрение. Съсредоточих погледа си върху петънцата кръв, полепнали по порцелана като пръснати чаени листенца.

Побързай! наредих си. — Трябва да се обадиш. Трябва да вземеш телефона.

Коленете ми се подкосиха и светът се наклони рязко надолу. Вкопчих ръце в гладкия ръб на мивката, за да не се стоваря на пода. Паянтовата ѝ свръзка със стената поддаде под тежестта ми и простена предупредително.

Побързай, побързай, побързай…

Заех се да отлепвам едно по едно местата, където засъхналата кръв бе споила блузата ми с кожата ми, мъчейки се да не повърна.

Тръбите се затресоха в стената и кънтежът започна да се усилва, докато един финален трясък не раздруса цялата мивка.

По дяволите! Опипах близкия шкаф за нещо, в което да уловя последната топла вода.

— Не, не, не… хайде де…

Таймерите — проклетите таймери, отмерващи полагащата се на всяка стая чиста вода, така че нито капка да не се пропилява. Но сега ми трябваше. Примолих се поне веднъж да нарушат правилата заради мен. Кръвта бе по езика ми, по зъбите ми, по гърлото ми. С всяко преглъщане поемах металическия ѝ вкус по-надълбоко в себе си. Налагаше се да се почистя…

Тръбите се разтресоха за последно с глух тътен и водата намаля до тъничка струйка. Взех мотелската кърпа, вкоравена от многократно избелване, и я сложих под крана, за да попие остатъка от водата.

Стиснах болезнените си челюсти, приведох се немощно напред и опрях единия си хълбок в мивката. Избърсах малко от парата по огледалото и опитах да почистя с влажната кърпа засъхналата кръв по сцепената ми, подпухнала долна устна.

Плътта изпод изпотрошените ми нокти, покрита от слоеве мръсотия и кръв, болеше и при най-лекия натиск. Вперих очи в тъмночервените полумесеци, прозиращи под излющения ми лак. И дълго време не можах да ги извърна. Докато кичурът коса не пльосна влажно върху мивката.

Евтината флуоресцентна лампа изжужа и просветна с опасна яркост, захранвайки убийствения бял шум в черепа ми. Не можех да проумея какво виждам. Малкото, съдрано парче плът. Извитият върху порцелана кичур.

Не беше от дълга черна коса.

Беше от руса. Къса.

Не от моята.

Отворих уста, но вопълът, писъкът… останаха заключени в мен. Цялото ми тяло се разтресе и завъртях трескаво крановете, борейки се да отмия доказателството, спомена за жестокостта.

— О, боже, о, боже…

Хвърлих кърпата в празния умивалник, завъртях се към тоалетната и коленичих пред нея. Но колкото и да се бунтуваше стомахът ми, нищо не излезе. Не бях яла от дни.

Свих крака под себе си върху студените плочки, вдигнах треперливи ръце и запрокарвах пръсти през сплъстените възли в косата си.

Не се получаваше… Трябваше ми… Станах нескопосано от пода, грабнах кърпата от умивалника и затърках с нея косата си, докато банята се въртеше около мен.

Затворих очи и пред мен изплува друго място, друга прогаряща вълна от ярка светлина и жега. Протегнах ръка и се хванах за празния лост, от който бях измъкнала кърпата.

Щом докоснах тънката метална пръчка, камшичен удар от статично електричество се стрелна нагоре по ръката ми, карайки косъмчетата по нея да настръхнат. Докато стигне до тила ми, в черепа ми вече се разливаше вълна от сила. Мощна светлина озари банята зад затворените ми клепачи и разбрах, че трябва да спра.

Ала не спрях.

Подръпнах сребърната нишка в съзнанието си, прекарвайки я през всеки свой нерв и хилядите осветени, блещукащи пътечки из тялото ми. Синкавобялата горещина, досущ като сърцето на пламък, прогори тъмните ми мисли. Вкопчих се в познатото чувство, стрелкащо се в мен като необуздана светкавица. Жиците в стените зажужаха в отговор.

Мога да го контролирам — помислих си. Не аз бях отговорна за случилото се.

Накрая миризмата на прогорена стена ме принуди да пусна металния лост. Долепих длан до нагърчените от горещината протрити тапети на цветя и прогоних силата си от нажежените кабели, охлаждайки изолацията, преди да се е възпламенила. Неразбираемото бръщолевене на телевизора прекъсна за миг, а сетне продължи.

Мога да го контролирам. В онзи момент не бях уплашена, нито дори разгневена. Не бях загубила контрол.

Вината не беше моя.

— Сузуме?

През малкото дни, от които познавах Роман, тихият му, кротък глас бе пресеквал едва броени пъти — от гняв, от тревога, като предупреждение. Но ето че сега долових непозната нотка в него. Сякаш за пръв път допускаше страх да подчини тембъра му.

— Трябва да видиш това — провикна се той. — Веднага.

Съблякох съсипаната си блуза и я хвърлих на боклука, после пак избърсах лицето си с изцапаната кърпа, запращайки и нея в кофата.

Потникът ми не беше толкова изпокъсан и мърляв, но не можеше да ме предпази от влажния хлад, който бълваше климатикът над прозореца. Закуцуках на строшените си токчета, съзнавайки, че цепнатият заден шев на полата ми се прокъсва още повече с всяка следваща стъпка. Не ни остана време да си намерим по-удобни дрехи за път. Но така поне изглеждах толкова разбита, колкото и се чувствах.

— Какво има? — програчих.

Роман стоеше пред телевизора, с разпиляна по челото тъмна коса. Заел бе обичайната си поза: стиснал ръка в юмрук, опрял кокалчетата ѝ в устата си и свъсил умислено вежди. Съзирайки го да крои поредния си план, се усетих малко по-спокойна. Поне едно постоянно нещо имаше в цялата тази бъркотия.

Той не отговори. И Приянка не се обади от мястото си на леглото, вперила взор в телевизора. Беше изхлузила калъфката на една възглавница и притискаше с нея раната над лявото си око, за да спре кръвотечението. Ръкавите на жълтата ѝ копринена рокля бяха съдрани и цялата бе наквасена с пот, кръв и нещо друго, вероятно бензин. Татуировката на звезда върху китката ѝ изпъкваше дори на фона на бронзовата ѝ кожа. Докато се взираше в премигващия телевизор, се мъчеше да зареди откраднатия пистолет със свободната си ръка.

— Просто… гледай — каза безизразно Роман, кимвайки към телевизионния екран.

Водещата беше бяла жена на средна възраст. Яркорозовата ѝ рокля никак не се връзваше с тревожното ѝ изражение.

— В момента следователите претърсват местопрестъплението, а междувременно продължава издирването на пси-субекта, отговорен за смъртта на седем души. Специалистите бавно идентифицират жертвите…

Жертвите.

Белият шум се завърна в ушите ми. С ъгълчето на окото си видях как Роман се обърна да улови реакцията ми и леденосините му очи дори не трепнаха, щом екранът започна да се изключва и включва в тон с ускоряващия ми се пулс.

От телевизора ме зяпаше собственото ми лице.

Не… не. Разиграваше се нещо странно. Думите, които течаха в долния край на екрана, гледната точка, от която представяха видеоматериала отново и отново — имаше нещо гнило.

Смъртта на седем души.

— Нужна ми е горелката — скалъпих аз.

Аз бях виновна.

— За каква горелка говориш? — попита Приянка. — Онази, която ти взе, се развали…

Нямах време за това.

— Онази, която ти намери в кабинета на собственика… и по една случайност забрави да споменеш.

Тя отвори уста да възрази.

Прекъснах я, преди да се е обадила.

— Усещам заряда на батерията ѝ в джоба на якето ти.

Всички онези хора… мъртви…

Роман се обърна и тръгна към бюрото, където другата тийнейджърка бе захвърлила съсипаното си дънково яке.

Не. Мога да го контролирам. Не съм била аз. Не съм била аз.

Ръцете ми се свиха в юмруци. Електрическите жици пред мотела сякаш ми зашепнаха в потвърждение.

Не бях убила всички онези хора. Трябваше да поговоря с някого, който ми вярваше — който би се застъпил за мен. Ако се наложеше, щях да изтръгна насила телефона на Приянка.

— Стига де! — измрънка му Приянка. — Това е абсурдно. Знаеш, че мога просто да го изклю…

— Но няма — прекъсна я рязко Роман и ми подаде стария телефон с капаче, забивайки многозначителен поглед в мен. — Кажи ми, че е човек, на когото би поверила живота си.

Кимнах. Нямах нито капка съмнение.

Знаех едва три телефонни номера наизуст и собственикът на само един от тях вероятно щеше да ми вдигне още на първото позвъняване. Ръцете ми трепереха толкова силно, че ми се наложи да го въведа два пъти, взирайки се в малкия черно-бял екран, преди да натисна „НАБЕРИ“.

Роман изгледа студено Приянка и тя му отвърна с пламнали очи. Реших да им обърна гръб, не можех да понеса несигурността им, а и не желаех да виждат моята.

Задъхан глас вдигна още на първия сигнал свободно:

— Ало, Чарлс на телефона…

Думите избухнаха от мен:

— Не е вярно. Приказват лъжи. Не се случи така! На видеоматериала изглежда, сякаш…

— Сузуме? — прекъсна ме Дунди. — Къде си? Добре ли си?

— Знаех си! — разряза въздуха с ръце Приянка. — Звъниш на някое от правителствените си другарчета, нали? Наистина ли толкова са ти промили мозъка? Проследяват обаждането!

— Знам — озъбих ѝ се аз.

Съществуваше риск, но Дунди със сигурност щеше да измисли нещо. Щеше да ме посъветва с кого да говоря. Той знаеше всичко, а вече познаваше и големите клечки. Представях си го съвсем ясно в кабинета му във Вашингтон, пред онзи огромен прозорец с изглед към новоизградения Капитолий.

Представях си и други неща. Камерите по тавана, дебнещи всяко негово движение. Проследяващото устройство, което носеше вместо часовник. Охранителният отряд пред вратата му.

Годините на примирение, на „да, добре, разбира се“ се блъснаха с бясна скорост в мен. Напорът на прозрението почти ме остави без дъх — чак сега проумявах, че всяко едно съгласие от миналото бе допринесло за този момент.

— Искам да се успокоиш и да ме изслушаш внимателно — нареди ми с остър тон Дунди. — Къде си? От безопасно място ли ми звъниш? Някое скривалище?

Неприятно чувство се вкорени в дъното на съзнанието ми, изпращайки студена тръпка надолу по гръбнака ми. Думите се заизливаха от мен и колкото и да се мъчех да ги спра, да ги усмиря поне, да ги подредя, те продължиха да се нижат в безсмислена тирада.

— Кажи на всички, че не бях аз. Той опита да… Онези хора ме спипаха, преди да се измъкна… не знам как е станало. Било е погрешка… при самозащита.

Тогава обаче си спомних гласа на Роман, как бе произнесъл тихо в тъмния камион: „За нас не съществува самозащита“. Истинността на твърдението му внезапно се избистри в съзнанието ми.

Нямах такова законово право. Една част от мен бе разпознала опасността в новия закон, когато правителството го издаде предишната година, но тогава ми се стори толкова абстрактен — основателен дори.

Хората с пси-способности можеха да ги използват като оръжия, да впрягат смъртоносната им сила. Битката между обикновен човек и такъв с нашите умения винаги щеше да е неравна. Правителството бе наложило правила против посегателствата над нас. Бяхме защитени от закона. Затова бе справедливо да защити и останалите по един или друг начин. Все пак от личен опит знаех, че не всеки пси-субект е добронамерен, а и гневът заради някогашните издевателства над нас продължаваше да тлее.

Всеки ден живеехме на крехкия ръб на цивилизоваността и сътрудничеството с временното правителство. Единственият компромис беше да работим заедно, защото другият вариант изобщо не бе за предпочитане. Не биваше да допускаме някогашния хаос отново, защото той щеше да принуди правителството да обяви лечението не за избор, а за едничкия начин да се пресегнем към бъдещето си. Тогава вече всичко щеше да е загубено — тази граница начертахме заедно преди години.

Пулсът ми наново се ускоряваше и по тила ми избиваше пот.

Дунди ми нареди със спокоен и ясен тон:

— Отиди в най-близкото полицейско управление или контролно-пропускателен пункт и се предай. Позволи им да ти сложат белезници, за да са сигурни, че няма да им навредиш. Интересува ме само безопасността ти. Разбираш ли?

— Какво? — съумях да изрека едва-едва.

Цялото ми тяло, същността ми се сгърчи при мисълта да се предам и да ме отведат с белезници. Нямаше логика. Дунди знаеше какво е чувството да те затворят зад ограда от бодлива тел, да те захвърлят на милостта на стражи и войници, които ни мразеха и се страхуваха от нас. Той ми обеща — всички обещаха, че повече никога, за нищо на света нямаше да се върнем там.

Пластмасата изпука под натиска на ръката ми. Опитах да съсредоточа погледа си в избелелия десен на тапета, но той постоянно се размиваше пред очите ми.

Няма да им се предам.

— Ситуацията е сериозна — произнесе предпазливо той. — Изключително важно е да се вслушаш в съвета ми и да…

— Не! — програчих с болезнено гърло. — Какво те прихваща, по дяволите? Искам да говоря с Ви. Къде е? Дай ѝ телефона, извикай я, направи каквото трябва!

— Тя е в командировка — уточни Дунди. — Или остани на място, Сузуме, и ми кажи къде е това, или намери някое убежище, където да се предадеш.

Притиснах ледена ръка към очите си и вдишах пресекливо.

— Чу ли ме? — попита Дунди с премерения тон, който използваше на всяко съвещание, на което го канеха да говори.

Май такъв беше животът ни вече. Равен. Стабилен. Покорен. Не ни бе позволено да се ядосваме, да заплашваме и дори да се държим така, че някой да ни сметне за заплаха.

За пръв път през всичките тези години, откакто познавах и обичах Чарлс Мериуедър… изпитвах омраза към него.

Ала в следващия момент пак чух думите му през жуженето на гнева в главата ми:

Някое скривалище.

Намери някое убежище.

Чу ли ме?

Роман ме докосна по рамото и от пръстите му ме удари слаб ток. Обърнах се назад и той посочи телефона с извинителен поглед. Зад него Приянка дори не се помъчи да прикрие напрегнатия си стон.

— Добре — отговорих в слушалката. — Добре. Разбрах те.

Беше прав. Не знам защо не се сетих по-рано. Намирахме се що-годе близо до мястото, за което загатваше, ако успеех да се промъкна незабелязано покрай камерите и дроновете, следящи пътищата, щеше да ми отнеме само половин ден. Дори по-малко.

Ще ме чакаш ли там? — Думите се изнизаха през съзнанието ми, всяка следваща по-приглушена и плаха от предишната. — Грижа ли те е изобщо?

Преди някой от двама ни да е казал друго, натиснах бутона за прекъсване на връзката.

Приянка скочи от леглото на дългите си крака и грабна телефона от ръката ми. Разби го на парчета в пода и извади батерията и СИМ картата му, мърморейки:

— Ще използва тя последния ми телефон, за да звънне на проклетото правителство! Не ти трябва просто помощ, трябва ти цялостно препрограмиране. Депрограмиране.

— С кого говори? — попита Роман, вперил пронизителен поглед в мен. — На какво му отвърна с „добре“?

През изминалите дни можех да умра по хиляди различни начини, от хиляди различни рани. И ако се бях научила на едно-единствено нещо, то беше да потискам страха поне, колкото да оцелея.

В мрака на човек му е необходимо да вижда само колкото е обсегът на фаровете му. Продължаваш ли напред, и това е достатъчно.

— Нужна ми е кола — заявих им спокойно.

Отидох до прозореца и дръпнах пердето, за да огледам вариантите. Не можех да използвам онази, която бяхме откраднали накрая. Двигателят ѝ беше на доизживяване, а и бензинът ѝ свършваше. В никакъв случай нямаше да ме закара до необходимото място.

Но да открадна някоя от паркинга или близките улици… Ужасно бе отново да се чувствам толкова отчаяна. Може и вече да ме бяха обявили за престъпник, само че това не ми даваше основание да извърша истинско престъпление.

— На теб ти трябва кола — вирна вежда Приянка, — или на нас?

Обърнах се към тях, докосвайки ключицата си. Проследих с пръсти грапавия ръб на новата си, почти зараснала рана. Може би заради нея не ги бях намесила в плановете си — макар че още от мига, в който всичко избухна, не се бяхме разделяли. Онова място не се пазеше в тайна безпричинно, дори от повечето пси.

— Вие не сте намесени — поясних. — Не разполагат нито с лицата ви, нито с имената ви.

— Да, но колко време ще е така?

Приянка се извисяваше над мен и донякъде ѝ завиждах за силата и увереността, които ѝ придаваше ръстът, въпреки че гръмкият ѝ глас бе принизен до шепот. Въпреки че изглеждаше като сгазена от камион.

Всъщност…

Направих гримаса. Почти това се беше случило.

— Тези хора, които и да са били, очевидно си знаят работата. Трябва ти помощ.

Приянка махна към телевизора и аз претоварих с поглед електрическата му верига. Кървавата картина угасна с рязко изпращяване.

— Е, браво, това си беше доста драматично, както и загубата на работещ телевизор, който можехме да продадем, за да си купим бензин, но ти си си ти — отбеляза Приянка. — Повече ме притеснява, че не чух контрааргумент от твоя страна.

А мен пък ме притесняваше, че изобщо очакваше да ѝ представям аргументи.

— Ще се справя и сама — настоях аз. — Вие спокойно можете да се омитате.

Роман се намръщи. Вдигна ръка към мен. И я пусна, преди да е достигнала рамото ми.

— Помисли си хубаво. От логична гледна точка. Не ни познаваш добре и вероятно ни нямаш доверие, което е разбираемо…

— Не е разбираемо! — възрази Приянка. — Страхотни сме и нито веднъж не сме пробвали да те убием. Какво повече искаш от нас?

Истината — помислих си гневно. Не можех още дълго да се преструвам, че им вярвам.

— … но съм сигурен, че и ти си го осъзнала. Тримата избягахме заедно. По всяка вероятност ще приемат, че сме заедно — поне в началото, защото така имаме по-големи шансове.

Няма да им се измъкна толкова лесно — помислих си, борейки се с неприятното усещане в стомаха си, донесено от прозрението. — Освен ако не ги преборя, за да им избягам. Имаха желание да ми помогнат, но само защото се надяваха да изкопчат нещо друго от мен. Каквото и да целяха, бяха успели да ми сложат каишка. И всеки път, когато понечех да избягам, скъсяваха повода.

— Тогава не е ли по-разумно да се разделим? — не отстъпвах аз. — Да ги заблудим и да ги принудим да разпръснат силите си?

— Звучи логично — призна Роман, — но е по-ползотворно да останем заедно, поне докато си изясним какво се е случило реално. Така всички разполагаме с по още два чифта очи, които да ни пазят гърбовете. И с по още два чифта ръце, които да търсят храна.

— И още две гърла за хранене — добавих. — Двойно по-голям риск да ни видят.

— Все едно знаеш какво е да живееш в бягство — врътна очи Приянка. — Може би си чела за това в специалните доклади? Или пък някое хлапе е излязло на сцената по време на някоя от официалните ви речи и е разказало сърцераздирателната си история? Проля ли няколко крокодилски сълзи пред камерите, за да я продадете?

Всички мускули в тялото ми се напрегнаха до болка. Едва изрекох отговора си:

— Нямам потребност да ми разказват. Отлично знам какво е да…

— Не вярвах, че могат да програмират чувства в правителствените роботи — прекъсна ме тя.

Вдишах отривисто през зъби, в гърдите ми се събираше чист, непреодолим гняв. Огънят сякаш се захранваше сам. Надигаше се в мен, докато не усетих, че мога да го избълвам през устата си, изпепелявайки мотелската стая по-бързо от всеки Червен.

— Прия! — Гласът на Роман беше тих, но и той като острието на наточен нож не се нуждаеше от мощ или ярост, за да пореже надълбоко. — Достатъчно.

Подигравателната извивка на устата ѝ се стопи. Погледът ѝ се плъзна бавно настрани.

Аз се обърнах в другата посока, позволявайки на гнева и болката да се превърнат пара, за да ги издишам.

— Не знаеш нищо за мен — процедих с едва сдържана ярост.

Момичето също си пое дъх и отметна дългата си коса през раменете си. Сетне каза с видимо усилие:

— Извинявай. Права си.

Очите на Роман се стрелкаха помежду ни.

— Трябва да приключваме тук и да потегляме. За предпочитане в следващите трийсет секунди.

Въздъхнах шумно през носа, мъчейки се да скалъпя набързо някой аргумент против. Само дето не грешаха. Когато те преследваха, бе по-разумно да останеш в сигурността на групата, да има кой да ти пази гърба, вместо сам да се бориш с опасностите. Бях го научила по трудния начин. Както и че понякога истинската опасност идваше от хората в собствената ти кола, а не от света извън нея.

Не мога да ги заведа там — помислих си. — Не бива да рискувам.

Ако продължавах да ги отблъсквам, щяха да се досетят, че съм ги надушила, и щяха да ми попречат да им се измъкна. Приянка държеше доказателството за невинността ми… и много добре го знаеше. Докато отказваше да ми го предостави, се налагаше да се навъртам около тях или да рискувам да изляза пред света с моята собствена дума срещу видеоматериалите и свидетелските показания.

Исках да разбера кой е отговорен за всичко. Нуждата ме прогаряше като нажежена жица, пареше тялото ми, трупайки още и още енергия. Ако ги отведях в Убежището, се излагах на риск. Така залагах не само своя живот на карта. Но тук се случваше нещо, нещо по-голямо, отколкото можех да си представя. Ето защо, ако исках отговори, трябваше да приема риска и да намеря начин да го овладея.

И още нещо, което принудително научих преди години: светът никога не се оказваше толкова елементарен, колкото те заблуждаваше, че е. Понякога суровият външен вид криеше топло сърце, намереното семейство можеше да ти стане по-скъпо от родното… и дори най-сигурното убежище можеше да се превърне в капан.

— Добре — отговорих накрая. — Трябва ни кола. Аз ще карам.

Пък и там, където отивахме, имаше човек, способен да се погрижи за опасните им спомени — и да гарантира, че няма да запомнят пътя до Убежището.

Първа глава

Три дни по-рано

Не спряхме с колата нито веднъж. Нито за бензин, нито на знаците и светофарите.

Ярка слънчева светлина се изля през прозореца до мен, заличавайки думите, които се преструвах, че чета от екрана на мобилния си телефон. Двигателят изръмжа тромаво и нова вълна бензинови пари потвърди, че бавно набираме скорост. Стърженето на гумите в асфалта още не бе достатъчно шумно, че да заглуши сирените на полицейския ескорт, нито възгласите на хората с лозунги, наредени по банкета на магистралата.

Нарочно не ги поглеждах. Тонираните стъкла ги превръщаха в сенки, тъмно петно от омраза, в периферното ми зрение: мъжете с пистолети, жените с ненавистни плакати, цели семейства с мегафони и всички онези остроумни, безмилостни лозунги.

Светлините на полицейските коли проблясваха в ритъм с ядните им възгласи.

— Бог!

Червено.

— Мрази!

Синьо.

— Изродите!

— Е — обади се Мел, — поне никой не може да ги обвини в оригиналност.

— Извинявайте, дами — намеси се от шофьорската седалка агент Купър. — След десетина минути пристигаме. Ако искате, да усиля музиката.

— Няма нужда — отвърнах, оставих телефона в скута си и сключих ръце върху него. — Не ме притесняват.

Картечното прищракване по клавиатура от съседната седалка внезапно секна. Мел вдигна очи от лаптопа върху коленете си и сбърчи чело.

— Нямат ли си тези хора по-важна работа? Като се замисля, май не е лоша идея да изпратя вербувач тук, може пък да привлече доста от тях на наша страна. Интригуваща история би се получила, нали? От омраза до… приемственост. Не, не звучи добре. Но все ще го измъдря. — Тя взе телефона си от седалката помежду ни и продиктува в него: — Бележка: програма за реформиране на протестиращи.

Както се бях уверила вече — също както и агенти Купър и Мартинез очевидно бяха — най-разумно бе да оставяме Мел сама да стига до определени решения, вместо да предлагаме своите.

Колата избуча и се разтресе, стъпвайки на по-грапава настилка. Възгласите се усилиха и ми се наложи още по-старателно да отклонявам вниманието си.

Не бъди страхливка — смъмрих се. Вече нямаше какво да ми сторят, не и докато бях обградена от бронирано стъкло, агенти на ФБР и полицаи. Ако продължавахме да извръщаме взор от тях, нямаше да повярват, че сме достатъчно силни да им се опълчим.

Преглътнах тежко и пак надзърнах през прозореца. Лекият ветрец развяваше строителните маркировъчни знамена, разположени по границата между лентите с движение на север и на юг. Бяха в същия нюанс на оранжевото, като защитните прегради около работниците, изливащи новия асфалт.

Няколко от мъжете и жените спряха работа и се облегнаха на бетонната бариера да погледат автоколоната ни, някои се размахаха радостно. Вдигнах инстинктивно ръка и им се поусмихнах. Само след секунда, достатъчно време, за да се засрамя, си спомних, че те не ме виждат.

Зад тънката преграда от тъмно стъкло бях невидима за тях.

Долепих върховете на пръстите си до топлия прозорец с надеждата работниците да ги забележат подобно на пет малки звезди. Ала накрая и работниците като всички останали изчезнаха в далечината.

„Да върнем Америка в правия път!“ беше една от първите кампании на Мел за временното правителство, установено и регулирано от Обединените нации, кампания, сформирана, още когато Мел била нова в отдела „Връзки с обществеността“ на Белия дом. Така оповестяваха откриването на нови работни места, докато в същото време обещаваха, че пътищата ще престанат да поддават под гумите на автомобилите, режимът на бензина рано или късно ще приключи и няма да има повече фатални инциденти, като онзи с рухналия мост в Уисконсин — не и с арматура от нова американска стомана. Успехът на кампанията се разгласяваше във всяка вечерна новинарска емисия: безработицата спадаше, а раждаемостта се повишаваше.

Цифрите бяха простички, реални символи, в които хората се вкопчваха и издигаха победоносно като трофеи. Но те не отразяваха чувството през последните години — онова всеобхватно усещане, че животът наново се разгръща пред нас, запълвайки дупките, оставени от загубените деца.

Хората, преселили се в големите градове в отчаяно търсене на работа, лека-полека се връщаха по малките градове и предградията. Нови ресторанти отваряха врати. Коли посещаваха бензиностанциите в разпределените си дни. По закърпените магистрали пак плъзваха камиони. Хората се разхождаха във възобновени паркове. Кината замениха старите филми с нови.

Промените пристигаха бавно, колебливо — като първите танцьори на празен дансинг, чакащи да видят дали и някой друг ще се престраши да излезе.

Преди почти пет години, когато минавахме по същия този маршрут, в градовете по пътя ни цареше болезнена пустота. Паркове, домове, магазини, училища: всички бяха изпразнени и обгърнати в потискащо мръсно сиво. Изоставени като спомени, чезнещи в нечия памет.

Правителството някак бе успяло да възвърне пулса на страната. Пулс, който прескачаше и се учестяваше в мрачни, смутни времена, но иначе беше стабилен. Донякъде.

Всъщност мен не ме засягаше толкова, колкото обикновения работник. Не ми позволяваха да правя почти нищо, докато не завършех новото задължително училище. Президентът Круз заяви, че било важно да дам пример на другите пси, да им демонстрирам, че няма изключения. Но дългото чакане ме измъчваше, омръзваше ми да решавам математически задачи, на които Дунди ме беше научил още преди години в онзи раздрънкан миниван, да изучавам история, чиито събития сякаш се бяха случили в съвършено друга страна, и да наизустявам новите правила за всички пси.

През цялото това време на Дунди и Вида им позволяваха да вършат истинска, полезна работа. Влизаха зад затворени врати, присъстваха на срещи, пращаха ги на мисии и очаквах скоро съвсем да им загубя дирите, да ме откъснат от тях завинаги.

Но беше само въпрос на време да ги настигна. Ако продължавах да се доказвам, да ходя там, където ме изпратеха от правителството, да изговарям думите, които искаха да чуят от мен, и аз щях да напредна постепенно. Някой явно бе забелязал потенциала ми, защото ме възложиха на Мел и оттогава пътувахме заедно.

— Знаех си, че пак ще излязат по улиците след обявяването на новата програма за обезщетения — коментира агент Мартинез. — Хората никога не са доволни.

След четиригодишни опити Дунди и Съветът на „Пси“ най-сетне успяха да прокарат плана си за компенсации във временния Конгрес. Всички семейства, засегнати от ОМИН, можеха да кандидатстват за възстановяване на домовете им и опрощаване на дълговете им. Банките бяха поставили под възбрана множество къщи по време на финансовата криза, породена от бомбардировката над стария Капитолий във Вашингтон и задълбочена след смъртта на милиони деца и настъпилата безработица вследствие на тежкия удар по бизнес сектора.

Когато подложиха плана на гласуване и го приеха, ме изпълни нова надежда и целеустременост. Научавайки положителния резултат, аз се разплаках. От толкова години изпитвах напрежение в гърдите си, че вече бях свикнала с болката. В онзи момент обаче най-сетне долових как те се освобождават. Сякаш вдишвах първата си глътка въздух от години.

Справедливостта изискваше време и в някои случаи дори саможертва, но с упорита работа и постоянство наистина беше постижима. Загиналите деца и онези от нас, които тикнаха в нечовешките лагери, никога нямаше да бъдат забравени и заметени под килима. Дори надзирателите най-накрая попадаха в съда, където всички се надявахме да бъдат подведени под наказателна отговорност. Заслужаваха да разберат какво е да си зад решетките.

Чакаше ни още много работа, но и това бе добро начало. Трамплин към възможността да искаме — и да получаваме — повече. С тази победа в ръцете си Дунди вече се опитваше да отклони правителствените субсидии за изследователска дейност от „Леда Корп“, която, по мнение на всички пси и семействата им, не заслужаваше да оцелее след чистката на правителството на Грей заради главната ѝ роля в разработването на химическия агент, причинил мутацията.

— Всичко идва оттам, че трябва да информираме населението за затварянето на пътя поне няколко дни предварително — поясни агент Купър. — Изискваме от градовете да ни подсигурят безопасен маршрут, а това е като сигнален огън за тези приятелчета тук. Няма значение дали в колата си ти, или някой друг правителствен служител.

В плътната редица от протестиращи край шосето се появи пролука. Леко отдалечени от шумната тълпа, скупчени в малка групичка, стояха шепа мъже и жени с лозунги в ръцете. Гледаха ни мълчаливо с мрачни изражения на лицата. Колата ни прелетя покрай тях и се наложи да извърна глава назад от седалката си, за да прочета посланията им.

КОЙ ДЪРЖИ ДЕЦАТА НИ? Един мъж завъртя лозунга си към мен и по гръбнака ми се спусна ледена тръпка. На него пишеше: ИЗЧЕЗНАХА, ЗАБРАВЕНИ ОТ ООН. Под гневните думи имаше стари училищни снимки на деца.

Обърнах се напред.

— Това какво беше?

Правителството се стремеше да разкрива самоличността на неприбраните от семействата си пси и да им намира нови домове — ако можеше да се вярва на официалните доклади, всички деца вече бяха идентифицирани. Знаех, че след затварянето на лагерите известен брой пси бяха избягали, избирайки да живеят така, вместо да се върнат при семействата, които ги бяха зарязали. Но ми се струваше малко вероятно родители, отблъснали децата си, да излязат на магистралата с лозунги, умоляващи за отговори.

— Тук са заради проклетите си конспиративни теории — поклати глава агент Мартинез.

Разбира се. Как не се сетих? Напоследък предаваха доста новинарски видеоматериали за последната паникьорска кампания на хората от „Стража на свободата“ — че множество деца с пси-способности били отвлечени от враговете ни, които възнамерявали да ги използват срещу Америка.

За жалост, слуховете май нямаше да отшумят скоро. Джоузеф Мур, бизнесменът, конкурирал се на изборите с временния президент Круз, доста безразсъдно цитира едно от любимите искания на „Стража на свободата“ — за задължителна военна служба за всички пси — и рейтингът му скочи мигновено. Сега говореше по сценарий на Стражата. Хората зад гърба му вероятно пускаха историите като метеорологичен балон, за да проверят нагласите и да съставят подобаващо следващата му реч.

— Но онези снимки… — подхванах.

Мел поклати отвратено глава.

— Това е нова тактика на Стражата. Взимат снимките от интернет и наемат актьори да всяват сред народа съмнение и страх, че правителството не си върши работата. Но ние поне знаем, че е точно обратното.

Кимнах свъсено.

— Извинявайте. Просто ме хванаха неподготвена.

Опрях слепоочие в прозореца, а след малко наближихме поредната група протестиращи.

— О, боже! — възкликна агент Купър, привеждайки се напред да погледне през предното стъкло. — Тези пък какви са?

Лозунгът се разгърна от пешеходния мост пред нас, подобно на вехто знаме. Държаха го двама мъже и щом съзрях познатите ми до болка сини ленти с редица бели звезди, вързани на ръцете им, ме побиха тръпки.

Живот, свобода и изтребление на изродите.

Убийство е само ако са хора.

— Колко очарователно — врътна тъмните си очи Мел, докато минавахме под моста.

Потрих с пръст горната си устна, взех телефона си и написах до последния номер, с който си бях разменяла съобщения:

Ще дойдеш ли днес?

Забих поглед в екрана, очаквайки отговора. С периферното си зрение мярнах отражението от слънчевите очила на агент Купър, който вдигна очи, за да ме наблюдава в огледалото за обратно виждане. И бездруго светлата му кожа бе пребледняла още повече след сблъсъка ни с последния лозунг.

Агент Купър обаче нямаше повод за тревога. Нямаше опасност да избухна в сълзи и да му създам работа. Половината от отровата, която тези хора бълваха с лозунгите, радиопредаванията и новинарските си емисии, беше просто куп лъжи, а останалото звучеше нелепо. „Изрод“ беше остаряла обида, а и понякога чуваше ли човек някоя оскърбителна дума толкова често, тя започваше да губи въздействието си. Или просто след време кожата му загрубяваше. Сърцето ми вече не беше толкова ранимо като преди — бяха закъснели с този удар.

Преглътнах буцата в гърлото си, стисвайки телефона в ръка.

Ако са хора…

Покашлях се отново и отправих поглед през прозореца.

Групата протестиращи беше по-малобройна тук, но се разрастваше след строителната зона.

— Всеки има право на известна доза глупост, но те май злоупотребяват с тази привилегия.

Мел се засмя тихичко и се пресегна да прибере един кичур коса, измъкнал се от кока ми.

— И все пак е добре да докладваме — каза агент Купър, сваляйки едната си ръка от волана, за да побутне агент Мартинез. — Не представляват директна заплаха, но е необходимо да знаят, че малко остава да престъпят границата.

— Съгласен — отвърна агент Мартинез. — Трябва да започнем да документираме всяко събитие, колкото и незначително да изглежда. Да събираме данни за нарушителите.

— Всъщност — намеси се Мел, протягайки ръце назад да поприглади собствения си кок, — на мен ми се струва най-разумно да не подклаждаме огъня. Те тъкмо това искат; попречим ли им, ще си измислят някоя история, че нарушаваме свободата на словото им. Нашата работа е да изваждаме наяве истината за пси и проверките на общественото мнение сочат, че се справяме отлично. Народът е на наша страна.

Това ми донесе поне малка утеха. Понякога имах усещането, че говоря на всеки и в същото време на никого. Не виждах отпечатък от думите си по лицата на слушателите ми — бил той добър или лош. Те просто ги поглъщаха. А дали ги осмисляха, това бе съвсем друг въпрос.

Пак надникнах към телефона си.

Нямаше отговор.

— Хубаво е да те предупреди, преди да стигнем — подхвана Мел, обръщайки се към мен на седалката си. Капка пот се търкулна по тъмната ѝ буза. Тя се пресегна да насочи струята хладен въздух от климатика към себе си. — Сутринта получих имейл от асистента на временния президент Круз, в който ни известяват, че ще се сдобием с някакъв нов език за речта ти. Не знам кога точно ще пристигне, така че може да се наложи да го добавя директно към телепромптера.

Въздъхнах, без да ме е грижа, че може да прозвуча разглезено. Сигурно си даваха сметка колко е дразнещо.

— Не им ли омръзна да човъркат речта ми? — Мразех да не ми остава време за репетиране на новия материал. — За какъв език по-точно се отнася?

Мел прибра лаптопа и очуканата ѝ кожена чанта опита да изплюе няколко от натъпканите вътре папки, за да му направи място.

— Просто някои подобрения, струва ми се. Знам, че вече можеш да изрецитираш речта си и на сън да те бутнат, но все пак хвърляй по едно око на телепромптера.

Повтаряла бях различни версии на една и съща реч поне сто пъти, на поне сто места — за произхода на страха и как пси се бяха завърнали в обществото без почти никакви ексцесии. Но фактът, че ми поверяваха все по-отговорни задачи, бе знак, че печелех доверието им. Нямаше да се учудя, ако ме използваха и през есента за официалните избори.

— Добре — казах. — Но…

По-скоро внезапното движение привлече погледа ми, отколкото самата жена. Тя се откъсна от групичката протестиращи по левия банкет на шосето. Дълга, провиснала сива коса, избеляла блуза на цветя, синьо парче плат с редица бели звезди, овързано около костнобялата ѝ ръка. Приличаше на нечия баба — с изключение на горящата бутилка в юмрука ѝ.

Знаех, че се движим бързо, че вероятно си въобразявам, но времето умее да се огъва около теб, когато иска да забележиш нещо.

Секундите забавиха хода си и затекоха в ритъм с бягащите ѝ стъпки. Тя оголи зъби, подсилвайки злобната си гримаса, вдигна бутилката високо над главата си и я хвърли към колата ни с неразбираем вик.

Малката огнена бомба се пръсна върху асфалта и лумна с шумно свистене. Следите от бензин и химикали по шосето захраниха пламъка, който блъсна прозореца ми с достатъчно горещина и налягане, че да се пукне с пронизителен, изстрадал стон.

Колата кривна рязко надясно и предпазният колан се впи в гърдите ми. Протегнах врат, гледайки как пътят се изгубва зад златисточервена огнена стена.

— Добре ли са всички? — извика агент Купър и натисна газта.

Двете с Мел отново се залепихме за облегалката на задната седалка. Хванах се за дръжката на вратата за опора.

Една от полицейските коли пред нас направи рязък завой и включи сирените. Тълпата протестиращи се разпиля из близките гори и полета. Страхливци.

— Божичко! — каза Мел.

Неудържима ярост се разля в тялото ми, стисна вътрешностите ми, задращи ги. Разтресох се от безполезен прилив на адреналин. Онази жена можеше да рани друг протестиращ, Мел, агентите или някого от полицаите. Да убие някого от тях.

Изпепеляваща горещина се загърчи под кожата ми, придавайки форма на гнева ми. Остра химическа миризма обгори ноздрите ми.

Толкова лесно можех да сляза от колата и да намеря онази жена. Да я сграбча за косата и да я прикова за асфалта, докато дойдеха полицаите. Толкова лесно.

Зарядът от акумулатора на колата кипеше в очакване съвсем близо до мен. Мислиш, че това е достатъчно да ме уплашиш? Че досега не са пробвали да ме убият?

Доста бяха опитвали. Неколцина почти бяха успели. Но вече не бях жертва и нямаше да позволя на никого да ме превърне в такава отново, най-малкото на старица, решила да си поиграе на бомби с отвратителните си приятелчета.

Една самотна, охлаждаща страстите дума проникна в пламтящите ми мисли.

Недей.

Насилих се да се откопча от дръжката на вратата. Стиснах ръката си в юмрук и я отпуснах няколко пъти, за да освободя остатъчното напрежение. Онези желаеха точно това — реакция от моя страна, за да докажат, че всички сме чудовища, чакащи подходящия момент, за да изскочат от клетките си.

Не си струва. Никой от тях не заслужава гнева ти.

Движехме се напред и бе най-добре да зарежа миналото в собствения му мрак. В прахта му.

— Всичко е наред — пророних, когато реших да се доверя на гласа си, че ще прозвучи спокойно. — Нищо не се е случило.

— Това беше определение за никак-не-е-наред — отвърна Мел с пресекващ глас.

— Ето я директната заплаха — каза агент Купър на партньора си, без да отлепя очи от пътя.

Обърнах телефона си, досега притиснат към бедрото ми, игнорирайки бясното туптене в слепоочията си. Въпреки гумения протектор екранът проблесна и угасна от струята електричество, която се изплъзна от единия ми пръст. Пуснах телефона обратно в скута си с надеждата да се включи отново.

По дяволите! Не го бях правила от толкова много време.

Накрая, след още една мъчителна секунда, екранът светна. Преглътнах през сухото си гърло и отворих на съобщенията. Последното ми още чакаше отговор.

— Останаха десетина минути — обяви агент Купър. — Почти пристигнахме.

Телефонът извибрира в ръката ми и аз подскочих. Най-сетне…

Надзърнах надолу и пръстите ми залетяха по екрана, набирайки паролата.

Не успях да се измъкна. Извинявай. Другият път?

— Ей, всичко наред ли е? — поинтересува се Мел и ме докосна по ръката.

Очите ѝ бяха топли, търсещи. Изпитах глупавата нужда да отпусна глава на рамото ѝ и да затворя клепачи, да се изолирам от света, докато не стигнехме до дестинацията си.

Явно разтълкувала изражението ми, Мел побърза да добави:

— Да отложим ли събитието? Дори няколко часа може да са ти от помощ. Аз самата едва не получих инфаркт, така че не мога да си представя как се е отразила на теб тази случка.

Усмивката, която залепих на лицето си, бе толкова широка, че мускулите около устата ме заболяха.

— Не, добре съм. Наистина. Няма нужда да отлагаме. Пък и ако закъснеем с това събитие, ще си тръгнем точно в часа пик и може да изпуснем онова в Японското посолство.

Посолството отваряше отново „Японски информационен и културен център“ и оттам ми оказаха честта да представя документален филм от японско-американски пси на име Кенджи Ота. Вълнувах се неимоверно, бяхме се срещали само веднъж, и то набързо, но сега от седмици чаках с нетърпение да опозная сроден човек, минал през почти същите трудности като мен.

— Може ли да преговорим графика за днес? — попитах. — За да съм сигурна, че го знам.

Мел стисна окуражително китката ми.

— Невероятна си. Недоумявам как се крепиш в този ужас. Но говорех сериозно. Мога да поискам отсрочка.

Поклатих глава и сърцето ми прескочи при мисълта. Ако от правителствения Отдел за връзки с обществеността заподозряха, че стресът ми идва в повече, щяха да ме свалят от поста ми.

— Наистина няма нужда.

— Добре тогава — съгласи се Мел с едва доловимо облекчение.

Промяната в графика щеше да е жив кошмар за нея. Тя бръкна в чантата си и извади папка с днешна дата, изписана отгоре, после зачете програмата ни по часове.

Аз прибрах телефона в чантата си, мъчейки се да разсея напрежението, трупащо се в гърдите ми. Така притискаше ребрата ми, че очаквах всеки момент да ги пръсне и да оголи бъркотията в мен.

Дали не трябваше да му отговоря? Или само щях да го обезпокоя допълнително?

— В девет и половина деканът ще те представи…

Другият път? Изкушавах се да извадя телефона и да прочета наново съобщението от Дунди, само и само да се уверя, че не съм го разчела грешно. Умът ми нашепваше непрестанно тези две думи, сновеше около въпросителната в края им — малкия символ, който никога преди не бе съществувал в групичката ни.

Втора глава

Някога изкарах месеци без да кажа нито дума. Всъщност повече от година.

Всичко започна случайно — или не съвсем. Още се мъчех да си го обясня, да разбера защо реших да замълча. Сякаш оградата от бодлива тел около рехабилитационния лагер ме бе пробола толкова надълбоко в нощта на бягството ни, че всичките ми думи просто бяха напуснали тялото ми заедно с кръвта. Чувствах се така празна под кожата си. Толкова студена. И достатъчно слаба, че шокът да ме превземе.

Истината е, че някои неща не могат да се опишат с думи. Грохотът на изстрели посред нощ. Кървавите петна по гърбовете на тъничките униформи. Децата, паднали по лице и бавно затрупвани от снега, сипещ се от мрачното небе. Чувството да те задушава собствената ти надежда в мига, в който само тя успява да се измъкне през оградата, оставяйки те да умреш.

През следващите няколко дни се чувствах просто… уморена. Несигурна. Обстрелваха ме с въпроси, а аз кимах или клатех глава. Отнемаше ми толкова много енергия. Боях се да не избера грешните думи от хаотичната тъмнина в съзнанието си. Да не кажа нещо, което не би се понравило на онези момчета, спасителите ми.

Всяка секунда в онзи микробус си представях как им казвам, че съм гладна или че ми е студено, или че нещо ме боли, а те си наумяват, че просто ще им създавам трудности, също като родителите ми преди тях. Затова спонтанно щяха да ме зарежат някъде, както спонтанно ме бяха взели със себе си в нощта на бягството.

Но не се случи. И не след дълго осъзнах, че никога нямаше да се случи. Дотогава обаче вече ми бе по-лесно да взема оръфаната тетрадка и предпазливо да избера думите си. Така можех да им предложа единствено правилни отговори. Да избера кога искам да кажа нещо. Поне този контрол исках да запазя върху живота си.

Ала, за нещастие, продължих да избирам мълчанието. Отново и отново се спусках в сигурността на дълбините му. Така всички болезнени спомени можеха да си останат погребани и нямаше нужда да ги разнищваме на глас. Миналото нямаше да се върне и да ме нарани наново, ако не говорех за него. Кошмарът от сняг, кръв и писъци нямаше пак да се надигне, поглъщайки ме в ледената си тъмнина. Не ми се налагаше да им признавам, че съм уплашена, гладна и уморена… да ги тревожа. Мълчанието ми се превърна в нещо като щит.

Нещо, с което можех да се браня.

Зад което можех да се крия.

Но това беше преди години. Светът ме опозна заради думите ми, а не заради онова мълчаливо момиченце с бръсната глава и възголеми ръкавици. Излизах пред телевизионни камери и широки аудитории. Онова момиченце се превърна в призрак, заточен в спомените, които вече не желаех да извиквам.

Думите като че ли продължаваха да тежат в устата ми повече, отколкото тежаха на други хора. Твърде лесно бе да потъна обратно в онези уютни дълбини, където цареше непоклатима тишина. Особено в дни като този, когато адреналинът ми идваше в повече и ми се щеше всичко да минава по-бързо.

Не можех да се съсредоточа върху нищо, колкото и да се стараех. Двайсетината реда зрители пред нас се превръщаха в мъгла от цвят и леки, плавни движения. Вече не слушах какво говори среброкосият декан на Пенсилванския университет, а и едва бях смогнала да задържа вниманието си върху него, докато ни развеждаше из сградата и района. Сега дори тъмната му кожа и син крепонен костюм започваха да се размиват пред очите ми.

Свалих едната си обувка с високо токче на пода, вдигнах другата през коляно, свалих и нея, вдигнах първата, само и само да поразсея жуженето на обтегнатите си нерви след инцидента по пътя насам. Затворих очи под топлата слънчева светлина, но веднага ги отворих, защото в съзнанието ми светкавично изникна озъбеното лице на онази старица.

Въздухът сякаш се точеше от влагата, толкова натежал от летния зной, като че обгръщаше небето с копринена пелерина. Гъстата ми коса се бунтуваше срещу фибите, които я придържаха, и бе на ръба да се изхлузи от старателно пристегнатата ми прическа. Капка пот се търкулна по гръбнака ми, прилепвайки блузата към мократа ми кожа.

Мел ме хвана за лакътя и впи нокти в плътта ми. Веднага дойдох на себе си, станах на крака и позволих на света да се разгърне около мен.

Откъслечните аплодисменти не бяха достатъчно мощни, дори за да отекнат между колоните на голямата сграда зад нас, Старата главна, както я беше нарекъл деканът. Очевидно публиката не бе запленена, но аз можех да я привлека. Статутът на „изрод“ неизменно привличаше вниманието на хората, макар и колкото да те позяпат.

Тръгнах през сянката от часовниковата кула на Старата главна. Изопнах рамене назад, облизах зъбите си, за да се уверя, че не съм ги изцапала с червило, и разперих ръка за поздрав.

Деканът слезе от катедрата, качена върху временната платформа над стълбището, което водеше към ливадата с пейките. Щом го приближих, махна с ръце, за да ме покани горе. Почувствах се длъжна да отвърна на окуражителната му усмивка.

Не че се нуждаех от окуражаване. Това ми беше работата.

Скромните аплодисменти отново заглъхнаха, този път заради музиката от колоните, разположени на тревата от двете страни на най-долното стъпало — приличаше ми на бойна песен. Докато изчаквах репликите ми да се заредят на телепромптера, огледах набързо публиката, без да надзъртам директно в новинарските камери от дясната страна на стълбището.

— Добър ден — поздравих, хващайки с две ръце ръба на катедрата. Гласът ми прозвуча ужасно през колоните, като на малко момиченце. — За мен е чест да застана пред вас днес. Благодаря ви, декан Харисън, че ми предоставихте възможността да говоря пред удивителния ви нов курс и ме поканихте да отпразнуваме заедно повторното отваряне на знаменития ви университет.

Искрено се съмнявах да е имало покана — Мел уреждаше всичките ни събития въз основа на действащите обществени модели и съгласно личните си очаквания за най-широко медийно покритие. Като че ли винаги знаеше как да заплаши някого, така че отказът му магически да се превърне в ентусиазирано съгласие.

Началото и краят на всяка реч се пренаписваха според незначителни промени обикновено бяха единствените корекции в стандартния текст. Щом се поотпуснах зад катедрата, откопчих ръце от ръба ѝ. Обходих с очи тълпата, мъчейки се да преценя настроението ѝ. Зад реда на репортерите, драскащи в тефтерите си, полускрити зад телефоните, с които снимаха, се мяркаха хора от всякакви възрастови групи.

Родителите и други семейни членове заемаха най-задните редове. На по-вътрешните се разполагаха мъже и жени на видима възраст, надвишаваща с десетина години обичайната за постъпване в колеж. Всички се мъчеха да продължат образованието, което ги бяха принудили да напуснат, когато повечето университети банкрутираха в апогея на паниката около пси.

След тях бяха настанили мои връстници, дори и по-малки от мен. Те седяха точно зад репортерите, със закачени на показ значки, както ги задължаваха. Множество зелени, по-малко сини и още по-малко жълти като моята. А между тях бяха разпилени и белите.

Сведох поглед към катедрата, за да си поема въздух. Празно. Думата се промъкна в съзнанието ми — грозна и неканена. Това бяха децата, избрали — или принудени от родителите си — да се подложат на „лечебната“ процедура. Най-вече онези, на които хирургически бяха поставили импланти за възпиране и неутрализиране на достъпа на мозъците им до способностите, придобити след оцеляването от ОМИН.

— Ние сме щастливците — продължих. — Надживяхме трудностите, които последното десетилетие донесе на страната ни, и те ни обединиха така, както никой не бе очаквал. Разбира се, всички правихме саможертви. Борихме се. И научихме много от изпитанията си, включително как да вярваме един в друг и в бъдещето на нацията ни.

Някой се покашля силно от далечния ляв край на предния ред. Беше достатъчно доловимо, че да надникна натам, отпивайки от запотената чаша с вода на катедрата.

Двама тийнейджъри седяха точно зад полицая, наблюдаващ лявата страна на публиката. Момичето с бронзова кожа и рокля от сияйна жълта коприна бе протегнало дългите си крака напред. Държеше ги кръстосани през глезените, малко над сандалите си. Главата ѝ се бе люшнала настрани и дългата ѝ конска опашка от къдрава черна коса се стелеше през едното ѝ рамо. Големите ѝ слънчеви очила с метална рамка се бяха спуснали надолу по носа ѝ, разкривайки още от чертите ѝ: гъсти вежди и високи скули. Очите ѝ ми се струваха красиви и големи, но нямаше как да знам със сигурност, защото явно бях успяла да я отегча до състояние на дълбок сън.

Докато гледах как устата ѝ се отваря постепенно и дишането ѝ се задълбочава, през тялото ми пробяга вълна на раздразнение.

Да не би да ти губя времето, госпожичке?

До нея седеше момче, наглед мой връстник. Представляваше такова съчетание от контрасти, че вниманието ми се задържа върху него. Едва бе озаптило чупливата си кестенява коса, лъснала в червеникаво под жаркото слънце. Чертите на слабото му лице бяха толкова ясни и изразителни, линиите — толкова отчетливи, че бих повярвала на някого, ако ми кажеше, че старателно е проектирал образа му в скицник. На фона на загарялата му бяла кожа светлите му очи искряха още по-ярко. То се взираше право в мен и неразгадаемото му изражение не трепваше, докато ъгълчетата на устата му не се извиха надолу.

Изпънах рамене и извърнах взор от него.

— Съзнавам, че от братята и сестрите ми пси се изисква много, но се налага да установим някакви граници на онова, което обществото смята за безгранично. То е свикнало да съществува по определени правила, а ние трябва да намерим начин да се върнем в него, да не мътим водите с отцепничество.

Девойката бе свободна да стане и да си тръгне, щом толкова я отегчавах с речта си за бъдещето ѝ, ала въпреки това пак надникнах към тях двамата. Нейната значка беше зелена, а неговата — жълта.

Отново се концентрирах изцяло върху речта, наближавайки финалната права. Това беше любимата ми част: в нея призовавах всички пси за търпение спрямо онези, които се бояха от нас, а всички, които се бояха от нас — да си припомнят в какъв ад живеехме от появата на ОМИН. Сравнението не ми се струваше справедливо, но идваше директно от експертите. Какво ли знаех аз в действителност?

Запънах се леко, когато на екрана се появиха непознати думи.

— А с това ново начало смятам, че е още по-ключово да погледнем назад към миналото. Трябва да почитаме американските традиции.

Това бе новият език, за който Мел ми спомена в колата. Телепромптерът забави темпото на репликите, нагаждайки се към несигурността ми.

— А това включва — продължих да чета — почитане на оригиналната Конституция, на основополагащите ценности на вярата, както и на необходимостта от високо гражданско самосъзнание в условията на нашата демокрация…

Думите течаха на екрана, макар и да се запъваха в гърлото ми.

Днес Временното правителство одобри законопроект, според който всички ПСИ, включително пълнолетните, се премахват за определен период от списъка на гласоподавателите. Посредством тази стъпка им се предоставя достатъчно време за преодоляване на травмата преди вземането на животопроменящи решения чрез избирателните бюлетини, както и за да разберат по-всеобхватно тежестта и влиянието на подобна свещена гражданска отговорност.

Това е условна мярка и въпросът ще бъде преразгледан след изборите през ноември и след встъпването в длъжност на новия Конгрес.

Нагоре по ръцете ми пролази тръпка, макар и да стисках с пръсти лъскавото дърво на катедрата. Възцари се пълна тишина, нарушавана единствено от приглушената въздишка на лекия вятър в микрофона. Зрителите зашаваха нервно по местата си. Жената на втория ред най-сетне спря да си вее с програмата и се приведе напред, вперила стъписан поглед в мен.

Имаше някаква грешка. Искаше ми се да надзърна назад към Мел, да ѝ дам сигнал, че са ми предоставили объркан текст. Онзи, който смяташе нещо такова за шега, заслужаваше юмрук в гърлото.

Следващата реплика се върна назад и отново протече по екрана. Настойчиво.

Не — това беше… За децата с пси-способности вече важаха по-стриктни условия. Позволено ни беше да вземем шофьорска книжка чак на двайсет и една. Изнесла бях цяла реч, посветена на смисъла на отлагането и колко щеше да е вълнуващо заедно с новата правоспособност да получим и регистрацията си като гласоподаватели. С Дунди и Вида попълнихме декларацията заедно още преди години. Не желаех да изоставам.

Това известие явно… Вероятно ми го даваха без знанието на Дунди и останалите пси от Съвета на временния президент Круз. Сигурно вече се бореха срещу него.

Но не каза ли Мел, че езикът се спускаше директно от асистента на Круз? Защо им бе да ми го сервират без всякакво предупреждение?

Защото знаят, че ще го прочетеш, каквото и да гласи — прошепна тих гласец в главата ми. — Като всичко друго, което са ти пратили досега.

Или… защото Съветът на „Пси“ са отказали да го обявят от собственото си име.

Този път погледнах през рамо. Публиката зашушука приглушено в осезаемо недоумение. Мел не стана от стола си, дори не свали слънчевите си очила. Само махна с ръце, давайки ми знак да се обърна към зрителите. Да продължа.

Момчето от предния ред присви очи и килна леко глава встрани. Видимото напрежение в тялото му ме накара да се зачудя дали някак не е успяло да прочете думите на телепромптера, или пък чуваше лудото биене на сърцето ми…

Просто го кажи! — подканих се наум, докато новата реплика течеше за пореден път на екрана. Бях им обещала гласа си и възможността да го използват така, както сметнат за нужно. На това се бях съгласила, заради това ме водеха тук.

Просто го кажи!

Щеше да е само спорадична мярка. Така обещаваха. За едни избори. Можехме да се оттеглим от едни избори. Справедливостта изискваше време и саможертви, но, както доказваше програмата за обезщетенията, тя най-пълно се извоюваше чрез сътрудничество. Стремяхме се към по-доброто бъдеще за пси, не просто към една година…

Гърлото ми гореше. Катедрата незнайно защо се тресеше под ръцете ми. Защо сега — защо това обявление, а не някое от множеството други?

Просто го кажи!

Онова момиче, призракът от миналото, се завърна и пъхнатите му в ръкавици ръце ме стиснаха за шията.

Не мога. Не и този път. Не и това.

— Благодаря ви за вниманието — процедих през стегнато гърло. — За мен беше чест да говоря пред вас днес и ви желая успех в тази нова глава от живота ви…

Екранът на телепромптера угасна. След секунда в средата му се появи едно-единствено изречение.

Някой е дошъл да те убие.

Трета глава

Засмях се.

Беше стряскащ край на недовършена мисъл, който за миг заглуши настойчивото жужене на колоните и електрониката наоколо. Внезапният звук някак се умножи, рикоширайки от колоните на Старата главна сграда — сякаш един куршум предизвикваше цял обстрел.

Сред тълпата плъзна объркване, прочетох го по лицата им, чух го в шепота им. Въжета от гняв и омраза ме привързаха на място и колкото повече стоях на катедрата, смълчана и безполезна, толкова по-дълбоко потъвах в унижението си.

Явно някой със сметки за разчистване бе заредил фалшив текст в телепромптера вместо новия материал на Мел.

Кажи нещо. Направи нещо.

Трябваше да го предвидя още в момента, в който езикът за условната мярка в гласоподаването се появи на екрана, и да завърша възможно най-гладко речта си. Вместо това се сковах като новобранец и дадох на вечерните новинарски емисии материал за спекулации, и то от най-лошите. Вече си представях разбора им на слисаната ми пауза, как въртят откъса отново и отново, питайки: „Добре ли е това момиче?“.

Приведох се напред и скалъпих:

— Благодаря още веднъж! Приятен ден!

Вместо да укротят тълпата, думите ми като че ли я оживиха повече. Дори спящото момиче се надигна внезапно, прибра крака под стола си и погледна към тъмнокосото момче до себе си.

Деканът се върна при микрофона, стрелвайки ме нервно.

— Е… благодаря ви. А сега се насладете на освежаващите напитки и хубавото слънце.

Последните трийсет секунди ми се сториха като трийсет минути. Независимо дали заплахата бе истинска или не, протоколът за спешни случаи влизаше в действие. Агент Купър тръгна към мен, вратовръзката му подскачаше с всяка негова припряна, отривиста крачка. Думите на екрана се отразяваха в огледалните стъкла на слънчевите му очила, докато някой не го изключи.

Той преметна ръка през раменете ми. За страничния наблюдател вероятно изглеждаше като че просто ме ескортира от подиума. Едва ли той би забелязал, че агентът ме притискаше към себе си, държейки свободната си ръка на сантиметри от пистолета в кобура си. Слънцето беше напекло ръкава на тъмния му костюм и платът прогаряше кожата ми.

— Всичко е наред. Всичко е наред — повтаряше неизменно, докато полицаите махаха на университетските представители да слязат от стълбите на Старата главна.

Повечето ученици и семействата им бяха станали на крака и си приказваха едни с други или се отправяха към близката маса с храни и напитки.

— Знам — натъртих.

Едното ми токче се заклещи в пукнатина в стария камък. Вместо да ми позволи да го измъкна, агент Купър ме дръпна рязко напред и ме бутна към Мел.

— Чакайте тук! — нареди. — Мартинез ще дойде да ви вземе. Аз отивам за колата.

В това се изразяваше протоколът ни за сигурност: намиране на укритие, докато ни осигуряха транспорт. Кимнах и агент Купър се запъти към колата, охранявана от новата пенсилванска полиция и новия федерален полицейски отряд на Обединените нации, наречен Защитниците.

Видях Мартинез наблизо, но не идваше към мен, а разпитваше стъписаната жена в операторската кабинка.

Гласът на Мел прониза мислите ми.

— … неприемливо! Помолих те да ми гарантираш високо ниво на сигурност, а ти се провали!

Завъртях се на токчета върху каменния под и поех право към нея. Мел извърна лице от пребледнелия университетски служител, който кимаше, кимаше, кимаше и просто попиваше конското ѝ. Лицето ѝ червенееше от едва сдържан гняв.

Заради поста си Мел бе обучена да се променя, да преминава от роля в роля в зависимост от това кой човек седеше пред нея и каква бе задачата ѝ. За мен беше ментор, защитник, съветник и бранител. Некомпетентността, особено когато се отнасяше до проблемите на безопасността, винаги я вбесяваше. Подобен пробив в сигурността, комбиниран със случката в колата преди това, очевидно беше обтегнал нервите ѝ.

— Нищо не е станало — уверих я. — Просто някой е искал да ни вдигне под тревога…

— Напротив, станало е — отвърна тя, стисвайки рамото ми, и ме издърпа зад най-близката колона, далеч от другите новинарски камери. — Ти трябваше да поставиш началото на новия избирателен ред. Затова и представих събитието на пресата!

Отстъпих назад, отваряйки устни в търсене на подходящите думи.

— Казах им, че си готова за по-важни изявления, но ако съм сбъркала… — подхвана тя.

— Не! — Някак успях да прогоня шока, обгърнал съзнанието ми. — Не, готова съм. Просто не ми се стори… не беше…

Правилно.

Не можах да го изрека на глас, не и под тоталния напор на разочарованието ѝ. Колкото и непоносима да бе жегата, думите на Мел прозвучаха ледено.

— Заповедта дойде директно от кабинета на временния президент. Бяха те избрали за това обявление — каза тя.

— Защо?

Мел се взря в мен, сякаш я бях попитала на чужд език. Поясних, без да свалям очи от нейните:

— Защо точно мен?

Някой ме докосна по рамото, прекъсвайки отговора на Мел.

— Госпожице? Насам.

Униформите на Защитниците бяха чисто нови, като самия отряд. Сивото им сако имаше тясна кройка и през талията си носеха черен колан, зареден с несмъртоносни оръжия и инструменти, включително познатите палки, по чието протежение със сребърни букви бе отпечатано мотото им: „Защита за всички“. Червена лента препасваше телата им от лявото рамо до хълбока, забодена със сребърна значка върху сърцето.

Аз самата бях участвала в избора на униформите. Седях до асистента на Круз, когато мъжът, демонстриращ един от моделите — третия или петия от последните избрани, влезе в конферентната зала. В следващата секунда изтърчах през вратата. Още не разбирах защо точно онази униформа сякаш приклещи сърцето ми в менгеме. Беше хубава. Прекрасна дори. Нямаше ѝ нищо, макар и цветовете да бяха…

Вдишах дълбоко и кимнах на Защитницата пред себе си. Толкова се засрамих онзи ден, когато асистентът ме попита какво е станало, и още повече, когато дизайнерът ми обясни идеята си. Яркото пурпурно на фона на сивата униформа символизираше надеждата за по-стабилно, по-мирно бъдеще, независимо от черното ни минало.

На униформата ѝ нямаше нищо, нито на мен, и го доказах, гласувайки за нея.

Защитницата, със спретнатата си плитка, пъхната под каската, загорялата от слънцето бяла кожа и изправена стойка, най-вероятно идваше от някой от бойните отряди на страната и бе минала психологическа оценка и тактическо обучение в миротворческия корпус на Обединените нации. Поведе ни напред със сдържаната увереност на човек, свикнал да раздава заповеди… или поне да ги изпълнява.

— Почакайте — казах ѝ, пробвайки да изтръгна ръката си от нейната. Защитницата пристегна хватката и продължи да ме води надолу по стълбището на Старата главна, към колоните и подиума. Знаех, че Мел ни следва, защото чувах тракането на токчетата ѝ зад гърба си. — Агент Купър каза да…

— Не сега — отсече Мел, изравнявайки се с мен.

Тя махна към групата Защитници, наредени по ръба на импровизираната сцена, за да овладеят прилива от любопитни хора, напиращи да ни снимат, и шепата репортери, обстрелващи я с въпроси.

— Какво е становището на временния президент за наближаващите избори? Видяла ли е последната анкета?

— Мел, какво знаеш за слуховете, че Общото събрание на ООН пак щяло да се състои в Манхатън?

— Мел! Мел!

Проумявайки какво можеха да си помислят околните, пак се притиснах към Защитницата, независимо от настойчивото жужене в дъното на съзнанието ми. Колоните продължаваха да бучат и сякаш шепнеха нещо неразбираемо.

Мел обаче изсъска съвсем разбираемо през принудената си усмивка:

— Усмихни се!

Не можех.

Сред нетърпеливите, бутащи се тела и виковете погледът ми случайно се срещна с този на момчето от преди малко. Не беше помръднало от първоначалното си място пред стола си, а сега имах усещането, че и аз съм замръзнала неподвижна. То сбърчи чело и откъсна очи от мен, насочвайки ги към високия Защитник, пробиващ си път през тълпата.

Защитницата, стиснала ръката ми, пак ме дръпна надолу по стълбището. Не встрани от тълпата, а право към нея.

— Защо вървим натам? — попитах я.

По-прекият път към Старата главна беше в обратната посока — точно след агент Купър.

— Протоколът за сигурност е променен — процеди Защитницата.

Тъмната ѝ плитка проблясваше във влажния зной.

Нещо дълбоко в теб се променя — пробужда се, когато се сблъскаш лице в лице със смъртта и ѝ се измъкнеш на косъм. От този момент нататък една бегла интуиция се загнездва в съзнанието ти. Засече ли нещо нередно, не вие като сирена. Невинаги кара сърцето ти да препуска. Понякога няма време за това.

Може би е просто инстинктът за самосъхранение, но задейства ли се веднъж, никога не заспива. А долови ли нещо, чувстваш го като статично електричество по кожата си.

Знаех от личен опит. Познавах това усещане още от момента, в който случайно задавих семейната ни кола насред магистрала И-495. От онзи миг, преди камионът да се забие в пасажерската страна на колата. Спасявало ме беше прекалено много пъти, за да не му обърна внимание. Както обичаше да казва Вида: „Понякога трябва да се вслушваш в инстинктите си, пък вежливостта да върви на майната си“.

Просто ми беше малко трудно да го сторя с толкова камери наоколо. Не желаех да забавлявам никого с проява на страхливост. Нямах намерение да се паникьосвам ни най-малко.

Но… не, чувствах единствено неспокойство. Нов вид трептене изпълваше въздуха, гъделичкаше ухото ми, виеше и пареше.

В смутната тълпа наоколо мярнах момичето с жълтата рокля. То стисна момчето за рамото и му посочи нещо зад мен.

Надникнах назад да видя какво. Виенето нарастваше, сливаше се с бученето на колоните.

— Трябва да тръгнем в друга посока — подшушна Мел на Защитницата. — Да избегнем навалицата.

Да. Точно така. Гостите бяха задръстили едничкия вход и съответно изход в оградата. Горещината подсилваше мириса на пот и прясно окосена трева, оставяйки вкус на изгоряло в устата ми.

Наново се обърнах да потърся свободен излаз обратно към Старата главна сграда, или поне към агент Мартинез, който сякаш бе изчезнал. Ала когато тълпата се раздели, видях само нечия фигура да крачи към нас. Високият Защитник. Униформата се обтягаше по широките му плещи, а по бялото му лице лъщеше пот. Той сведе глава, но не и поглед. Втренчваше го в мен някак твърде настойчиво. Преди да го посоча на Защитницата, той вече беше на ръка разстояние от мен.

Достатъчно близо, за да забележа отражението на собственото си лице в лъснатата му значка.

Да забележа, че по палката му го нямаше сребристото мото.

Да забележа как пъхва свободната си ръка в джоба на сакото си. Смъртоносните очертания на оръжието под плата, докато пръстът му намираше спусъка.

Нямах време за мислене. Нито пък да изпищя. Лицето на старицата от магистралата просветна в съзнанието ми и аз разперих рязко ръка. Протегнах пръсти напред, почти докосвайки върха на палката. Мъжът стисна зъби и присви очи с неприкрита омраза. Вдигна дулото на пистолета в джоба си към сърцето ми.

Аз стрелях първа.

Извлякох заряда на свистящото във въздуха напрежение, преобразувайки го в една-единствена струя електричество, която изскочи от кожата ми. Насочих я към гърдите на Защитника с намерението да го поваля на земята, но…

— Не! — изкрещя някой.

Гласът прокънтя във въздуха, но в същия момент Защитникът — който и да беше — насочи палката си да улови заряда. Уж беше дървена, така ми се струваше, но нишката светлина се възпламени в пращящ ореол, който обгърна върха ѝ, изригна още по-мощно и прикова мъжа в клетка от яростна сила.

— Какво направи? — извика Мел. — О, боже, какво…?

Но дори и нейният глас се загуби в рева на колоните, избухнали във вълна от огън и гръм.

Четвърта глава

В началото имаше само тишина. Дим.

Той нахлуваше надълбоко в белите ми дробове, прогонвайки въздуха до последната частица. Горещината закипя в мен и имах чувството, че ще отдели кожата ми от мускулите ми, а мускулите ми — от костите ми.

Сетне дойде и болката.

Паниката пищеше в черепа ми. Нажеженият до бяло въздух и налягането ме вдигнаха от земята тъкмо когато Защитникът изчезна сред дъжда от обгорели парчета пластмаса и метал. Униформата и косата му пламнаха първи, преди огънят да го погълне целия. А аз полетях… Главата ме болеше и беше толкова тъмно, толкова тъмно…

Гърдите ми отказваха да се разтворят, за да приемат въздуха, от който отчаяно се нуждаех. Не можех да помръдна. Нервите ми пееха и виеха, и жилеха, но тежестта… тежестта, която ме притискаше към грубия камък — тя щеше да ме смаже.

Навсякъде се стелеше пушек. Струи от него се носеха над мен, плъзгайки се по откритите рани по ръцете и гърдите ми. Дясната ми ръка бе заклещена под парче метал, паднало върху мен. Опитах да я измъкна, но китката ми се спря в нещо назъбено. Възпрях гърления си вопъл на болка.

Мисли… мисли…

Мел. Къде беше Мел?

Извъртях се, доколкото можах, усещайки как нащърбеният ръб на метала се впива в кожата ми. Не мога да остана тук… Не мога да остана…

Някой е дошъл да те убие.

Някой е дошъл да те убие.

Бомба.

— Престани — програчих. — Спри.

Напук на всеки инстинкт, на всеки глас в главата ми, крещящ да избягам, да се махна, да дишам, принудих тялото си да спре да се бори с парчето метал. Да вдишам колкото е възможно повече глътки от парливия въздух. Успокой се.

Не подейства. Защитниците, Мел, момчето, телепромптърът, зелената, тучна трева — всичко се завъртя в съзнанието ми. Задрасках с изпотрошени нокти по метала. Дишах, бях жива — колко пъти вече се измъквах от смъртоносната хватка на мрака. Изплъзвах се. И този път се отървах. Бях жива.

Трябва да им помогна.

Извих гръб с дълбок стон и опрях колене в тежестта над себе си, за да се помъча да я повдигна.

Чак когато усетих грубия допир на мокета до бузата си, осъзнах какво ме е затиснало: парче от временната сцена, която бяха издигнали специално за речта ми.

Отново го бутнах и този път парчето се отметна леко към края на близките стълби, позволявайки ми да вдигна ръце към гърдите си, преди металът пак да се срути върху мен.

После изведнъж… натискът, тежестта, мракът — просто изчезнаха.

Парчето метал се разтресе, повдигнато от черен силует. Слънцето се скри зад облак за миг и съумях да разпозная лицето му.

Беше тъмнокосото момче.

Веднага, щом товарът се отмести от мен, пропълзях възможно най-далеч. С явно облекчение, изписано по лицето му, момчето пусна падналата част от сцената върху стъпалата, предизвиквайки поредния облак прахоляк.

Кръвта мълниеносно запрепуска из вените ми, забуча в ушите ми, забивайки ножове в скованите ми крака. Избърсах с ръка парещите си очи. Пепелта се извиваше във въздуха като свирепа фъртуна и за част от секундата се озовах на друго място — с премръзнала кожа и мъничко детско телце.

В гърлото ми заседна писък.

Момчето ме погледна с искрящи очи, после ме хвана за раменете и ме изправи на крака, преди да са успели да си възвърнат чувствителността напълно. Глезените ми поддадоха и залитнах напред, но то ме задържа. Разтърси ме леко, за да се съвзема, за да привлече вниманието ми.

Но аз гледах отвъд него.

Мел.

Приличаше на отломки от кукла, разпилени по земята след гневен изблик на дете. Една от обувките ѝ с висок ток стоеше изправена на стъпалото под мен, сякаш просто я бе събула точно преди горещата вълна на експлозията да я повали. Защитниците — жената, която ни водеше, и мъжът с пистолета — бяха мъртви и сивите им униформи още пушеха.

Взривът беше скалпирал тревата, завещавайки кръг от изровена почва и раздробени тухли. Няколко тежко ранени репортери и университетски служители се мъчеха да изпълзят надалеч от горящата земя. Кожата и дрехите им бяха обгорели почти до въглен.

Стреснах се, когато първата фигура проби гъстата димна завеса, минавайки през разнебитената ограда. След мъжа куцукаше жена със съдрана лятна рокля, напоена с кръв от струите, които се стичаха по пищялите ѝ. Изражението ѝ беше празно, като че експлозията бе изпепелила всяка мисъл от ума ѝ. Не се промени дори като сведе очи към отрязаната ръка, която носеше.

Хората бягаха от ливадата в хаотично стълкновение, тъпчейки разбитите камери, заобикаляйки на косъм ранените, мъртвите и онези, които се опитваха да им помогнат. Неколцина бяха паднали на колене и пищяха беззвучно сред суматохата. Деца. Родители. Баби и дядовци. Полицаи. Защитници. Кръв навсякъде. Пушек — толкова много пушек.

Беше само една искра.

Само един импулс от силата ми. Нямаше как да се разшири толкова, да прескочи към колоните. Имах контрол върху него. Обърнах се към мястото, където допреди малко се бе намирала операторската кабинка. И агент Мартинез.

Натискът върху рамото ми пак се усили. Докато се мъчех да видя с болезнените си, облени в сълзи очи, момчето застана пред мен, заприщвайки гледката. Устата му се движеше, ала смогнах да различа едва броени думи — и те звучаха приглушено, сякаш ми крещеше под вода.

— … върни се… обратно… чу ли…?

То осъзна, че не го чувам, в същия миг, в който и аз сторих същото. Понечих да се изтръгна от хватката му. Сърцето ми затуптя толкова бясно, че ми причерня. Момчето ме стисна още по-силно и този път пое лицето ми с едната си ръка, обръщайки го към своето.

Бурята от паника и страх в главата ми стихна за момент. То продължаваше да говори. Повтаряше нещо. Не можех да разбера дали наистина го чувам, или си представях как звучи гласът му — дълбок и дрезгав:

— Добре ли си? Добре ли си?

Не бях загубила слуха си напълно, но почти всички звуци се давеха в пронизително пищене, извиращо отвсякъде и отникъде.

— Добре ли си? — изкрещя то на сантиметри от ухото ми. — Добре ли си?

Кимнах, защото бях жива. Кимнах, защото май това бе единственото движение, на което беше способно тялото ми в тази секунда. Не бях добре… нищо наоколо не беше добре…

Не можех дори да се разплача. Очите ми вече преливаха от горещи сълзи, отмиващи прахоляка и пушилката. Мозъкът ми не успяваше да се потопи в скръбта.

То наново ме хвана за рамото и ме задърпа надолу по оставащите стъпала. Към телата.

Опитах да се изтръгна, да побягна към Старата главна сграда. Нищо не разбирах. Експлозията. Защитниците. Този непознат — още от дете нямах навика да тръгвам с непознати, но защо го вършех сега? Момчето можеше да е замесено. Можеше… можеше да е отговорно за взрива.

Ти предизвика взрива — прошепна гласът в главата ми. — Загуби контрол.

Поклатих глава, пробвайки да го прогоня. Не бях загубила контрол. Познавах силата си.

Не бях аз. Ако се предадях на паниката и попаднех в капана на тази ужасяваща мисъл, нямаше да постигна нищо. Сключих челюсти и принудих ръцете си да спрат да треперят.

План: да стигна до колата. Да намеря Купър. Да откарам надалеч себе си и всеки друг, който се нуждаеше от помощ.

Съсредоточи се!

Усещайки съпротивата ми, момчето ме пусна. Аз се изправих и вдигнах очи към неговите.

— Опасно е! — изкрещя то.

— Сериозно ли? — отвърнах му. Посочих към мястото, където бяхме оставили правителствената кола. — Колата!

Изражението му се промени под саждите и мръсотията и в напрегнатия му поглед се изписа изненада. Но само за секунда, преди стоманената решимост да се завърне в очите му. То кимна и ми даде знак да водя.

Обърнах се. Момичето, което бях зърнала с него по-рано, се появи пред мен изневиделица и яркожълтата му рокля просветна като лъч през пушека. На дясната си ръка имаше изгорено, сякаш я беше вдигнало, за да предпази лицето си от взрива. Изкрещя нещо на момчето и то се завъртя назад да провери какво става.

Към димящите руини препускаха отряд униформени полицаи и групички ужасени гости. Част от оцелелите се строполиха на колене, слагайки ръце зад тила си, други търчаха сляпо напред към пушките в ръцете на полицаите. Защитниците сред тях бяха извадили палките си, но повечето се втурнаха да помагат на ранените.

Първият куршум удари димящите останки от колоната секунди, преди гърмежът да разцепи въздуха.

Момичето в жълто скочи надясно. Момчето се пресегна към задната част на дънките си, но каквото и да търсеше там, явно бе изчезнало. Без да каже и дума, се обърна настрани и ми даде знак да последвам примера му.

В първия момент допуснах, че се старае да насочи погледа ми към нещо, но… аз знаех този номер. Вида ми го беше показала още преди години, преди новото правителство да поеме властта.

Обърни се настрани и така нападателят ти ще има по-малко телесна маса, по която да стреля.

Още една искра прелетя през задименото пространство.

Този път куршумът се заби в камъка под краката ми, разпръсквайки отломки. Едно от острите парчета ме поряза по крака и едва не ме повали.

Момчето огледа стъпалата около нас и погледът му попадна върху друг, по-малък панел от временния подиум, откъснат от експлозията. То хукна надолу по стълбите към него и с плавно движение вдигна плоското метално парче тъкмо навреме, за да отблъсне следващия куршум.

Заради пушека полицаите не знаеха по кого стрелят.

— Спрете! — изкрещях през продрано гърло. — Не стреляйте! Не стреляйте!

Изстрелите просветнаха през парещия дим. Последните части от колоната избухнаха в черни късове, които ме нарязаха светкавично и надълбоко.

— Аз съм! — викнах насреща им. — Сузуме!

Момчето повали и двама ни на земята и импровизираният му щит пое щурма на куршумите. Металът се огъваше навътре все повече и повече, докато почти не опря в лицето му.

— Не знаят — продължих да се боря с хватката му.

Смятаха, че стрелят по нападателя, че някой ме е взел за заложница. То не го разбираше… Трябваше да намерим Купър и Мартинез.

Момчето се помъчи да се увери, че проумявам всяка една от следващите му думи:

— Знаят, че си ти!

Поклатих глава и така силно прехапах езика си, че той пусна кръв. Момчето дишаше учестено на сантиметри от моето лице, отвръщах на всеки негов дъх със също толкова панически. Тялото му не беше отпуснато върху моето, но горещината, която излъчваше, ме изпичаше жива. По гърдите ми се стичаха капки пот — моя или негова.

Той греши — повтарях си. — Няма представа какво…

— С мен ли си? — изкрещя момчето. — Можеш ли да бягаш?

Какъв беше протоколът? Какво би сторила Мел?

— Трябва да изчакаме! — отговорих. — Трябва да им покажем, че не представляваме заплаха!

— Нищо подобно — извика до ухото ми то. — Не искам да умра тук! Ти?

Не.

Не знам откъде идваше гласът, но беше същият онзи, който прошепна в главата ми думите от телепромптера: Някой е дошъл да те убие. Докато секундите се изнизваха мъчително, думите бавно се измениха, плъзгайки се с глухо триене като от змия, сменяща кожата си. Ще те убият.

Някой почти бе постигнал целта си. Но нямах намерение да си седя и да чакам да ме убият, нито пък да получа някой куршум погрешка.

Искаш ли да умреш тук?

Погледнах към момчето.

То стисна рамото ми с разбиране. В следващия момент и двамата хукнахме към колата.

Стрелбата тътнеше зад нас като океанска вълна, разливаща се по петите ни. Момичето с жълтата рокля изникна сред пушека и опули очи. Махна ни да я последваме, крещейки нещо, което не чух, но момчето успя. То ме погледна и кимна към момичето.

Аз му кимнах вместо отговор и тръгнахме по пътя, който момичето ни разчистваше с лакти през блъсканицата от шокирани свидетели на ставащото и университетски служители по горното стълбище. Тогава стрелбата секна. Момчето хвърли металния панел, с който ни прикриваше.

Какво се случва?

Нечия ръка посегна да ме сграбчи, но се плъзна по слоя прахоляк и сажди по рамото ми.

Какво се случва?

— … ри! Спри на място!

Полицейски и пожарни коли с включени сигнални лампи се появиха на ливадата пред Старата главна и обградиха разрушения периметър на сигурност.

Идват на помощ. Идват да поемат контрола върху ситуацията. Най-сетне задействаха протокола. Щяха да претърсят района, за да гарантират безопасността му. Щяха да помогнат на ранените. И да открият отговорника за… това.

Вероятно беше бомба. Взриви колоните от двете страни на подиума и унищожи операторската кабинка. Вече си спомнях — не беше само една експлозия, а три отделни, и то в рамките на минутата, в която бях поела последната си глътка чист въздух.

Три детонации — прошепна онзи тъмен глас в измъчените ми уши. — Или една-единствена мощна струя електрически ток по общия им проводник?

Стомахът ми се преобърна и долових как жлъчката ми кипва. Властите вече бяха тук и беше само въпрос на време да установят причинителя на експлозията и дали е била свързана с предупреждението по телепромптера.

Последвахме потока от бягащи гости и служители до редицата Защитници, които ги спряха и ги запридвижваха на групи към някое безопасно място. Гледката ме накара да въздъхна от облекчение.

Ала вместо да последват останалите хора към предпазната мрежа от сиви униформи, момчето и момичето свърнаха рязко вдясно при ъгъла на Старата главна, отправяйки се към улицата от другата страна на масивната сграда.

Забавих ход, макар че паникьосаната тълпа ме блъскаше отвсякъде. Момичето първа забеляза, че съм изостанала, и махна на момчето да продължава напред, а тя самата се върна към мен. Недоумение превзе очерненото му със сажди лице.

— Ама ти сериозно ли? — изкрещя насреща ми. — Не ме карай да те нося!

Защитниците ни се притичаха на помощ. Погледът ми запрескача между момичето и техните редици — неколцина ни бяха видели и ни сочеха с крясъци.

Защитниците ни се притичаха на помощ.

Лъскавите сребристи думи. Обещанието, клетвата зад тях. Защита за всички.

Но именно жена от Защитниците ни беше завела с Мел до колоните. Защитник насочи скрит пистолет към мен, независимо че им бе забранено да носят смъртоносни оръжия.

Не си позволих да се замислям. Просто тръгнах след момичето. С дългите си крака тя светкавично настигна приятеля си. Аз сведох глава и закуцуках колкото можех по-бързо след тях.

Фонтанът на гърба на Старата главна, превърнат в паметник на Загубеното поколение, бълбукаше ведро, сякаш нищо не се беше случило. От тази страна не се мяркаха хора. Почти всички коли, задръстили малкия паркинг, бяха изоставени с отворени врати и запалени двигатели. Една обаче не беше.

Трябваше вероятно да ми се стори странно, но облекчението ми взе превес. Хукнах към нашата кола и чак сега забелязах, че фаровете бяха спукани, а единият тас — разтопен от първата атака.

Момчето опита да ме хване за рамото, но аз му се изплъзнах. С препускащо сърце почти се забих в пасажерската врата. Различавах само силуета на агент Купър през затъмнените стъкла.

Почуках, за да привлека вниманието му.

— Купър! — изкрещях учудено. Нито веднъж през всичките години, от които го познавах, не го бях виждала толкова неподвижен. — Агент Купър!

Пронизителното бучене в ушите ми се усилваше все повече и повече, извисявайки се и спадайки в ритъм с пулса ми. Втурнах се към страната на шофьора.

Съзрях разкривените фигури на момичето и момчето през строшеното стъкло на шофьорската седалка и през дупката на предния прозорец, преди да забележа самия агент Купър. Провиснал бе напред със закопчания предпазен колан през гърдите, от челото му капеше кръв и се стичаше в скута му, където бяха паднали и слънчевите му очила. Едното им стъкло бе пръснато.

Бръкнах през прозореца и порязах ръцете си на нащърбените му краища. Стиснах Купър за рамото и стомахът ми се сви при допира с топлата му кръв. Лявата страна на черепа му беше хлътнала и отвътре надничаха бели кости. Мека розова тъкан.

Гледката потъпка и сетната искрица на самообладание, в която се бях вкопчила, запращайки ме в ноктите на мрака.

Той се изля в съзнанието ми, в очите ми. Усетих, че крещя, защото гърлото ми се раздираше. Дланите ми се нажежиха и двигателят на колата се запали с рев. Оцелелият фар просветна ярко и се пръсна върху асфалта. Монотонният вой на клаксона успя да прониже оглушителния писък в ушите ми.

Какво се случва, по дяволите?

Въздухът зад мен се размърда. Обърнах се, стрелвайки лакът назад с намерението да ръгна момчето в гърдите. Не желаех някой да ме докосва, докато зарядът от акумулатора на колата течеше през сетивата ми, изпълваше ме с енергия, даваше ми контрол, макар и преди секунди да го бях изгубила напълно.

Нечия ръка се вкопчи в моята и ме издърпа назад от колата. Токчетата ми се закачиха в неравните павета и залитнах. Ръка в гумена ръкавица хвана кока ми и издърпа болезнено скалпа ми.

Изпищях отново, блъскайки сляпо човека зад мен. Зарядът, струпал се малко над кокалчетата на пръстите ми и между тях, прогаряше въздуха. Съумях да ударя нападателя си, ала точно в масивния нагръдник, който носеше над черния си комбинезон. Целият — от каската на главата му до подметките на ботушите му — беше покрит с дебел слой черна гума.

Силата ми проблесна в бяло, срещайки съпротивата на специалната му броня, и отскочи във въздуха да търси друг проводник.

Мамка му! Не усещах нищо електрическо по него, дори слушалка в ухото. Мамка му!

Тялото ми се досети какво да предприеме, и то цяла секунда преди ума ми. Отпуснах се, за да се превърна в инертен товар. Задната част на краката ми се завлачи по асфалта, прасците ми се раздраха, но неочакваното движение накара нападателя ми да разхлаби хватката си върху косата ми.

Размахах крак и успях да го ритна в глезена. С периферното си зрение видях как момчето заобикаля на бегом колата с малък пистолет в ръце. И отскача изненадано, когато се надигнах рязко и забих юмрука си веднъж, два, три пъти в гърлото на нападателя си.

— Залегни!

Хвърлих се наляво и в следващия миг чух първия изстрел. Мъжът залитна назад, притиснал ръка към гумирания си костюм на мястото, където се бе врязал куршумът. Момчето пак се прицели със съвършено безизразно лице и стреля втори път.

Какво се случва, по дяволите? Смайващо точният изстрел улучи нападателя между ниско свалената каска и яката на предпазната жилетка, прикриваща долната половина от лицето му. Дори Вида не би се справила с това.

Мъжът се стовари на земята и на асфалта помежду ни се образува локва кръв.

Момчето стори крачка към мен. Аз отстъпих назад с разтуптяно сърце. Определено не беше най-обикновен пси, нито пък най-обикновено хлапе. За подобна стрелба се очакваше да е специално обучен…

— Кой си ти, дявол да те вземе? — озъбих му се.

Той е част от всичко това — прошепна онзи глас. — И той, и момичето.

Непроницаемата му маска трепна за момент, след което свали пистолета. Но само след миг го вдигна отново, насочвайки го към фонтана.

Втори мъж с черна броня беше повалил момичето с жълтата рокля, а то го риташе озверяло по коляното. Впечатляващата височина и здрава, атлетична фигура на момичето им даваха равен старт — докато нападателят не насочи пистолета си към него.

Инстинктивно се спуснах към тях, но той не беше сам — ние не бяхме сами. Още трима мъже, всички облечени в предпазни черни униформи, изскочиха иззад полицейските коли с оръжия в ръце.

— Върви! — извика момчето.

Обърнах рязко поглед към него в момента, в който стреля по нападателя на другото момиче. Момчето надникна бегло към мен и се завъртя към приятелката си. Войникът се свлече на колене върху корема ѝ, приковавайки я на място.

Тя изпищя от болка и се пресегна да бутне назад каската му. После хвана каиша ѝ и го дръпна толкова отривисто, че мъжът започна да се души. Тъй като риташе яростно, за да го изтласка от себе си, а войникът се мъчеше да я задържи по гръб, момчето не смогваше да се прицели в него.

— Прия! — изкрещя то. — Спри!

Мъжът — нападателят ѝ, който и да беше — бръкна в джоба на жилетката си и извади жълто устройство.

От толкова време не бях виждала такова, и то стар модел. От купища години… на стотици километри оттук… на един път насред нищото. Споменът нахлу в съзнанието ми и изпълни устата ми с толкова мощно статично електричество, че почти долавях как искрите танцуват по зъбите ми.

Но когато Белият шум прокънтя, не го чух. Не го почувствах.

Прониза другите двама и отлично знаех какво им причинява, как е разкъсал мислите им и е възпламенил нервните им окончания. Момчето се мъчеше да остане на крака, а от носа му шурна кръв. Момичето замръзна. Мъжът се засмя и този път, а като я удари, то не отвърна.

Другите войници връхлетяха момчето след броени секунди и го свалиха на тротоара с ритници и юмруци. То се напрегна да вдигне глава и ме погледна в очите.

Устните му оформиха едно безгласно: Бягай!

Можех да избягам. Можех да взема една от изоставените коли и да офейкам. От тази идея коленете ми се сковаха, а ръцете ми затрепериха.

Но не успях да оставя онази непозната на бензиностанцията в Западна Вирджиния. И тези непознати не можех да зарежа, особено след като опитаха да ми помогнат. Колкото и безсмислено да изглеждаше, трябваше да пробвам. Веднъж излъгах смъртта днес. Можех да се справя пак. Не бях слаба, малка и уплашена — вече не бях онова момиченце.

Момчето ми се довери. Аз ги доведох тук, право в клопката. Ето защо аз трябваше да намеря и изход.

Едва си го помислих, и вече се нахвърлях на мъжа с жълтото устройство, одирайки голата кожа на бузата му с изпотрошените си нокти. Бутнах го от момичето и съумях да се добера до устройството. Още щом го докоснах, пластмасовият му корпус запращя и се стопи до електрониката вътре.

Момичето и момчето спряха да се гърчат, но преди да опитам да ги свестя, чифт ръце се сключиха около гърдите ми. Вдигнаха ме нагоре, докато краката ми не провиснаха над земята. Заритах и понечих да забия глава в лицето на мъжа, но цапардосах само каската. Пред очите ми изплуваха черни звезди.

— Глупава кучка! — изкрещя той и ме хвърли на земята. Стоварих се със стон на цимента. — Ще ти извия врата, без да ми пука, че…

— Полека! — извика някой друг. — Хайде, няма време…

Някой притисна в лицето ми парче плат, напоено с влажна, лепкава сладникава течност. Запълзях напред към момчето в несвяст, ала желязната ръка притисна парцала още по-плътно до лицето ми. Хлороформ.

Нека му помогна… нека му помогна… нека… Опитах да се съпротивлявам на тежкото тяло, спускащо се отгоре ми, ненавиждайки паренето на сълзи в очите ми и тъмнината, която го отнемаше от погледа ми, отнемаше думите и болката ми, докато не ми остана единствено дълбоката чернота на съня.

Пета глава

Ту изпадах в несвяст, ту се свестявах, изгубена между реалността и страната на сънищата, между светлината и мрака.

Съзнанието ми блуждаеше из черепа ми, леко като морски бриз. Прежилването от кожените каиши през раменете, корема и краката ми ме объркваше още повече. Едната ми половина беше там. Другата се издигаше към пролуките в металния покрив, набираше се по тънките въжета от светлина. Сенките по стените бяха като отдавна забравени кошмари, кръжащи около плячката си.

Затворех ли очи, зад клепачите ми се разиграваше нова сцена. Лагерни огньове. Тъмни пътища. Електрически огради. Лица изпълзяваха от мрака. Наблюдаваха ме, размити и нереални. Всички бяха тук — всички мои познати. Приятелите ми. Надзирателят от Каледония. Гейб. Мел. Старицата. Около главата ми прехвърчаха искри и пращящи нишки от силата ми.

Наблюдаваха ме, но не идваха към мен. Не ми помагаха. Говореха с откъслечни фрази и променливи гласове.

— … навсякъде я търсят…

— Стой тук и чакай заповеди…

— Пикапът…

Клепачите ми горяха. Натежаваха. Усещах сълзите и мръсотията по миглите си като олово. Този път остана само мракът.

Съвършено нищо.

Първоначално реших, че е кръв.

Острият металически мирис се просмукваше в носа ми, в косата ми, в кожата ми и вече не можех да му се измъкна. Насилих се да отворя очи и ярката светлина над мен ги прониза болезнено. Когато черните петна, плаващи по ретините ми, започнаха да избледняват, успях да си обясня петната по тавана. По стените около мен.

Беше просто ръжда. Но като гледах как е белязала всяка повърхност, как червеникавите капки образуват локвичка до главата ми, чувствах как в гърлото ми отново се надига жлъчка и очаквах всеки момент да се задавя с повръщано.

Дишай. Поех малко въздух през носа си и го издишах бавно. Доктор Пойнър ме научи на този похват още на първата ни среща преди три години, когато на миналото ми внезапно му пораснаха зъби и започна да ме преследва навсякъде.

По време на панически пристъп просто дишай — беше ме обучила. — Намери пет неща, които виждаш, четири неща, които можеш да докоснеш, три неща, които чуваш, две неща, които подушваш, едно, което можеш да вкусиш.

Три стени, таванът, блузата ми — заброих. — Ръбовете на метала, капките кондензирала влага, петната нова и стара ръжда, грапавият дървен под. Сърцето ми, капките вода, дъхът ми. Бензин и нещо гнило. Потта ми.

Впрягайки сетивата си едно по едно, осъзнах нещо: слухът ми се беше възвърнал. Оглушителното бучене бе утихнало поне дотолкова, че вече не господстваше над всички други звуци. И все пак оставаше — жужеше като муха, заклещена в ухото ми.

Поех си поредната глътка въздух и опитах да се надигна. Каишите около тялото ми проскърцаха, без да поддадат. Лежах по гръб на мокра повърхност. Ако съдех по формата на тясното пространство, вероятно беше нещо като барака — или пък транспортен контейнер.

Проточих врат назад и зърнах две дълги, неподвижни фигури в сенките. Прозрението ме връхлетя като електрически удар и ме накара да проумея нещо: където и да се намирах, не ме бяха довели тук сама.

Някой друг също дишаше учестено и напираше срещу каишите. Долових лека паника и реших, че трябва да ѝ се противопоставя, преди да ме зарази изцяло.

— Ехо? — програчих през раздрано гърло.

— Говори тихо. — Момчето. То самото шепнеше толкова приглушено, че едва проследих гласа му. Още обтягаше каишите. — Отвън има охрана.

Част от напрежението в раменете ми се разсея и успях да вдишам по-дълбоко.

— А, добре — отвърнах с принудена ведрост. Патентованият от Лиъм Стюарт метод за разсейване на нечии страхове чрез потискане на твоите собствени. — Тъкмо започвах да се тревожа, че бягството ще е прекалено лесно.

— Прекалено лесно? — повтори то, мигновено забравило за каишите. Точно се канех да му разясня изкуството на неуместния сарказъм, когато момчето като че ли реши да изпробва за пръв път шеговития си тон: — Ами, тогава… нека те зарадвам, че ми се сториха въоръжени до зъби. Само огнехвъргачки не видях.

Извърнах се да го погледна отново — поне калните подметки на кецовете му. Дишането му се беше укротило и дори без почти никаква светлина забелязах как извърта тялото си, за да ме погледне на свой ред.

— Нямат огнехвъргачки? — учудих се. — Що за злодейска организация е това?

— От най-глупавите — отговори то. — Достатъчно безразсъдна да отвлече точно теб и да подцени способността ти да се съпротивляваш. Май успя да ги хванеш неподготвени.

Точно в това най-много исках да повярвам в онзи момент — че съм способна да ни измъкна и да отмъстя на похитителите ни. Нишката увереност се преплете в съзнанието ми.

— Жалко за огнехвъргачката. За твое сведение знам как се използва.

— Казваш го, все едно би ме изненадало — отвърна тихо момчето. — Все едно не те видях как фрасваш два пъти по-голям от теб мъж с юмрук от светкавици.

Да, май точно това бях направила. Този спомен съумя да върне зловещата картина след експлозията пред очите ми. Напомни ми как бяха пребили и него, и момичето. За бронята на войниците, блокираща силата ми. За крясъка на момчето да бягам.

Щеше ли да ми каже да се спасявам, ако бяха замесени? Щяха ли да са заключени тук — където и да беше това тук — с мен? След взрива беше успяло да запази самообладание. Дори когато онези мъже ни атакуваха, прояви още по-голям контрол, сякаш влизаше в друг, смъртоносен режим.

Но преди минута чух напрегнатото му дишане. Разпознах как паниката му се надига, като че собственият ми пулс започваше да препуска.

— Извинявай — прошепнах. — Няма нищо смешно в цялата тази ситуация.

— Не се извинявай — отвърна момчето. — Хуморът е добър лек за стреса.

Сега, когато най-сетне го чувах ясно, ушите ми доловиха лекия му акцент. Полски може би? Руски?

Засмях се едва-едва.

— Звучиш като един мой приятел.

Боже! Дунди вероятно бе умрял от тревога. С останалите сигурно стояха на нокти. Първо на него щях да се обадя, след като ни измъкнех оттук.

Избягай, намери телефон, обади му се. Не беше достатъчно за план, но все пак се вкопчих в него. Трябваше да обмисля още стотина стъпки, но и това бе някакво начало. Мисълта да чуя гласа му след всичко това ме подтикна отново да опъна каишите.

— Казвали са ми, че чувството ми за хумор е като на камък — прошепна момчето. — Тоест разбирам го като несъществуващо и не особено цветисто.

— Знам ли, засега се справяш добре — отвърнах и пак обтегнах каишите. — Ще поработим по него, след като се измъкнем оттук. Случайно да си видял къде се намираме?

То се замисли. Сетне преглътна сухо и кожените каиши изскърцаха около тялото му. Когато отговори, гласът му прозвуча кухо. Отнесено.

— Транспортен контейнер… на някаква товарна гара.

Вълните на страха ми се разляха, освобождавайки непоносимото напрежение в гърдите ми, издълбавайки дупки, пълни с парализираща тревога. В тях се зароди и нещо ново.

Ярост.

Заради заплахата по време на речта ми. Заради Мел. Заради ранените. Заради Купър. Заради потъпкването на крехкия мир, който бяхме съумели да постигнем след петгодишни мъки. Заради момчето и момичето, впримчени в тази тъмна мрежа заедно с мен.

Двете неща трябваше да са свързани — взривът и отвличането ни. От момента, в който Защитницата ме поведе надолу по стълбището на Старата главна през втория Защитник с ненадписана палка и скрит пистолет до паркинга, където мъжът с тактическа предпазна униформа обезвреди силата ми.

Аз бях мишената.

— Ще ни измъкна оттук — уверих го, но този път, без да шепна. — Виждаш ли нещо наоколо, с което можем да разкъртим болтовете, държащи каишите?

— Войници — напомни ми приглушено момчето.

Точно в онази секунда не чувах нищо друго, освен воя на вятъра около металния контейнер. Длъжността ми изискваше сдържаност, премереност в избора на всяка дума, затова изпитвах истинско облекчение, че най-накрая можех да говоря каквото си поискам.

— Нека чуят, не ме е грижа. — После добавих достатъчно високо, че гласът ми да отекне между металните стени: — Искам да знаят точно колко ще си изпатят, когато се измъкнем оттук.

Мълчание. Момчето се размърда и проточи врат към мястото, където вероятно бе изходът.

— Тя… момичето добре ли е? — попитах. — Май сериозно я удариха…

— Приянка? И по-сериозно са я удряли — отвърна горчиво то. — Едно предупреждение: ще се събуди след няколко минути и най-вероятно ще ти скочи на бой, за да избяга първа. Моля те, не забравяй да ме освободиш, когато двете хукнете към изхода. — На него някак не му се налагаше да повишава глас, за да го чувам в тесния ни затвор. Думите му бяха като чист лед. — А като приключите с тях, аз ще се погрижа да не приличат на човешки същества.

Никаква реакция. Никой не почука на вратата, за да ни каже да си затваряме устата. Никой не ни нахока.

Поех си дъх и подскочих, когато голяма капка ръждива вода тупна на челото ми.

— Може да са си тръгнали — осмелих се да допусна. — Отишли са да свършат някое друго ужасно дело. Трябваше да те попитам по-рано, но добре ли си?

— Ами… просто искам да се махна оттук — отвърна насечено момчето. Пак се размърда и ми стана чудно какво се опитва да види. — Сещаш ли се за причина да те отвлекат?

Значи… и то беше стигнало до заключението, че аз съм мишената. А те с приятелката му бяха просто косвени жертви. Косвени жертви, които по една случайност умееха да се бият като добре обучени войници.

— Като назидание? За откуп? — Реших да го проуча, да проверя какво ще ми каже за себе си, преди да му е хрумнало, че трябва да си мълчи. — Защо смяташ, че не са искали теб? Или Приянка?

— Защото аз съм никой — отвърна тихо. — Пък и не знам какво биха спечелили от Приянка, освен ако не възнамеряват просто да ни продадат на търг. Ала дори това не ми звучи особено вероятно, като се има предвид твоето досие. Прекалено рисковано би било.

— Рисковано е да продават когото и да било от пси-субектите. Правителството потъпква всеки опит за незаконен трафик на пси и в страната, и извън нея — обясних. — Затова ни следят толкова изкъсо, за да ни защитят.

— Добре — провлече момчето. — Какво предлагаш тогава?

— В смисъл?

— Как смяташ да избягаме? — уточни то. — Не знам откога сме тук, но ако войниците действително ги няма, може да се подготвят да ни преместят.

Докато разсъждавах върху думите му, усетих нещо ярко, нещо непоклатимо и спокойно да се открехва в мен. Явно очакваше аз да измисля план.

Разчиташе на мен.

— По принцип обичам да пътувам, но не бива да им позволяваме да ни местят — отвърнах. — Ако дойдат, за да ни отведат в някое превозно средство, изчакай да освободят всички ни. Тогава ще им се опълчим.

— Ясно.

Затворих очи за кратко, издишвайки през носа си.

— Не се страхувай — пророни то.

— Тъкмо щях да ти кажа същото. — Долната ми устна явно се беше сцепила, след като загубих съзнание, защото раната се отвори, докато говорех, и вкусих кръв. — Сигурно вече ме търсят и след като се измъкнем оттук, тези задници ще си получат заслуженото за животите, които отнеха. Ще се погрижа лично.

Помежду ни пак се наслои мълчание. Накрая момчето попита:

— Ами аз?

— Добре дошъл си да помогнеш — заявих.

— Не — прекъсна ме то. — Питах и за мен ли ще се погрижиш да си получа заслуженото?

— Какви ги бръщолевиш? — недоумявах аз.

— За мъжете, които убих — поясни то.

Онези, които беше отстранило с експертни изстрели и безизразна маска на лицето.

— Беше при самозащита. — Чудех се кого ли се мъчех да убедя. — Всеки, който има очи, би потвърдил.

— За нас — поде момчето — не съществува самозащита.

— Какво искаш да кажеш? — Когато не ми отвърна, настоях: — И изобщо що за човек умее подобни неща? Не си просто ученик, нали? Отговори ми честно, защо дойде на речта ми?

— Не е каквото си мислиш — побърза да ме увери.

Сузуме…

Някъде зад мен простена метал. В контейнера нахлу дневна светлина и ни обля в следобедния оттенък на златистото. Очите ми засълзиха, щом надзърнах към отвора, към силуетите пред него.

— Не знам кои сте, дявол да ви вземе… — провикнах се.

Прекъсна ме сблъсък на метал в метал и злокобно съскане. Парлива миризма на бензин изпълни тясното пространство. Вратата се затвори с трясък и щракна масивно резе. Въздухът придоби горчив химически привкус.

— Мамка му — започна да заваля момчето. — Не дишай. Пробвай да не…

Мислите ми се забавиха и пак ми се зави свят. Мракът ме поглъщаше като водовъртеж, толкова шеметен, че нямах време да се боя, нито да се чудя дали изобщо ще се събудя.

— Как се… — подхванах без дъх. — Как се казваш?

Борех се с прииждащото забвение, обтягах каишите около тялото си. Не беше редно, никак не беше редно… не можех да си отида, без да науча…

Една-единствена дума ме достигна, преди светът да се обгърне в мрак:

— Роман.

Шеста глава

Събудиха ме звуците на автомобилни гуми по асфалт, притаени гласове и шумното, влажно дишане на мъж, наведен над мен.

Пак лежах по гръб и от всички страни ме изпичаше непоносима горещина. Въздухът бе пропит с миризма на нагрята гума. Задушавах се жива в собствената си пот.

— Мамка му! — измърмори някой. — Шибана светлина…

Изпука става, мъжът се изправи и настъпи пищяла ми, тръгвайки нанякъде.

Борех се да остана будна. Да се ориентирам в обстановката, преди пак да изпадна в безсъзнание.

Наоколо цареше пълен мрак, нарушаван единствено от фенерчето върху каската на мъжа. Носеше същата черна униформа като на похитителите ни, но кожата му изглеждаше призрачно бяла в тъмнината. Силуетът му имаше неестествена лъскавина — сякаш го откривах в сенките на ярък сън. Заради замъгленото си зрение не можех да преценя дали наистина окачва торбичка с жълта течност до мен, или халюцинирам.

Не халюцинирах.

Фенерчето на каската му примигна. Той го блъсна силно с юмрук и светлината му обля спящия по гръб Роман. Мъжът го обърна с крак на дясната му страна, гърбом към мен. Роман продължи да диша плитко и не помръдна дори когато непознатият коленичи до него, нагласяйки торбичката с…

Умът ми затърси думата.

Ръцете на Роман бяха вързани зад гърба му с черна свинска опашка. Не виждах краката му, но предполагах, че и те бяха пристегнати със същата. Собствените ми глезени бяха притиснати болезнено един към друг и нещо твърдо се впиваше в кожата ми.

Щом мъжът вдигна глава и освети торбичката, видях, че течността капе от нея и се стича по тънка тръбичка към Роман. Иглата бе закрепена в свивката на лакътя му с дебела лепенка.

Но… присвих очи и изчаках черните петна пред зрението ми да избледнеят наново. И неговата банка, и тази на Приянка висяха от ремъци на тавана, вероятно предвидени за връзване на товари.

Собствената ми ръка ме заболя на същото място. Усещах нов, неотслабващ натиск върху тънката кожа, под която бе пъхната иглата. Прозрачна тръбичка я свързваше с банка за интравенозни вливания, окачена на метална Стойка. Първите капки от същата жълта течност се спуснаха по тръбичката към ръката ми.

Разноцветни петна заплуваха пред очите ми, но новата вълна на страх се разби в успокоителното действие на неизвестната течност. Ръцете ми сякаш се напълниха с горещ пясък и опитах да ги помръдна. Не успях. Китките ми бяха заключени една за друга. Не със свинска опашка, а с истински гумирани белезници. Пот се лееше по челото ми, шията ми, гърдите ми.

Упойващото вещество донесе неприятен вкус в устата ми, прониквайки бавно в тялото ми. След броени секунди вече едва виждах мъжа, надвесен над Роман. Но когато най-сетне застана с гръб към мен, обърнах глава към тръбичката, захапах я и дръпнах — силно.

Дългата игла се поизмъкна от вената. Единият край на лейкопласта се отлепи с тихо шумолене.

Напрегнах се и свих ръце в юмруци, вперила поглед в гърба на мъжа. Готова да се съпротивлявам.

Той не се обърна. Покашля се, без да покрие устата си, и избърса лицето си с ръкава на черната си риза, омазвайки го с пот и сополи. Ушите ми забучаха, но пак захапах тръбичката. Не откъсвах поглед от мъжа, въпреки че сърцето ми думкаше предупредително.

Лейкопластът се отлепи още малко, повдигайки иглата достатъчно, че да се измъкне изцяло от вената ми. Жълтата течност закапа по китката и опакото на ръката ми, потичайки по гумената подложка под мен.

Мъжът стана отново и извади мобилен телефон от джоба си. Написа съобщение. Светлината от екрана оцвети лицето му в синьо. Вкупом с онази от фенерчето на каската му успяха да потвърдят подозренията ми.

Намирахме се в нещо като покрита каросерия на камион. Всеки сантиметър от нея, от вътрешната страна на вратата до пода и стените, беше облицован със стари автомобилни гуми, разрязани, разтопени и съединени в катраненочерен пъзел.

Мислите пак се избистриха в главата ми и частите им започнаха да се напасват една към друга. Погледнах металната стойка над себе си, после и банките на Роман и Приянка, нескопосано прикрепени към ремъците на тавана.

Подозренията ни се оказваха правилни. Аз бях мишената им.

Но и момчето беше от Жълтите, нали? След като аз бях видяла значката му, вероятно и похитителите ни я бяха забелязали. И все пак само аз имах гумирани белезници на ръцете си. Момичето беше от Зелените, смятани за относително безобидни от повечето хора, но ръцете ѝ бяха вързани отпред, а глезените ѝ — закопчани със свински опашки. Ако нападателите ни преследваха само мен, защо просто не бяха убили свидетелите?

Най-вероятно — за да ги използват. Трима заложници бяха за предпочитане пред един. Можеха да убият единия от тях или и двамата, за да демонстрират сериозното си намерение да сторят същото и с мен.

Но не успявах да се отърва от едно инстинктивно чувство за Роман и Приянка. Прогори ме като електричество, когато видях Роман да стреля, и оттогава не ми даваше мира.

Ужасно бе да изпитвам подозрения към други пси, нуждаещи се от помощ, повече ми се гадеше от тази идея, отколкото от упойващото вещество. Ако се усъмнявах в мотивите на всеки непознат, изпаднал в страховита ситуация, нямаше да отворя вратата на микробуса за Руби преди толкова много години.

Ала нападателите, тези двама пси, похитителите ни… Всички бяха твърде добре обучени. Роман нямаше да стреля така, ако не го бяха научили, ако не се беше упражнявал часове наред. Приянка нямаше да се бие с подобна увереност, ако не се бе била и преди.

Нищо чудно все пак да играеха роли в цялата тази история. Щеше ми се да вярвам, че всички пси са обединени, но не бях толкова глупава. Носеха се слухове за нихилистичната група Кръг „Псион“, които непрестанно пускаха заплахи, подкопаващи работата на Съвета на „Пси“. Или пък похитителите бяха наели тези двамата за стръв, знаейки, че по-лесно бих приела помощ от друго хлапе. Ако се окажеше така, значи, добре си бяха свършили работата.

Но… и другите двама бяха вързани и упоени.

Както обичаше да казва Вида, най-разумният път през помията бе да нагазиш със запушен нос и граната в ръката и да минеш напряко. Сега трябваше да елиминирам директната заплаха и да събудя другите, за да им изкопча необходимите отговори. Тъй като само аз бях в съзнание, на мен се падаше честта да измисля начин.

— Промяна в акцията… — Мъжът върна телефона в кожения калъф на колана си и залитна две стъпки към стената на каросерията, точно до кабината на камиона, сетне заблъска по метала. — Забеляза ли тая гадост? Защо ни карат да ги водим там, мамка му? И без това ще видим зор с преминаването на границата.

Не чух приглушения отговор, но поне разпознах два мъжки гласа от другата страна.

— Да, да — измърмори този в каросерията.

Фенерчето на каската му примигна и той насочи светлината вляво от мен към Приянка. Банката над нея висеше празна и започваше да се свива, сякаш изтласкваше и въздуха в себе си надолу по тръбичката.

Камионът извибрира под мен. Затворих очи, когато мъжът мина покрай мен. Десният крак на Приянка докосна моя ляв — похитителят бе хванал брадичката ѝ между облечените си в ръкавица пръсти и стискаше меката кожа на бузите ѝ. Вторачи се в лицето ѝ, приближавайки го към маската си. След малко изцъка с език и ѝ изгука подигравателно.

Всеки сантиметър от мен се смрази от ярост. Свих пръсти и пробвах да изхлузя незабелязано дясната си ръка от белезниците. От единия му хълбок висеше пистолет, а от другия — нож, но мярнах и устройството за Бял шум, затъкнато в колана му с инструменти, както и телефон в джоба му. А ако не ме лъжеха инстинктите, в едното му ухо имаше слушалка.

Той изсъска ядосано и отблъсна лицето на Приянка, оставяйки главата ѝ да се удари в гумената подложка на пода. Погледът му се задържа твърде дълго върху голите ѝ бедра и долових как горната ми устна се сгърчва в гневна гримаса.

А, ясно. Значи беше от този тип копелета.

Мислите, препускащи в главата ми, ме побъркваха. Тласкаха ме напред, достигаха част от мен, която не разпознавах. Тук, в мрака, можех да бъда друг човек. Някой, чиято работа не беше да говори пред публика с идеалната си прическа и голяма усмивка, каквото и да запращаше светът в лицето му. Тук нямаше камери. Нито протоколи.

Имаше само бягство. Оцеляване.

Мъжът се извърна и ритна крака на Приянка, запътвайки се към хладилната чанта до вратата.

— Радвай се, че той не ни нареди да ти счупим краката, за да не избягаш — каза ѝ с небрежен тон, сякаш дърдореше за времето. Облачно с възможни изтезания. — Аз, естествено, предложих. — Той отвори капака и освети с премигващата светлина от челника си торбичката с жълта течност, която извади от хладилната чанта. Колебливият лъч отново освети и голите ѝ крака. — С огромно удоволствие щях да изпотроша костите ти една по една, започвайки от бедрата.

Разбрах, че ефектът на упойващото вещество намалява, когато думите стремглаво напуснаха езика ми — съвсем ясни въпреки сухата болка в гърлото ми.

— Май ти харесва да зяпаш момичета в безсъзнание, а?

Банката с жълта течност подскочи в ръката му и тупна на гумената подложка. Двигателят на камиона изръмжа и увеличихме скоростта. Почувствах бесния поток на електричество през цялото му тяло, но не успях да се свържа с него заради пластовете гумена изолация помежду ни.

Мъжът насочи светлината от фенерчето към мокрото жълто петно от едната страна на тялото ми.

— Ах, ти, коварна кучко — рече с недоумение той.

— Наречи ме „кучка“ още веднъж, и ще ти покажа колко здраво хапя — отвърнах.

— Я, каква уста извади! — процеди той. — Смятам да ѝ намеря добро приложение, нищо, че си изрод. Може да те държа в съзнание, само и само да пищиш.

Мъжът се изсмя и сянката, която живееше в мен, онова малко тъмно кътче от сърцето ми, което вечно искаше още, започна да се разбужда. Да се надига.

Колко хора трябва да умрат заради теб, преди да благоволиш да направиш нещо?

Спрях да мисля. Изключих внимателно програмираното спокойствие. Позволих на вълната от гняв да отнесе Мел и уроците ѝ.

И се разсмях.

Звукът беше ужасяващ, продран. Мъжът вдиша рязко.

— Престани! — излая и се хвърли отгоре ми.

Тежестта му замъгли зрението ми, но аз отказах да затворя очи. Той настъпи глезена ми и едва възпрях рева си от болка, когато той целият се отпусна върху него. Предизвикателство, заплаха.

— И на мен ми досмеша — казах му. — Става ми забавно, като си помисля колко трябва да те мразят приятелчетата ти.

Лицето му се намираше достатъчно близо до мен, за да видя как очите му се променят в потвърждение на подозренията ми: сметнали бяха, че упойката ще е достатъчна. А белезниците и свинските опашки бяха за всеки случай.

— Какви ги дрънкаш? — попита той.

— Ами, все пак са те заключили тук с мен — обясних.

Усмихнах се и раната в устната ми наново се отвори.

— Затваряй си плювалника — изръмжа той и се спусна към дъното на каросерията, за да вземе банките. От силния му глас Приянка започна да се разбужда, така и не беше съумял да подмени торбичката ѝ. — Не ми е позволено да те убия, но мога да превърна последните ти часове в същински ад. Така че продължавай да ме дразниш, изрод ска кучко.

— Какво ти казах за тази дума? — попитах.

Потърсих заряда на слушалката му и го спипах. Макар че главата ми пулсираше от болка, ми отне едва секунда да се съсредоточа и да ѝ изпратя импулс от силата си, да изпържа мъничката електрическа верига в пластмасовия ѝ корпус.

— Мамка му! — изрева мъжът и задращи ухото си.

Струйка дим се изви измежду пръстите му, докато се мъчеше да извади слушалката.

— Облицовали са всичко с гума, за да защитят себе си и камиона. Ала дори не са ти казали да не носиш никакви електронни устройства. — Вдигнах заключените си с белезници китки. — Заблудили са те, че само с допир мога да те нараня, нали?

Свободната му ръка се стрелна към колана с инструменти — към устройството за Бял шум.

Почти бе невъзможно да опиша способностите си на човек, който не ги беше изпитал на свой гръб. През по-голямата част от времето дори се налагаше да се преструвам, че изобщо нямам свръхчовешка сила, че не чувах жуженето на електрониката и не усещах електрическите кабели под краката си.

Всичко това ме плашеше — отдавна, още от детството ми. Плашеше ме собствената ми необятна мощ. Вроденият заряд в главата ми вечно се стремеше да осъществи връзка, да затвори всички близки вериги.

Призовах батериите. И те ми откликнаха.

Устройството избухна в ръката му. Горещо парче пластмаса падна върху пищяла ми, а мъжът залитна назад, смаян от звука, от болката. Но още не бях приключила — не, и докато не се докопах до батерията на телефона му.

— Извини ми се — програчих.

— Не… кучко.

Батерията се взриви в джоба на униформата му. Искрата подпали черния му панталон и пламъкът плъзна нагоре по едната страна на тялото му, чак до шията му, до лицето и каската му. Той се затъркаля по пода в опит да потуши огъня, пищейки толкова силно, че се чудех как приятелчетата му не спряха камиона. Горещината разтопи гумата под него.

Поех си въздух и се надигнах. Тъмнината ме притискаше от всички страни, пропита с дим. Насилих се да остана изправена, да гледам.

Мъжът се гърчеше и стенеше, опитваше се да се завлече до вратата. Беше само на ръка разстояние от нея, когато тялото му потрепери предсмъртно и се срути. Огънят догоря заедно с мъничките си, светещи рекички лава по гумената подложка. С угасването на последния пламък отново се озовах в пълен мрак — сред мрака и стърженето на автомобилните гуми по асфалта в такт с препускащото ми сърце.

Седма глава

— Леле… Майко…

Подскочих от гласа на Приянка.

Момичето се пообърна на една страна и се стресна, когато сухата тръбичка на интравенозната система го дръпна. Тя опъна рязко завързаните си ръце, откъсвайки я от празната банка.

— Почакай, дай на мен — предложих.

Но не беше толкова лесно. Глезените ми бяха прихванати с няколко свински опашки. Затова се изправих на колене и запълзях към него.

Веригата на белезниците ми издрънча, като протегнах ръце и отлепих лейкопласта наведнъж, въпреки че момичето изохка.

— От това ли те заболя? — учудих се.

Челникът на мъжа още светеше срещу стената до Приянка. Нарочно не бях повредила и него, защото можеше да ни потрябва. Сега осветяваше множеството ѝ рани и синини. Като ги съзрях, тялото ми сякаш усети своите. В първия миг останах без дъх от болка.

Разклатих глава и измъкнах иглата от ръката на Роман.

— Ще го прибавя към списъка с оплакванията си — измърмори Приянка.

Роман въздъхна тихо, но не се свести веднага, както се бях надявала.

Свалих банката с жълта течност и я завъртях пред светлината от челника, за да намеря етикета. Една четвърт от нея беше изтекла. Явно му бяха влели по-голяма доза, отколкото на нас двете, и не знаех колко време ще е в несвяст. Можеше дори да се наложи да избягаме от камиона без него.

Ще е по-лесно. Идеята превзе ума ми неканена. Един потенциален враг по-малко. Едно съмнение по-малко.

Ала и един съюзник срещу похитителите ни по-малко.

Въздъхнах тежко. Кого заблуждавах — в никакъв случай не бих оставила когото и да било от двамата в ръцете на тези хора. Нямаше да мога да си го простя. Щом съществуваше дори минимална възможност да са просто невинни, косвени жертви, щях да споделя с тях шансовете си за бягство.

— Къде сме, по дяволите? — попита с леко завалени думи Приянка.

Тя се надигна на лакът и гъстата ѝ, вълниста черна коса се разсипа през едното ѝ рамо. Накрая се изправи на крака. Упойката очевидно още я държеше; погледът ѝ бе мътен, сякаш мозъкът ѝ беше попаднал в непроницаема мъгла. Трябваше да се възползвам от тази възможност.

В друг момент, в един съвсем различен свят щеше да ме загризе съвестта, че изобщо опитвам, но сега положението беше на живот и смърт. А възнамерявах на всяка цена да се измъкна жива от този камион.

— Повече ме интересува кой ни отвлече — отвърнах с равен тон. — Ти разпозна ли някого от тях?

— Защо питаш мен? — Тя вдигна вързаните си ръце, за да докосне едната си скула, където се появяваше прясна синина с размер на пръст. — Нямаш ли каталог със злодеи, който да прегледаме? Кои са идиотите, дето постоянно крещят и развяват лозунги по пътищата и по речите ти?

— „Стража на свободата“ ли? — предположих.

— Ако те бяха онези, които вярваха, че хората с пси-способности трябва да се обедините в самопожертвователна армия, то да, „Стража на свободата“.

По гръбнака ми се спусна ледена тръпка.

— Да се „обедините“? — Не знам как успях да го изрека. Как успях да се усмихна, докато вцепеняващите пръсти на паниката галеха лицето ми. — Колко силно те е ударил онзи?

Приянка се умълча за момент, след което сложи ръка на лицето си.

— Ох, да. В главата ми е същинска каша… Аз съм… — Тя вдиша през нос, свеждайки очи към Роман. — Аз съм… аз съм от онези… дете чудо.

— Моля?

— Ами… от Зелените. Или както там е решило да ни нарича правителството — поясни тя.

Нещо ми намирисваше. Изобщо бяха ли пси? Не ги бях виждала да използват уменията си — изглеждаха млади, но същото важеше и за доста възрастни хора, незасегнати от ОМИН.

Направи нещо — помислих си, долавяйки натиска на белезниците. — Не им позволявай да се освободят преди теб.

Приведох се напред, опрях длани в гумирания под и запълзях към мъртвеца. Приянка ме наблюдаваше с почти задушаващ поглед. Притаих дъх, сдържайки се с усилие да не го посрещна.

Ключове — потребни ми бяха ключовете за белезниците. Опипах обгорените гърди на мъжа за останки от джоб. Едва не повърнах от вонята на изгоряла коса и кожа. Коланът за инструменти около кръста му беше в по-добро състояние, но повечето отделения бяха празни, а в другите имаше скътани цигари.

Като се замислих какво правя, ме побиха тръпки, но умът ми бе превключил на режим оцеляване. Единствената ми цел беше да се измъкна жива от камиона.

Ако изобщо носеше в себе си ключовете от белезниците, или се бяха разтопили, или бяха изхвръкнали някъде, докато се беше търкалял по пода. Можех да се обзаложа обаче, че са у някого от войниците в кабината.

— Сякаш не стига, че трябва да обявяваме способностите си с онези ужасни значки, ами от правителството ни карат да използваме и етикетите им — оплака се Приянка. — Не може ли тях поне да ни спестите?

Докоснах с разтреперани пръсти дръжката на малкия нож в колана на мъжа. Можеше да се получи. Просто трябваше да забия острието между халките на веригата и да приложа достатъчно сила, за да я скъсам.

Очите ми попаднаха върху пистолета на хълбока му и когато надникнах към Приянка, тя също го гледаше.

В следващия момент тъмните ѝ очи се вдигнаха към мен.

Мамка му! — помислих си, стиснах дръжката на ножа и го измъкнах от колана на мъжа. — Кажи нещо, каквото и да е…

Но в крайна сметка Приянка наруши мълчанието. Изцъка с език и се усмихна някак твърде ведро, за да е искрено.

— Какъв шок, нямаш отговор. Писателят на речите ти не ти ли е осигурил няколко готови реплики?

Знаех, че много пси не разбираха работата, която вършехме с Круз и временния Конгрес — но те не схващаха и срещу какво сме изправени. Винаги е по-лесно да подхождаш цинично, отколкото да запретнеш ръкави и да направиш нещо.

— Е, очевидно не си почитателка на работата ми — подхванах с неутрален глас — Но това не ме изненадва. Роман вече ми каза, че не сте дошли за речта ми.

Лъжех, но тя все пак отвори изненадано уста.

Изпълниха ме ужас и разочарование и така се преплетоха, че вече не можех да ги разпозная.

Искаше ми се да греша.

Искаше ми се да им повярвам.

Почти виждах вихрушката от мисли и оправдания зад тъмните ѝ очи, докато издирваше най-подходящия вариант. Накрая се спря на онзи, който очаквах: категорично отричане.

— Явно мозъкът му се е размътил от отровата, с която са го натъпкали. Присъствахме на речта ти, защото бяхме длъжни като членове на новата класа.

Изкушавах се да продължа да ровя, особено когато лъжите започваха да се трупат като кула от карти. Но един грешен ход от моя страна, дори невинен, можеше да сгромоляса всичко отгоре ми, усложнявайки и бездруго опасната ситуация. Мъничко подозрение беше нормално, но ако Роман и Приянка действително имаха планове за мен, притиснех ли ги, вероятно щяха да заемат бойни позиции.

Оставаше ми един-единствен гарантиран начин да се измъкна оттук и да се свържа с Вашингтон — сама.

— Разбираемо. Пък и може да не е чул въпроса ми — съгласих се. — Семействата ви сигурно много се тревожат за вас. Проверихте ли дали са се спасили невредими? Веднага, щом се разкараме оттук, ще намерим телефон, за да им се обадите.

И ще видим дали няма да си изфабрикуват оправдание да не звъннат. Или пък да се престорят, че ги набират.

— Грешно предположение — заяви Приянка. — Роман е единственото ми семейство, както и аз на него.

Мамка му! Престорената лекота на думите ѝ отекна като съвършената истина в съзнанието ми. Срам прогори гърлото ми. Не биваше да намесвам семействата им. Аз самата не желаех повече да говоря за своето.

— Извинявай — пророних с вяла усмивка. — Малко съм напрегната. Но за да отговаря на един от предишните ти въпроси, нямам представа от коя групировка може да са. Антиправителствена, анти-пси, Кръга „Псион“…

Скованата стойка на Приянка най-сетне се поотпусна и тя протегна ръце към мен, за да прережа свинската опашка около китките ѝ. Първо обаче прерязах тази около собствените си глезени. Когато тя постави освободените си ръце в скута си, отбранителното изражение по лицето ѝ вече беше изчезнало и за част от секундата устните ѝ се извиха в бегла усмивка.

Ала все пак я улових.

Коя си ти? Борех се да не давам външен израз на емоциите си, макар и косъмчетата по тила ми да настръхваха. Коя си ти, дявол да те вземе?

— Е, можеш да зачеркнеш Кръга „Псион“ от списъка — каза Приянка. — Не бяха те.

— Откъде знаеш? — поинтересувах се.

Бяха като група призраци, безброй агенции се мъчеха да ги проследят и разнищваха престъпленията, извършени в тяхно име, но членовете им никога не излизаха от сенките. Мнозина вярваха, че са наследници на Детската лига, но всички официални членове на Лигата вече бяха известни и повечето работеха за правителството.

— Знам — отвърна тя, — защото преди работехме с тях.

Камионът се задруса по лош участък от пътя. Аз вперих поглед в нея.

— О, хайде де! Зърнах изражението ти, като гледаше как Роман застрелва онези мъже — кимна към него Приянка. — Не си глупава и очите ти са на мястото си. Повече от ясно ти е, че имаме известно тактическо обучение. Изненадана съм, че не се досети сама.

Говореше толкова подстрекателски, че трябваше да поема въздух, за да укротя гнева си.

— Не смятах, че Кръгът „Псион“ наистина съществува — признах ѝ.

И къде е доказателството ти?

— Ами, може би е така, защото целият смисъл на групата е да действа под прикрие и тайно да работи за нещата, които никой от правителството не иска да ни осигури — обясни Приянка, поклащайки се заедно с камиона. — А най-важното е, че всичките ѝ членове са пси.

Умно. Отметнах умислено няколко кичура коса, полепнали по лицето ми. Избрала бе единствената групировка, за която правителството, включително и аз самата, не знаехме почти нищо. Намразих „Псион“ още щом чух за тях. Само това ѝ трябваше на нашата каста — отцепнически елемент, всяващ допълнително хаос.

— И защо дойдохте на събитието? Да докладвате за речта ми?

— Дойдохме заради новото начало — отговори с леко хаплива нотка Приянка. — Да върнем живота си в релси, след като напуснахме организация, която се оказа прекалено екстремна. Агресивна. Все пак излъчиха речта ти по телевизията. Ако желаех информация, можех просто да пусна телевизора в общежитието си.

Всъщност на място можеше да се сдобие с много повече сведения. Да проучи протоколите за сигурност, колата ни, Мел, агентите и потенциалните заплахи.

— Ако гледах от стаята си, сега щях да се излежавам и да хапвам сладки — продължи тя. — Да не смяташ, че горяхме от желание да слушаме на живо какво ще ни отнеме правителството този път? Задължиха ни. Едва не ни извлякоха насила от общежитията.

Ако бях научила едно нещо за лъжците, то беше, че те затрупват с подробности. Сладките бяха добра притурка, но и мен ме биваше в подробните съчинения.

— Е, съжалявам, че смутих натоварения ти график — отвърнах. — Стаите в онова общежитие са хубави. Саутгейт, нали? Деканът ме разведе из колежа преди речта ми. Доколкото си спомням, именно там намериха изчезналата глава на талисмана на отбора им.

Лъжи, лъжи, лъжи. Не знаех да има общежитие на име Саутгейт. Нито пък главата на колежанския талисман да е изчезвала.

Тишината се проточи съмнително дълго, преди Приянка да ме погледне в очите и да отговори гладко:

— Аха. Намериха я в кухненската печка на третия етаж.

Лъжкиня.

Измислицата ѝ трябваше да ми донесе поне мъничко чувство на победа, но успя единствено да възпламени нервите ми. Втренченият ѝ поглед сякаш ме одираше жива, предизвикваше ме да я изоблича. И да си понеса последствията.

Дръжката на ножа се плъзгаше в потната ми длан. Стиснах я по-здраво, приближавайки я към тялото си.

— Радвам се, че сте напуснали Кръга „Псион“ — казах. — Но съм леко изненадана, че групировка, действаща като терористична организация, просто ви е пуснала въпреки цялата тайнственост около нея.

— Инсценирахме смъртта си — заяви рязко тя. — И ги наричай както искаш, но поне се опитват да правят нещо за пси.

— Не, просто съсипват нашия труд — поправих я. — Искат да изгорят къщата, докато всички още сме в нея. А трябва да влязат и да седнат на масата за преговори с нас, за да постигнем трайна промяна. „Псион“ само плашат народа, а това спъва работата на добрите.

— Май наистина си вярваш, а? — подметна Приянка.

Не исках да спорим по този въпрос, пък и не чувствах нужда да се оправдавам пред нея. Работех за правителството, защото въпреки недостатъците му то ни предлагаше най-адекватна закрила и сигурност.

Вдигнах закопчаните си ръце и се насилих да свия рамене, колкото и празна да се усещах.

Приянка най-сетне извърна очи към Роман. Въздъхна дълбоко и подхвана отново, макар и с поомекнал глас:

— Виж какво, не крия, че съм имала връзка с определени престъпни звена в страната ни, затова и мога да кажа, че тези момчета ми се струват просто най-обикновени, стереотипни главорези. Очевидно са обучени, тоест идват или от армията, или от Специален отряд „Пси“, продавайки услугите си на трети лица. Така че не може ли просто да…?

— Какво? — подканих я.

— Глупавият ми, героичен, бойскаутски най-добър приятел оцеля след бомбен атентат и веднага хукна към теб, не заради статута ти, а защото реши, че ти трябва помощ. И напук на това се държиш, сякаш сме ти врагове — каза Приянка. — Не може ли просто да се съсредоточим в бягството си?

Неканено чувство на вина пропълзя из тялото ми. Гласът ѝ беше пресипнал от…

Извърнах очи. Ако се окажеше, че казва истината, щях да им се извиня по-късно. Сега обаче можех единствено да замажа нещата.

— Права си. Съжалявам. Просто се мъча да си обясня случката.

— Каква… случка…? — прекъсна ни тих глас. После попита по-силно: — Прия?

И двете подскочихме, а Роман се обърна по гръб и замига, заслепен от смътната светлина.

— Тук съм — успокои го тя, надвесвайки се над него. — Добре ли си, другарче?

С бавни, затруднени от упойката движения Роман опита да опре стъпала в пода. Свинската опашка около глезените му обаче се оказа вързана за онази около китките зад гърба му.

Тази нищожна съпротива беше достатъчна, за да разтърси цялото му тяло. Роман подскочи и пак се извърна на една страна с тъничък панически стон.

— Няма нищо, всичко е наред. — Той продължи да се бори с ограничаващите го опашки и Приянка добави с по-висок глас: — Роман, почакай малко. Недей… да не си посмял…

Тялото на Роман се сгърчи в агонизираща поза, раменете му се превиха напред, мускулите по гърба и ръцете му се напрегнаха…

— Няма пак да го намествам! — заяви Приянка. — Недей…

Чу се смразяващо, влажно изпукване и свинската опашка зад гърба му се скъса, а лявото му рамо се извади от ямката си.

Ужасяващият звук го стресна. Какво се случва, по дяволите?

Приянка се задави.

— Божичко! Ще престанеш ли с цирковите номера?

Роман се помъчи да седне, стиснал рамото си с ръка.

— О, не — предупреди го Приянка. — Няма да се справиш… дай на мен…

Тя опря ръка в рамото му и сключи челюсти. Имах половин секунда да извърна глава, преди да намести рамото му. Роман само изохка, после въздъхна дълбоко.

— И какво сега? Няма ли да прегризеш свинската опашка около глезените си? — попита намръщено Приянка, проследила погледа му. Камионът свърна рязко и тримата залитнахме. — Или приключи с фукането?

Той килна глава, явно обмисляйки варианта.

— Ъ… — подхванах аз и му подадох неловко оръжието в ръката си. — Нож?

— Значи онзи не каза кои са и къде ни карат?

Роман бе привел тъмната си глава над белезниците ми, въртейки китките ми насам-натам. Внимателният му допир за миг ме накара да забравя, че дланите и пръстите му бяха покрити с мазоли, придобити от боравенето с много оръжия години наред.

Чак сега забелязвах, че по опаката страна на дясната му ръка се разстила мрежа от тъмни белези. Наглед отдавна бяха спрели да го болят. Завъртях леко ръката му, за да я огледам, но Роман веднага я обърна.

— Извинявай — пророних.

Какво можеше да му е причинило толкова белези? Изгаряне? Той не вдигна лице, въпреки че ръката му се върна при белезниците ми.

— Стана заради една глупост — обясни ми приглушено. — Аз съм си виновен.

Когато не отвърнах, той ме стрелна през сплъстените кичури коса, разпилени пред лъсналите му очи, обточени с гъсти мигли. Независимо че лицето му не издаваше какво си мисли, там, някъде в очите му, се стичаха потоци от емоции, които ме увличаха опасно въпреки предупрежденията на разума ми да извърна поглед.

Очи на поет, ръце на убиец.

Кой си ти, а?

— Задължени сме ти — каза Роман, кимвайки към мъртвеца. — Сигурно не е разбрал какво го е сполетяло.

В онзи момент не мислех, че имам друг вариант, освен да го нападна, но сега се чудех дали не бях допуснала грешка, разкривайки способностите си.

— Заслужаваше си го.

Кожата ми пламна под проницателния поглед на Роман, а в главата ми цареше хаос. Гледаше ме по същия начин и когато ме измъкваше от руините след взрива — с поразяваща комбинация от облекчение и благодарност, която не можех да си обясня.

Спазвай дистанция! — напомних си.

Измъкнах ръцете си от неговите и изправих гръб, доколкото можах.

— Единственото, което успях да разбера от него, е, че имало някаква промяна в акцията. И спомена, че ни чакали още часове път.

Постарах се да не се замислям за контекста, в който бе изникнало това късче информация.

— Акция — повтори подигравателно Приянка. — Акция.

— Какъв ти е проблемът? — озъбих ѝ се.

— Стой мирно за секунда — прекъсна ни Роман с глас, притаен и равен като пътя пред нас. — Не мога да откопчая белезниците без ключ, но така поне ще можеш да движиш малко ръцете си.

Той пъхна върха на ножа между две от тесните халки на веригата, свързваща белезниците. Щом той смогваше да задържи ръцете си стабилни в подобна ситуация въпреки клатенето на камиона, и аз нямаше да позволя на моите да треперят.

— Просто ми е странно да чуя тази дума от твоята уста — извиси още повече глас Приянка. — Акция.

Веригата се скъса и китките ми се разделиха.

— Явно доста пъти си махал белезници — подхвърлих на Роман, разтривайки китките си около металните гривни.

Той заби поглед в острието на ножа, видимо замислен как да отговори.

— Още ли търсим лек за стреса?

Нервите ми продължаваха да хвърлят горещи искри и по всичко личеше, че няма да угаснат скоро. Ето защо — да, трябваше ми лек за стреса.

Приянка разпери ръце.

— Имате ли нещо против да върнем вниманието си към настоящата ситуация? Според вас колко хора има в кабината?

— Чух двама да отговарят на този тук — отвърнах, скръствайки ръце върху корема си.

Приянка се изправи в целия си внушителен ръст и се блъсна в един от празните рафтове до тавана на каросерията.

— Ох, мамка му! Добре тогава, подпалвачке — подхвана, разтривайки удареното място на главата си. — Твой ред е. Можеш ли да изгасиш двигателя?

— Как ме нарече? — ядосах се аз.

Роман въздъхна и измери предупредително Приянка.

— Иска да каже, че тъй като си класифицирана като Жълта, вероятно би могла да изгасиш двигателя на камиона, нали така?

Кимнах.

— Но ако са изолирали и кабината, вероятно ще е трудно.

Роман стисна устни за момент и свъси съсредоточено вежди.

— И ти си от Жълтите, нали? — настоях. — Не съм си въобразила, че виждам значката ти?

Независимо от всичко, включително опасенията ми за тях, щеше да е почти облекчение да знам, че съм в компанията на още един пси като мен. Това би обяснило донякъде защо изпитвах такова инстинктивно влечение към него дори в тази секунда. Жълтите пси можехме да се свързваме едни с други, тъй като черпехме енергията си от едни и същи електрически потоци — сякаш две искри сила се сливаха в пространството. Имаше дни, когато единствено това мимолетно чувство ми носеше утеха, че не съм сама на света.

— Не си си въобразила — увери ме той. — Но ти контролираш силата си много по-добре от мен и не знам доколко мога да съм ти от полза. Как ще действаме?

Потрих лицето си замислено. Контролът наистина щеше да е от значение в този случай. От него зависеше дали ще изгася двигателя, или ще го взривя, което би убило всички ни.

— Аз ще се погрижа за двигателя. После ще трябва да се възползваме от елемента на изненадата. Единият от вас ще отвори вратата, другият ще трябва да е готов да стреля, ако някой от войниците дойде да провери какво става в каросерията.

Роман кимна с изострен от концентрацията поглед.

— Ще се погрижа за тях, преди да са излезли от кабината. Прия ще отвори вратата. Съгласни ли са всички?

За мое недоумение Роман подхвърли ножа във въздуха, улови го за върха и ми го подаде с дръжката напред. Аз го взех, олюлявайки се заедно с камиона, и с малко закъснение осъзнах, че го е сторил, за да освободи ръцете си и да свали колана от кръста на мъртвеца. Заедно с пистолета.

По дяволите! Защо не го грабнах веднага, щом счупи веригата на белезниците ми?

— А дали е възможно да участвам с нещо повече от отварянето на някаква си врата? — засегна се Приянка. — Поне колкото да не заспя, докато ви чакам да ни спасите?

Роман ѝ стрелна гневен поглед.

— Засега е достатъчно. Не шпори нещата.

Приянка го изгледа и изцъка раздразнено с език.

— Добре де, как беше на английски? — попита той.

— Не пришпорвай нещата — отговори тя. — Но и твоето ми харесва. Точка за Майка Русия.

Оказвах се права. Английският не беше майчиният му език.

Роман кимна.

— Исках да кажа, че е по-добре да внимаваме и да не се изхвърляме, ако не е наложително.

— Добре, но трябва да оспоря. Възможно ли е да се „изхвърлим“ със задници като тези? — полюбопитства Приянка. — Защо да не се възползваме от шанса да изпратим послание до онези на върха? Или който там ръководи парада?

— Просто трябва да се измъкнем оттук живи.

В тона му се долавяше лека умолителна нотка.

— И да разберем кой е поръчал отвличането ни — добавих, наблюдавайки реакциите им.

Лицата и на двамата не издадоха нищо.

— Мразя, когато използваш този измъчен поглед — въздъхна ядосано Приянка. — Винаги ме кара да се чувствам така, сякаш всеки момент ще ти съобщя, че са прегазили кученцето ти.

— Прия.

— Добре де — склони тя. — Аз ще отворя вратата. Но искам ножа, когато тя приключи с него.

Сърцето ми отново прескочи. Стиснах дръжката на ножа.

— Почакай…

— Боже, сега пък какво? — подразни се Приянка.

Какво ли не — отбелязах наум. Щях да остана без оръжие, но все пак никога не бях напълно беззащитна. Разполагах със силата си.

— Нищо. Забрави.

С периферното си зрение видях, че Роман се премества към предницата на камиона. Щом се обърнах към него, той вече преглеждаше оръжието със съсредоточено изражение на лице.

Сякаш усетил погледа ми, Роман вдигна очи към мен и аз бързо коленичих върху гумирания под. Забих острието на ножа в дебелата изолация и я разпорих чак до металното дъно на каросерията.

Силата на двигателя обля сетивата ми и напрежението удари като светкавица кръвта ми.

Роман провери патронника със сбърчено чело.

— Колко патрона има? — попита Приянка.

— Три. — Той мина покрай мен и долепи ухо до стената към кабината. — Сигурна ли си, че си чула два гласа?

Беше мой ред да дам лош отговор.

— Нашият човек зададе въпрос и от кабината се чуха два гласа. Само толкова знам.

Той кимна.

— Готови ли сте? — включих се пак.

Роман взе ножа от мен и отряза парче гума от стената.

Излез, разбери кои са тези хора, изплъзни им се. С тази последна мисъл позволих на съзнанието си да се свърже с двигателя. Зарядът му бе толкова мощен, че изгори останалата част от света.

Стъпих здраво на гумената подложка.

— Е, започваме ли?

— Добре — отвърна той. — Излезем ли, тичайте на запад. Не спирайте при никакви обстоятелства.

— А ако се разделим? — попита Приянка.

— Няма да стане — отсече той.

— Стой върху гумата — посъветвах я. — За всеки случай.

Тя ме изгледа безизразно и прескочи мъртвеца, за да вземе ножа от Роман.

Споменът за Защитника, как тялото му се сгърчва, когато изпратих заряда си към него, проблесна зад затворените ми клепачи.

— За всеки случай — повторих, осъзнавайки, че другите чакат мен. Долепих пръсти до металния под и наново потърсих онази мощна връзка. — Дайте ми знак…

Приянка зае позиция до вратата, стиснала ножа на войника в едната си ръка и дръжката на вратата — с другата. С крайчеца на окото си я видях да кимва.

Роман изчака секунда, преди да изкрещи:

— Сега!

Гмурнах се в ослепително бялата енергия, заляла съзнанието ми. Призовах я, задърпах я нагоре, нагоре, нагоре, подсилвайки я десеторно, докато двигателят не угасна с металическо ръмжене. Камионът зави наляво и десните гуми се отлепиха от пътя, колкото и да се мъчеше да го овладее шофьорът.

Роман опря гръб в стената на каросерията и стреля два пъти към кабината.

Гумите блокираха и камионът се плъзна в обратната посока.

— Мамка м…! — подхвана Приянка, ала гласът ѝ секна, когато се блъсна във вратата.

Светът се замята нагоре и надолу, завъртя се около оста си, отново и отново. Аз пуснах електрическата струя и прекъснах връзката. Остатъчната сила погали гръбнака ми, мъркайки като котка в сетивата ми.

С разтърсващ костите завършек камионът се стовари на четирите си гуми и след един бавен оборот напред спря на място. Роман вирна вежди насреща ми. Аз повдигнах своите.

— Е, това беше дяволски забавно. — Приянка разтърси цялото си тяло и събра достатъчно самообладание, че да помръдне вратата на каросерията. Откъм гърба ѝ ни обля смътна светлина, разкриваща еднообразен пейзаж от зелени равнини. — Хайде, преди…

Долових я миг преди останалите — искрата от запалването на двигателя. Камионът внезапно се изстреля напред и Приянка падна.

— Не!

Крясъкът на Роман се изгуби в градушката от куршуми, която ни връхлетя откъм кабината. Дрънчаха по голия метал от другата страна и разкъсваха с грохот гумената изолация по нашата. Въздухът се изпълни с черни късчета, метални стружки и пронизителния мирис на нагорещен каучук.

Приянка се бе хванала за ръба на каросерията и препускаше бясно след ускоряващия камион. С един задъхан напън съумя да преметне лакти през издигнатия праг и протегна ръка към висящата дръжка на вратата. Разнесе се измъчено скриптене от скоростна кутия и камионът свърна рязко наляво, поваляйки я.

Куршумите продължаваха да свистят и дрънчат около главата ми, а Приянка се загубваше все повече и повече под каросерията, докато не останаха да се виждат само побелелите ѝ пръсти.

Чак тогава проумя, че камионът не я влачеше, а тя самата се държеше с всички сили за парещия метал на шасито, жулена безпощадно от асфалта отдолу.

— Спри го! — изкрещя Роман и се хвърли по корем на пода, докато куршумите не спираха да се сипят през стената.

Обърна се по гръб и опита да се прицели в човека отвъд надупчения метал, който прескачаше двете тела, за да стигне до волана.

Трима. Бяха трима, не двама. Още един патрон.

— Не мога — извиках. — Токът ще удари и нея!

Пропълзях до ръба на каросерията. Приянка беше вдигнала дългите си крака и бе опряла стъпала в незнайно коя част на шасито. От мястото си забелязвах единствено ръцете ѝ и върха на главата ѝ. Шосето хвърчеше под нея, готово да я разкъса на парчета.

Приянка впи поглед в нещо отвъд мен и лицето ѝ пребледня. Бях достатъчно близо, за да зърна как зениците ѝ се разширяват. Тя пое дълбока глътка изгорели газове и въздух, задъхана от прилив на адреналин.

Откъм кабината отекна силен шум и безмилостното стържене на гумите се забави на няколко тласъка.

— Хвани ръката ми! — провикнах се. — Приянка!

Не знаех дали изобщо ме чува. Аз самата почти не се чувах заради свистенето на асфалта, гърмящото радио от кабината и бученето на кръвта в ушите ми.

— Приянка!

Пресегнах се към ръцете ѝ, но като се пусна, за да ме хване, мрачният разбит път я грабна.

Осма глава

Изпищях.

Можех само да гледам от ръба на каросерията как Приянка се блъсва в пътя и се свива на кълбо тъкмо навреме, за да избегне гигантските гуми на камиона. Силната струя я помете и затъркаля скованото ѝ тяло. Когато най-сетне спря да се върти по асфалта, вече не можех да видя дали диша.

Ставай — изкрещях ѝ наум. — Ставай!

Тя не стана. Не помръдваше… изглеждаше…

— Сузуме! — викна Роман. Пропълзя до мен с наведена глава, възползвайки се от паузата в стрелбата, за да ме хване за рамото. — Трябва да го направим отново!

Гласът и допирът му бързо ми върнаха самоконтрола. Кимнах и тръгнах след него към дупката, която бях изрязала в гумената подложка. Той пак ме хвана за рамото, този път за да ми даде опора в клатещия се камион.

После ме погледна в очите. Аз му кимнах и двамата заедно протегнахме ръце надолу. В мига, преди да докоснем металния под на каросерията, силата ми се сля с неговата и избухна.

Този път двигателят не просто угасна — превърна се в течна стомана.

Камионът спря толкова внезапно, като че се блъсна в нещо. Задните му гуми се надигнаха от земята, запращайки Роман към едната стена на каросерията, а мен — към другата. Огнената мощ на връзката помежду ни угасна с един последен импулс през тялото ми.

Накрая камионът остана в покой. Роман се изправи. Аз замигах, за да поизбистря зрението си, преди да се изправя на треперещите си крака. Сетне скочих на пътя.

Запрепъвах се към цветната точица в далечината — Приянка, която нарастваше и се проясняваше по-бързо, отколкото очаквах, защото куцукаше към мен. Ръцете, раменете и краката ѝ бяха покрити с драскотини и охлузвания от асфалта.

— Доб…? — понечих да изкрещя.

— Защо го остави сам? — взе ми думата Приянка.

Веднага, щом я достигнах, тя ме сграбчи за лакътя и ме завъртя обратно към камиона.

Очите ми светкавично се спряха на мъжа в черна тактическа униформа, който слизаше от шофьорската страна на кабината, насочил пистолета си към нас. Бялата му кожа червенееше от ярост.

Приянка се спусна крачка напред с вдигнат юмрук, без да я е грижа, че ножът лежеше на асфалта цял километър зад нас. Една от раните по главата ѝ кървеше обилно, оставяйки червени петна по предницата на роклята ѝ. Дланите и кокалчетата на пръстите ѝ бяха съдрани от влаченето по пътя, болеше ме само като я гледах.

— Да не си посмяла — предупреди я мъжът. После стрелна очи към каросерията на камиона. — Андърс? Андърс, докладвай!

Тялото на Андърс се търкулна от каросерията и тупна безжизнено на пътя. Роман излезе от сенките с пистолет в ръка.

Един патрон.

— Сериозно ли искаш да рискуваш, хлапе? — озъби му се войникът, впил поглед в него. — Не ми трябвате всичките. С чия смърт си готов да живееш? С нейната ли? — Той отмести пистолета от Приянка към мен. — Тази ще окаже по-голямо влияние.

— Застреляй го! — изръмжа Приянка, пристъпвайки от крак на крак, сякаш всеки момент щеше да загуби самоконтрол.

Мъжът тръгна бавно, заобиколи ме и стисна с пръсти тила ми. Гумираната му униформа излъчваше топлина и от устата му хвърчеше слюнка при всяко издишване.

Пистолетът в ръката на Роман не трепна дори когато прехвърли тежестта си на задния си крак. Очите му сновяха между мъжа зад мен и лицето ми… и обратно. Някакъв мускул в долната му челюст потрепваше нервно, не можех да откъсна взор от струйката пот, стичаща се по слепоочието му, надолу по скулата и брадичката му.

Дулото на пистолета целуна гръбнака ми.

Клекни рязко — помислих си, опитвайки да си припомня движението, което Вида ми бе показала преди години. — Изненадай го.

Да, така е по-вероятно да те застреля. Войникът се тресеше от ярост зад мен — ярост или страх.

— Пусни ги — нареди му спокойно Роман. — Давам ти само една възможност. Не е нужно да те убивам.

Концентрирах се върху лицето му и светът зад него се разми. Върху напрегнатите линии около устата му. Неприкритата молба в очите му. Не го прави. Не ме принуждавай да те убивам…

— Само се шегувам — рече мъжът и пак насочи пистолета към Приянка. — Шефът ми каза, че мога да застрелям…

Куршумът го улучи точно под ръба на каската и мина през дясното му око. Кръвта му оплиска едната страна на главата ми и за момент ме зашемети.

За част от секундата Роман впери ужасен поглед в мен. После залитна напред от ръба на каросерията и се строполи върху асфалта.

— Боже! — възкликнах и се спуснах към него. — Какво стана?

— Роман! — Приянка го стисна за раменете и вдигна горната част на тялото му от земята. — Роман, чуваш ли ме?

— Прострелян ли е?

Спрях на сантиметри от тях.

— Добре е — отвърна с напрегнат глас Приянка. — Просто припадна. Получава… получава мигрени при силен стрес. Направо губи съзнание.

Слънчевата светлина проблесна за малко в страничното огледало откъм пасажерската седалка на камиона. Завъртях се на пета и закрачих право към кабината, без дори да се замисля.

— Какви ги вършиш, по дяволите? — извика след мен Приянка.

Качих се на стъпалото и отворих тежката врата. Тялото на един от войниците падна върху гърдите ми и ме остави без въздух. Забутах го с разтреперани ръце обратно в кабината. Куршумът на Роман го беше уцелил в гръб, пронизвайки врата му.

Накрая успях да изтласкам с окървавени длани огромното му туловище обратно в кабината. То се килна върху трупа на средната седалка, вторият войник бе опрял глава в таблото, сякаш просто подремваше.

Спарената воня на смърт превзе сетивата ми. Задишах учестено, претърсвайки пода и таблото за документи за самоличност.

И телефон — помислих си. Мъжът в каросерията имаше телефон, преди да го възпламеня. Даже и повредено, устройството можеше да ми даде информация за човека, с когото поддържаха връзка. Напрежението в дъното на главата ми се поразсея чак когато се натъкнах на тънък смартфон в джоба на бронираната жилетка на най-близкия войник.

С парола. Разбира се. Освен това нямаше обхват. Все пак пробвах да го отключа, размазвайки кръвта на собственика му по екрана. Оказа се, че не ми трябва парола, за да направя снимка. Плъзнах пръст наляво по спукания екран и отворих камерата.

Снимах набързо и двамата войници. ООН можеха да ги потърсят в базата си данни с технологията си за лицево разпознаване. Тази снимки трябваше да са достатъчни. Въпросът беше дали щях да успея да се изплъзна на спътниците си, колкото да изпратя материала на правителството.

— Пак питам, какви ги вършиш, по дяволите?

Завъртях се в посока на гласа с разтуптяно сърце.

Приянка ме зяпаше от шосето с пистолет в ръка. Явно го беше взела от последния войник, застрелян от Роман. Дулото му сочеше някъде между земята и мен.

— Ами… събирам доказателства — отговорих, показвайки ѝ телефона. — Виж какво, мисля, че трябва да се разделим. Така ще им е по-трудно да ни проследят…

— Необходима си ми — прекъсна ме настойчиво Приянка. — Не мога да го нося сама, не и за дълго. Не мога. Няма да смогна сама. Трябва ми помощ.

Едва се сдържах да не погледна пистолета в ръцете ѝ.

Не мога да откажа. Престанех ли да се преструвам, че всичко е наред, и те щяха да направят същото. А без да знам крайната им цел, нямаше как да предвидя реакцията ѝ, нито как би опитала да ме задържи.

Просто трябваше да се добера до Вашингтон с телефона. Но ако тя решеше, че в никакъв случай няма да ме пусне…

— Знаеш ли колко ми коства да искам помощ? — поде дрезгаво Приянка. Явно адреналинът ѝ се беше изчерпал. Краката ѝ, обсипани с потъмняващи синини и рани, трепереха от напъна да я държат права. — Според теб щях ли да те моля, ако не ми се налагаше?

Преглътнах и взех решение. Засега само трябваше да оцелея. Щеше да ми изпадне друг шанс да им се измъкна. Или щях да си го осигуря.

— Дай да държа телефона, докато слезеш — предложи Приянка, протягайки охлузената си, окървавена ръка.

Аз го стиснах още по-силно.

— Няма нужда.

— Имам джобове — обясни тя с глас, директен като погледа ѝ. — Ще е глупаво да го загубиш.

Още държеше пистолета в другата си ръка. Напук на всичките си инстинкти сложих бавно телефона в протегнатата ѝ длан и видях как го прибира в съдраното си дънково яке.

Щом слязох от кабината, крайниците ми сякаш омекнаха. Върнахме се при Роман, проснат по гръб в сянката на камиона.

— Да се омитаме, преди кавалерията да е изникнала на хоризонта — каза Приянка и приклекна да преметне една от ръцете на Роман през раменете си.

Аз сторих същото.

— И къде предлагаш да отидем? — попитах я, оглеждайки ширналите се полета от двете страни на пътя.

Дългата трева ни помаха в отговор, полюшвана от лекия ветрец. С километри на запад, на изток, на север и на юг нямаше нищо друго, освен прерия и открито небе. Нищо… освен нас.

Девета глава

Нощта превърна празното шосе в тъмна асфалтова ивица, виеща се към далечния хоризонт. Имах чувството, че гоня луната, но не успявам да я достигна дори със светлината от фаровете.

Минах през дупка в шосето и трусът ме изтръгна от унеса ми. Износените амортисьори на пикапа изстреляха и трима ни от дългата седалка. Приянка удари чело в стъклото, на което го беше опряла. Измърмори в просъница, но само след секунди пак се предаде на умората.

Плъзнах очи към издутината в джоба на якето ѝ, обратно към пътя, и пак към джоба. Прехапах долната си устна, пресегнах се през спящия Роман, внимавайки да не докосна издигащите му се гърди, и протегнах пръсти към дънковото ѝ яке.

Вземи телефона, спри колата, без да ги събудиш, и си плюй на петите.

Само че Приянка се размърда и ми обърна гръб. Въпреки че не си бях сложила предпазния колан, нямаше как да стигна телефона, без да се покатеря върху Роман.

— Мамка му — процедих и върнах концентрацията си към пътя, стисвайки волана толкова силно, че долових как старата кожа се нацепва под ръцете ми.

С Приянка носихме часове наред припадналия Роман. Дивите треви преминаха в царевични ниви, които пък ни отведоха до една изоставена ферма и раздрънкан пикап, зарязан до порутен хамбар. Използвах малкото закътано електричество в генератора на къщата, за да запаля двигателя.

Пикапът беше стар модел с малко останал живот и счупен бензиномер, който ни държеше в неприятно неведение относно разполагаемото гориво. На Лиъм много щеше да му хареса. Би го нарекъл „чаровна класика“ и би го кръстил на някоя стара рок песен.

Може би… щях да се обадя и на него, след като кажех на Дунди къде се намирам и го успокоях, че съм добре. Ако не беше сменил номера си.

Свалих прозореца с надеждата свежият въздух на лятната нощ да разсее мъглата на умората в главата ми. Рано или късно щяхме да стигнем до нечия къща, до мотел или поне до бензиностанция. Просто трябваше да остана будна дотогава.

Имах чувството, че от дни не бях яла и пила вода. И не бях мигнала, ако изключим комата, предизвикана от похитителите. Може би затова Приянка не беше възразила да карам, очакваше да отбия след броени минути, за да поспя.

Пак надникнах към нея. Държеше пистолета в скута си. Телефонът, който бях откраднала от войника, нямаше обхват — или нямаше клетъчни кули наоколо, или някой се беше досетил какво е станало и веднага бе прекъснал връзката с мобилния оператор. Всъщност нямаше значение. Още като се качихме в пикапа, опитах да се свържа с батерията му, но тя се оказа напълно изтощена.

Не заспивай — казах си. — Просто не заспивай.

Съзнанието ми искаше кафе. Но разполагах единствено с радио.

В началото сигналът беше непостоянен и прекъсваше песните с пращене. С всеки следващ километър обаче се засилваше, което ми вдъхваше упование, че скоро ще се върнем в цивилизацията. И макар че хващахме само тази станция с ретро хитове, поне ми даваше възможност да правя нещо — любимия трик за будуване на Лиъм — пеене.

Зашушуках си текста на една известна рок песен, но имах усещането, че главата ми тежи хиляда килограма, и не успявах да хвана ритъма.

— За пръв път чувам тази песен.

Пикапът кривна към насрещната лента. Сърцето ми едва не изхвръкна от гърдите, раздирайки се в гръдния ми кош.

— Божичко!

— Извинявай! — програчи той. — Трябваше да…

— Не — прекъснах го и върнах пикапа в нашата лента с ръка на сърцето. — Няма нищо. — Адреналинът беше напомпал нервите ми до пръсване и погледът му, тревогата в него ме изпълниха с гневно недоумение. — Събудил си се значи.

Не бъди мил с мен — казах му наум, връщайки вниманието си към пътя. — Не се преструвай.

— Къде сме? — попита той, потривайки челото си.

Приведе се напред и се обърна към Приянка, за да я огледа с ярките си, угрижени очи. Тя не помръдна.

— Нямам представа — отвърнах рязко и се поизправих в седалката. — Просто ще карам, докато стигнем до някое място, откъдето ще мога да се обадя по телефона.

— От колко време спя? — попита ме с тон, който подсказваше, че вероятно не желае да узнае отговора.

— От няколко часа — отговорих. — Достатъчно дълго, че да се чудя дали изобщо някога ще се събудиш.

Той изруга тихо.

— Часове?

— Часове. Приянка ми обясни за мигрените ти — казах му. — Че се появяват при силен стрес. Вярно ли е?

— Блъсват ме като чук и ме изкарват от съзнание, но обикновено траят най-много час. — Роман отново прокара белязаната си ръка по лицето си. — Какво друго ти каза Приянка?

Май и този път не искаше да чуе отговора. Разбира се. Може би той щеше да се окаже по-удачният за разпит.

— За миналото ви в Кръга „Псион“ — отвърнах, следейки за реакцията му. — И че сте присъствали на речта ми, защото сте искали „ново начало“.

— Кръгът „Псион“? — Той отпусна глава назад в облегалката и разтегна устни в недоволна гримаса. Не пропуснах и погледа, който ѝ хвърли. — Май ти е казала твърде много.

— Защо? — подхванах закачливо. — Да не би операцията ви да е от типа „ако ти разкрия още, ще трябва да те убия“?

— Да — потвърди безизразно той. — Колкото повече знаеш, на толкова по-голяма опасност си изложена. Пък има и… допълнителни рискове за правителствените служители.

Пренебрегнах студения бодеж в тила си и запазих игривия тон.

— Защото са внедрили шпиони сред нас ли?

— Не, защото можеш да докладваш за участието ни и така ще ни приберат за разпит.

Зяпнах го смаяно.

— Не бих постъпила така.

— Защо не? — вметна той, взрян през предното стъкло. — Няма значение как би постъпила лично ти, би било твой дълг. Твоя отговорност.

Незнайно защо идеята ме подразни.

— Способна съм да работя за правителството и в същото време да оказвам неофициална помощ, ако сметна за нужно. Ако е вярно, че искате ново начало и сте загърбили онзи живот, нямам причина да ви докладвам.

Само дето не беше точно така. Правителството от години издирваше следи към Кръга „Псион“. Мисълта, че укривах полезна информация, щеше да ме гризе. И можеше да ме подтикне да докладвам.

Но всичко това щеше да е от значение само ако в историята им имаше и зрънце истина. А всеки разговор с тези двамата сочеше, че просто я използват за прикритие. Същото важеше и за отказа на Роман да ми разкрие повече.

— Съжалявам — пророни той с онзи приглушен глас, който не нарушаваше тишината, а дори я задълбочаваше. — Боже, много съжалявам. Не знам какво друго да кажа… освен благодаря.

— Не ми благодари — отвърнах, мъчейки се да устоя на притегателната сила на очите му. Болката си имаше своя собствена гравитация, а думите му бяха пропити с мъка, която непрекъснато ме теглеше към себе си. — Не направих кой знае колко.

— Останала си с Приянка — настоя той. — Помогнала си ѝ.

Помогнала съм ѝ? Това можеше да се каже само ако бях имала избор. Но дори досега да ме беше лъгал, поне тези му думи звучаха искрено.

— Ще ти се реванширам — обяви с дълбок гърлен глас — Няма да забравя помощта ти и повече никога няма да предам доверието ти.

Прямотата в обещанието му най-накрая ме накара да извърна очи към него. Роман се взираше в мен, лицето му беше същински калейдоскоп от едва сдържани емоции.

— Нямаш вина — уверих го, чувствайки как кожата ми се нагорещява отново.

Погледът му беше като…

Като нищо.

Като на лъжец.

Върнах очи към пътя.

— Няма нищо. Наистина. Не го мисли.

— Не мога да не го мисля — каза притаено той. — Само за това мисля. Само това е важно за мен в момента.

Не знаех как да му отговоря. И не знаех защо исках да му отговоря. Усещах се крехка като розово листенце, макар че открай време се борех за бодли.

— Ние с Приянка… Ние… — подхвана неуверено Роман.

— Сами сте на света — довърших. — Тя ми сподели и това.

Той поклати глава и прокара загрубели пръсти през гъстата си тъмна коса.

— Какво? Не е ли вярно? — настоях.

— Вярно е — отговори, потривайки опакото на белязаната си ръка. — Имах… загубих сестра си. А години преди това двамата изгубихме майка си. Колкото и да се грижех за нея, накрая всичко пропадна. Мъжът, който ни гледаше, имаше сърце на змия и не успях да спася сестра си от него. Не успях да спася семейството си.

Помъчих се да преглътна буцата в гърлото си.

— Съжалявам.

— Колкото и странно да ти звучи… наистина съм ти изключително благодарен, задето си помогнала на Приянка. Това е съвършената истина.

— Разбирам те — отвърнах, преди да съумея да се спра. — Вероятно по-добре, отколкото предполагаш.

И аз не бях успяла да спася семейството си.

Може би всичко това беше просто фарс, част от целия им план — да ме привлекат на своя страна чрез сантиментална манипулация. Но веднага ми се прииска да отхвърля тази мисъл. Единствените случаи, в които двамата ми се струваха искрени, бяха моментите, когато губеха контрол над ситуацията и говореха или действаха, водени от дълбоки емоции. Тези кратки погледи към истинската им същност — две хлапета, борещи се упорито един за друг — ме караха да смятам, че не целяха да ме наранят или убият. Поне така се надявах.

Минаха десетина минути, преди да осъзная, че помежду ни с Роман се е спуснало мълчание. Надникнах скришом към него — явно и той нямаше нищо против тишината.

За пръв път от дълго време не чувствах нужда да говоря каквото и да било. Нямаше кого да утешавам или убеждавам. Да очаровам или насърчавам. Потънах в себе си… чак до дъното на съзнанието си. Можех да подишам. Да остана в покой.

За моя изненада се оказваше, че и Роман е имал потребност от същото.

Някои хора се бояха от мълчанието. Правеха какво ли не, за да го запълнят, говореха безсмислици, задаваха въпроси, колкото да получат отговор. Като че ли мнозина от тях го възприемаха като провал. Доказателство, че не бяха достатъчно интересни личности или че връзката с отсрещния не е достатъчно силна. Или пък просто се притесняваха какво може да разкрие тишината за тях.

— Искаш ли да си починеш? — попита ме едва доловимо той, уловил погледа ми.

— Не, добре съм — отвърнах.

Нямах намерение да предавам волана на някого от двама им. Докато беше в моите ръце, имах поне някакъв контрол над посоката ни.

Бях толкова убедена, че ще ми се опълчи, че ще изтъкне, че той е отпочинал, а аз съм уморена, но той просто кимна. Повярва ми.

— Защо спря да пееш? — попита ме вместо това.

— Пеех само за да се… за да не мисля за други неща — отговорих. — Пък и не знам никоя от последните песни.

— И аз — призна с облекчение той.

Добре тогава. Защо пък да не си поприказваме? Така поне нямаше да заспя зад волана.

— Каква музика слушаш? Или нямаш предпочитания?

Той притисна юмрук към устата си и се подвоуми.

— Ами… Приянка все разправя, че съм имал вкус като на старец. Харесвам класиката. По-стари песни. Имаха си име, но сега не се сещам.

— За класическа музика ли говориш, или за евъргрийни?

— Евъргрийни, точно така! — възкликна той с грейнало лице. — Синатра, Били Холидей, Нина Симон… С тяхна помощ научих английски. Само техни плочи имаше в къщата, където отраснах. Харесвам ги и защото музиката им е простичка.

Сбърчих чело.

— В какъв смисъл?

— Гласовете им са дълбоки и сложни, това е ясно — обясни бавно Роман. — Но текстовете им обикновено са простички, пеят за любов, за носталгия, за раздяла. Ще ми се и животът да беше толкова лесно скроен.

Той изненадващо се изправи в седалката си и вдиша рязко. Върнах погледа си към пътя, претърсвайки мрака отвъд обсега на фаровете.

— Какво? — попитах. — Какво видя?

— Тази я знам! — каза той и усили радиото.

Заслушах се за момент.

— Изключено — заявих стъписано накрая.

Той вдигна пръст, изчаквайки припева, приковал очи в таблото. А сетне запя.

Въпреки че беше прегракнал, имаше хубав, дълбок глас — извиси се ясно като камбанен звън, напълно различен от обичайния му тих говор. В първия миг така ме смая, че дори не се заслушах в текста.

— Хайде, Айлийн, нали съм твой любим — запя Роман, стараейки се да не събуди Приянка.

В този момент ти трябва всичко,

ти си най-добрата.

О, кълна се, ти си най-добрата.

Не страдай вече.

Хайде, Айлийн!

Виждаш ли?

Изсмях се шокирано. Той изглеждаше толкова доволен от себе си, че за малко щях да му го кажа.

— Това не е текстът. За какво е тази песен според теб?

Роман ме стрелна сериозно.

— Тя е паднала духом, а той се опитва да я разведри. Да ѝ влее кураж.

— Убеждава я да си легне с него — обясних му. — Направо я тормози.

— Не! — възмути се той. — Сериозно ли?

— Сериозно — потвърдих.

Роман килна глава към радиото, заслушан в следващия куплет. След малко се пресегна и го изключи.

— Моята версия ми харесва повече — обобщи.

— Знаеш ли — подхванах аз, — май и на мен повече ми харесва твоята версия.

Той сви рамене и извърна очи към пътя. Помежду ни пак се разстла мълчание, но усещах как с всеки изминал километър то се насища с напрежение. Бавно ме обземаше студена, потискаща мисъл.

Проклятие.

Бях се… изпуснала. Разговорът ни потръгна спокойно и бях толкова уморена, че свалих гарда. Искаше ми се да вярвам, че съм се разкрила пред него, за да го заблудя, че съм клъвнала въдицата им, но така само щях да излъжа себе си.

Трябваше да запомня едно. Всичко това беше невъзможно и никога нямаше да е истинско.

Десета глава

Няколко часа преди съмване мернахме в далечината табела на мотел със светещо „СВОБОДНИ СТАИ“. В продължение на десетки километри я виждахме само като мержелееща се искра, но вече багреше небето във виолетово с яркия си блясък. Мислите ми се оплетоха на възел от неканените спомени за други мотели на други пусти места.

— Телефонни жици — посочих аз. Сетне добавих с победоносно: — Поне най-после ще успея да се обадя.

Оставаше въпросът как ще опитат да ме спрат и какво ще сторят, когато осъзнаят, че не могат. Сякаш прочел мислите ми, Роман попита:

— Ще спреш ли тук за малко?

Намалих скоростта, но не спрях на чакълестия банкет.

Роман загледа мотела, свъсил умислено вежди.

— Хрумна ми… не е ли по-разумно да стигнем пеша? И да не се регистрираме?

Представих си идеята му в реалния ѝ вид — като престъпление.

— Тоест да влезем с взлом в някоя стая и да я използваме незаконно?

— Управителят или рецепционистът ще могат да ни идентифицират пред всеки, дошъл да ни търси — обясни той. — Освен това похитителите може да са стигнали първи дотук и да са подкупили служителите да им сигнализират, ако се появим.

— Дори да изключим тази ужасяваща мисъл — намеси се Приянка, — изглеждаме така, сякаш сме избягали от някое кърваво местопрестъпление, така че май е най-добре да подходим предпазливо, особено като се има предвид, че управителят на толкова отдалечен мотел най-вероятно е въоръжен.

Сведох поглед към ризата си и коремът ми се преобърна, щом съзрях кръвта по нея.

— Да, и това — съгласи се Роман.

— Аз ще отида сама — предложи Приянка. — Ще огледам наоколо и ще проверя кои стаи са свободни. Да не шпорим нещата.

— Защо не отидете двамата? — подхвърлих невинно. — Или пък аз да отида, а вие двамата да останете тук.

— Или пък Роман да отиде — додаде Приянка. — Или пък вие с Роман да отидете. Благодаря ти, че беше така мила да изложиш всички възможни комбинации.

— Това не са всичките — поправи я отнесено Роман. — Може никой да не отиде или и тримата да отидем заедно. — Като видя погледа на Приянка, добави: — Какво? Не бяха всичките.

— Аз трябва да отида — заявих, борейки се с притеснението си. Исках първа да се добера до някоя свободна стая, за да не си намерят оправдание да продължим напред. — Ще вляза, ще се обадя по телефона и ще изляза, преди някой да е забелязал.

— Теб всеки би те познал — натърти Приянка. — Ще те забележат.

— Никой няма да ме забележи — отсякох. И наистина така мислех. Бях свикнала да се движа дискретно сред хората. Нищо, че напоследък бях загубила тренинг. — Имам повече опит в тези неща от вас.

— Съмнявам се — отвърна Приянка.

Скочих ядосано на спирачката, а тя това и чакаше. Преди да подкарам пикапа наново, Приянка разкопча колана си и изскочи на пътя, провиквайки се:

— Защо двамата не съставите заедно списък с всички възможни злополуки, които могат да ме сполетят?

Куцукайки, тя хукна, но сковаността в краката ѝ започна да се разсейва с всяка стъпка през високите треви, осеяни с дръвчета. Вървеше, описвайки широка дъга през полето, за да излезе откъм задната страна на мотела. Аз стиснах зъби и спрях пикапа на чакълестия банкет.

Треперех от яд и не смогвах да укротя нервите си, колкото и здраво да се вкопчвах във волана.

— Кажи ми какво означава този поглед — обади се Роман. — Добре ли си?

— Не — отговорих кратко и го оставих сам да си обясни защо.

След двайсетина минути Приянка излезе иззад мотела. Колкото повече ни доближаваше, толкова по-ясно ставаше, че кръвта по рамото на дънковото ѝ яке и роклята ѝ е по-прясна от другата и че ненапразно притиска с длан кожата над лявата си вежда.

Роман въздъхна и се пресегна да изгаси двигателя, взимайки ключовете от таблото. Плъзна се по седалката, за да ѝ отвори вратата. Приянка не си направи труда да се качи.

— Имам добра и лоша новина — отбеляза тя учудващо ведро за човек с кървяща рана на главата.

Като се приведе към нас, видях, че зениците ѝ пак са разширени, по лицето ѝ се бе изписало онова типично изражение на трескава възбуда. Думите ѝ сякаш се гонеха една друга на излизане от устата ѝ.

Роман само я погледна и цялото му тяло се напрегна.

— Започни с лошата.

— Такаааааа — подхвана тя. — Тъкмо надничах през прозореца на една стая, за да проверя дали е заета, когато управителят, някакъв бял дребосък, изскочи от нищото като същинска невестулка. Не исках да будя никого, затова го последвах до офиса му, преструвайки се на невинна девойка, изпаднала в беда. Оказва се, че нашичкият върти страничен бизнес с наркотици, моля ви се. Просто нямах друг избор, освен да го нокаутирам, да го вържа в тоалетната със собствения му колан и да затисна вратата отвън.

Кражба и нападение. Идеално. С огромно удоволствие щях да обяснявам на Дунди.

— На това ли му викаш „внимателно“? — смъмри я Роман.

— Всъщност му викам „граждански арест“ — контрира го Приянка. — Просто изпълнявах гражданския си дълг към страната.

— Поне изключи ли охранителните камери?

Тя го измери многозначително.

— Според теб биха ли работили на подобно място? По-правилният въпрос е дали взех от джоба му пачката пари от продажба на наркотици и отговорът е: да, взех ги.

Тя извади дебело руло долари, напечатани от ООН, бледосини с холографски знак, и го подхвърли на Роман, който го улови с неодобрителна гримаса.

— Няма да ни стигне за кой знае колко — обяви. — Най-много за едно-две зареждания с гориво.

— Сигурно се шегуваш. — Пресегнах се и взех пачката от ръцете му. Само по тежестта ѝ можех да преценя, че съдържа поне хиляда долара. — Но и бездруго нямате право да ги задържите. Това е… веществено доказателство.

— Кога за последно ти се е налагало да купуваш нещо? — попита ме Приянка. — В наши дни всичко струва сто долара плюс крак и ръка.

— Купувам… — понечих да отговоря.

Какво бях купувала последно? Шал — подарък за рождения ден на Кейт. Но, разбира се, не плащах за храна, дрехи и бензин. Бях правителствен служител, обитаващ правителствена квартира. И все пак това ме правеше човек с късмет и дълбока благодарност, а не паднал от Марс, както намекваше тя.

Почти всеки ден се срещах с нови хора и изслушвах житейските им истории. Икономиката беше в застой, докато народът лека-полека се връщаше по работните си места и нови фирми отваряха врати. Но въпреки че доларът се беше обезценил, скоро всичко щеше да си дойде на мястото.

— Разни неща… — довърших неловко.

— Мръсни ли са парите? — попита я Роман. — Могат ли да ги проследят?

— Да го кажем така: този тип или е служител на „Леда Корп“, работещ и като управител на скапан мотел сред пустошта, или има дебели връзки с мрежата, действаща по тези места.

— Мрежа? Криминална мрежа? — поинтересувах се. — Май наистина имаш бурно въображение.

— Добре — каза Приянка, — щом така смяташ. Аз обаче вярвам на очите си, онзи беше по-добре зареден от повечето аптеки. При всички случаи трябва да си ми благодарна. Сега справедливостта ще възтържествува и Сузуме, любимката на цял един народ, ще може да се завърне в лоното на демокрацията. За теб го правя, Америка.

— Много смешно — отвърнах.

— Да, нали? — съгласи се тя. — Но няма да се смееш, като ти съобщя, че телефоните им не работят.

Думите ѝ се процедиха през съзнанието ми, забавяйки кръвта във вените ми. Роман надникна към мен тревожно.

— Сигурна ли си? — попита я той.

Приянка сви рамене.

— Вероятно заради някоя буря.

Естествено. Прониза ме парещ гняв. Нищо чудно да беше прерязала жиците. Нямаше да ми позволят да се обадя за помощ, не и преди да получат каквото искаха от мен.

— Провери сама, ако не ми вярваш — предложи невинно Приянка.

— Точно това смятам да сторя — отсякох и слязох от пикала.

— Как успя да си отвориш рана на челото? — попита я Роман, посягайки към нея.

Приянка перна ръката му.

— Успокой се, нищо ми няма. Повърхностна рана… и така нататък.

— Онзи ли те удари?

Тя го изгледа обидено.

— Не. Е, съпротивляваше се… — подхвана. — Така де, боричкаше се с мен. Много беше сладък. Направо ме досмеша.

— Пак ли си удари главата в някоя врата?

Ослепителната усмивка на Приянка помръкна леко, но думите ѝ не забавиха хода си. Пулсът препускаше в гърлото ѝ, прекалено учестен, за да е нормален.

— За твое сведение блъснах челото си в прозореца, когато онзи изскочи от храсталака, врякайки като някой дребен трол.

— Нали уж каза, че имало и добра новина? — подканих я.

Приянка бръкна в единия съдран джоб на роклята си и като извади ръка, от показалеца ѝ висеше огромен дървен ключодържател със сребрист ключ.

— Взех една от по-големите и, надявам се, не чак толкова отвратителни стаи. Вероятно имаме около час, преди управителят да се свести и да свали достатъчно от тиксото на устата си, за да се развика.

О, боже!

Роман ме погледна, като че очакваше одобрението ми. Кимнах неохотно.

Само този път — помислих си и тръгнах след тях, чувствайки, че се смалявам. Започвах да си припомням какво е да нарушаваш закона, да ставаш невидима, за да не те хванат. Ръцете ми трепереха толкова мощно, че ми се наложи да притисна длани към бедрата си.

Можех да се справя. Само този път.

Само още веднъж.

Когато Приянка мина покрай мен, очаквана електрическа искра прехвърча в съзнанието ми.

Доближих я и пуснах сребърната нишка на силата си да потърси връзка.

Скоро я намери.

В джоба на Приянка имаше друго електрическо устройство, освен телефона, който бях взела от единия похитител. Нещо със заредена батерия.

Тя свърна към мотела. Роман забави леко крачка и изостана, така че да върви зад мен. Съпровождаха ме като пленница — точно за такава ме имаха.

Ала аз допуснах мъничка усмивка по устните си в меката, смътна светлина на ранното утро. Познавах този заряд.

Втори мобилен телефон.

Втори шанс.

Единадесета глава

Сега колата миришеше на стари пържени картофи и се движеше, сякаш е изминала милион километри. Двигателят се задавяше и скрибуцаше жално всеки път, когато натиснех газта, а спирачките скърцаха, като намалявах. Имах пълен резервоар, но не защото си бяхме купили бензин, а защото показах на Роман как да използва градинския маркуч, за да източи от друга кола в паркинга на мотела.

Процедурата ми беше до болка позната. Намираш кола. Източваш бензин от друга. Сменяш регистрационния номер. Вкопчих се в добре усвоените стъпки, защото не ми се мислеше. Не исках да си припомням какво бях видяла по телевизията.

Как убивам Защитника. Как изстрелвам от ръката си ослепителна светкавица, която взривява колоните и операторската кабинка.

Надявах се някой от близките репортери да е уловил нападението на камерата. Двама бяха успели, но и двамата бяха снимали откъм гърба на Защитника, който насочи пистолет към мен. Само запис от дясната ми страна би показал какво се разигра всъщност. Не можех да се отърся от мисълта дори когато тръгнах към магистралата, за да сваля регистрационния номер на пикала и да подменя с него този на сивия седан, който бяхме откраднали. Толкова камери снимаха събитието… а излъчваха материал единствено от този ъгъл!

Докато сменях номера на колата, Приянка и Роман ме чакаха вътре, заредили багажника с храна и бутилки вода от автомата на мотела.

Потеглихме мълчаливо на изток, използвайки компаса на таблото. Чак след около час разбрахме къде се намираме: Небраска. Почти на двеста километра от Пенсилвания, където ни бяха отвлекли преди три дни.

Онези мъже ни бяха държали в плен цели три дни, докато страната, ООН, умиротворителите, Защитниците и местната полиция ме издирваха. Докато пускаха дронове да обхождат квартали и магистрали. Докато излъчваха лицето ми по новинарски емисии и вероятно по малкото интернет сайтове, одобрени от временното правителство.

Властите още издирват момичето пси, отговорно за смъртта на седем души…

След около час започнахме да се натъкваме на коли и градове и магистралата се разшири. Чувствах се като мравка, хваната под стъклен похлупак, сякаш нямаше накъде да избягам и слънцето бавно ме изгаряше жива.

Преглътнах сухо и посегнах към шишето вода в поставката за чаши. Роман разви капачката и ми го подаде. Пресуших го наведнъж и смачках пластмасовата бутилка, но болката в гърлото ми не премина.

— Ще го обсъдим ли, или просто ще продължим да игнорираме факта, че си издирвана бегълка? — попита Приянка, изпъната на задната седалка. — На мен ми е все едно, просто искам да сме наясно. Пък и ми е скучно.

Стиснах зъби.

— Радвам се, че поне ти можеш да си позволиш да скучаеш в тази ситуация.

— Наистина трябва да измислим план на действие — обади се с почти извинителен тон Роман. — Поне до границата между зоните. Посъветва ли те приятелят ти откъде да стигнем до… където отиваме?

— Да, и между другото, кой е приятелят ти? — поинтересува се Приянка. — Онзи от Съвета на „Пси“ или… кои бяха другите? Стюарт и… Руби? Така ли се казваше момичето?

Направих се, че не съм я чула.

— Говорих с Чарлс.

Приянка отлично знаеше името на Руби. След медийната буря около затварянето на лагерите и изчезването ѝ всички знаеха името на Руби, както и че правителството я издирва. Въпросът ѝ не бе случаен.

Прехапах вътрешността на бузата си, за да не изрека друго. След купищата лъжи не можеше да е толкова просто. Толкова очевидно. Личната ми история се беше превърнала в обществено достояние заедно с факта, че бях близка с Руби и Лиъм. Затова съвсем логично предполагаха, че поддържам контакт с приятелите си и мога да се обърна към тях за помощ.

Въпреки това мисълта сякаш стисна със студени пръсти гърлото ми. Те ли ме тласкаха в тази посока? Дали не се възползваха от положението ми?

По дяволите! А аз ги водех точно към целта им.

Виждах два варианта. Първият беше да взема от Приянка телефона със снимките на похитителите и стигнехме ли до Вирджиния, да им избягам. Така нямаше да изложа на опасност Убежището и всички в него.

А вторият… Можех да ги заблуждавам, че пътуваме към Убежището, без изобщо да стигнем дотам.

Когато съставих плана си в мотела, реших вторият вариант да е резервен — побиваха ме тръпки при идеята дори да ги заведа в посока на Убежището, но вече не знаех дали трябва да го възприемам така. Ако Роман и Приянка искаха да намерят Руби и Лиъм, приятелите ми трябваше да знаят.

Този подход криеше рискове, но можех да ги огранича, ако внимавах.

Имаше шанс. Имаше. Бяха ме притиснали в ъгъла, но не съзнаваха, че и аз съм сторила същото с тях.

На километър пред нас един електронен билборд примигна и светна, получавайки сигнал. Когато картината най-сетне се появи, не беше реклама или предупреждение за пътните условия.

Беше моето лице. На височина от четири метра и светещо. Снимката се плъзна към едната страна на екрана, за да направи място на червен текст.

Ако видите този пси-субект, обадете се на 911.

Голяма опасност!

Стойте надалеч!

Скочих върху спирачката и тримата едва не излетяхме от седалките. Шофьорът зад мен натисна клаксона и ни заобиколи рязко.

— Хм — поде внимателно Приянка. — Не бих казала, че е най-добрата ти снимка. Изглеждаш, все едно ти иде да фраснеш някого в муцуната.

Използваха снимката от картата ми за пси-идентификация. Онази, за която ми бяха казали да не се усмихвам. Вида толкова се смя на злобната ми физиономия, че си я сложи в рамка.

Сега обаче не ми се струваше смешна.

Още километър надолу по пътя се включи и следващият билборд.

Ако видите този пси-субект…

Светещите екрани пречеха на концентрацията ми и новите източници на енергия наоколо се свързваха по-бавно със съзнанието ми, но скоро го обгърнаха като рояк пчели. Вибриращото електричество на билбордовете беше по-приглушено от заряда на близките автомобилни двигатели, но трептеше с тях в хармония, от която косата ми настръхваше.

— Сузуме… — започна Роман.

— Видях — процедих през стегнато гърло.

На няколко километра пред нас шосето се стесняваше и колите намаляваха скоростта. Малко след това проблясваха червени и сини светлини. Няколко униформени полицаи и Защитници проверяваха колите една по една и отваряха багажниците им. Във въздуха бавно летяха дронове. Последни технологии, отпуснати като прощален подарък от Обединените нации.

Поех си глътка въздух и завих внезапно в най-близката отбивка, засичайки колата в съседната лента.

— Определено не си привлякла ничие внимание с този ход — коментира Приянка, стиснала дръжката над едната задна врата.

Натиснах газта и завих рязко надясно, без да спра на червения светофар. Изсвири клаксон, но звукът почти не ме достигна покрай електронния сигнал, който ни следваше в небето.

Мамка му! — изругах наум и отново завих с бясна скорост, разминавайки се на косъм с някакъв велосипедист, който тъкмо излизаше на кръстовището. Изтръпнах, но дронът още беше в огледалото за обратно виждане.

— Приянка, можеш ли да…? — подхвана Роман.

— Вече действам — отвърна тя.

Мислех, че е изхвърлила счупения телефон, но тя просто бе пъхнала парчетата в якето си. Сглоби го припряно, без да му слага СИМ картата, сетне бръкна в джоба си и извади другия телефон. Онзи със снимките.

— Какво ще правиш с него? — попитах остро.

— Успокой се. Ще взема една малка част от този, за да включа другия. Паметта му и снимките ти няма да бъдат засегнати.

Идеше ми да скоча на задната седалка и да изтръгна телефона от ръката ѝ, но тя вече беше извадила една част от него и я пъхваше в другия.

— Кълна се, ако прецакаш този телефон… — занареждах, вкопчвайки се в кормилото.

— Нямам намерение да прецаквам нищо друго, освен дрона — успокои ме Приянка. — Телефонът ще излъчи нисък сигнал, който ще повреди записа на тая гадинка, преди да го е предала. Вече сме в постоянно сляпо петно, или поне докато телефонът има батерия. Същото важи и за пътните камери, ще ги накарам да губят сигнал, докато минаваме под тях. — Тя се извърна назад и помаха на кръжащото над нас черно устройство. — Виждаш ли? Сбогом, дронче.

Свърнах към първия търговски център по пътя ни, наблюдавайки с удивление как дронът продължава напред по шосето. Спрях внезапно на гърба на едно химическо чистене със спуснати решетки. Дръпнах ръчната спирачка и изгасих двигателя.

Дори не се бях сетила за наскоро монтираните камери по пътя към Вирджиния. Бяха нова мярка за сигурност в борбата срещу контрабандата и престъпността. Освен това бяха програмирани да подават сигнал за всяка кола, чиито пътници умишлено променяха или маскираха лицата си. Много полезна технология… ако не преследваха теб самия.

— Сигурна ли си, че сме невидими? — попитах Приянка.

Бях виждала и други Зелени да творят същински чудеса на техниката с няколко жички и празна консервна кутия, но това ми звучеше направо невероятно.

Тя се престори на засегната, слагайки ръка на сърцето си.

Не знам защо погледнах към Роман за потвърждение, като се имаше предвид, че и той беше също толкова неискрен. Може би защото, ако им вярвах за едно-единствено нещо, това беше, че при никакви обстоятелства не биха рискували живота си и безопасността си с лека ръка. И те имаха не по-малка причина от мен да се измъкнат от взора на камерите.

— Действа — увери ме той. — Дроновете ще сигнализират за нормално смущение, а уличните камери изобщо няма да се включат, за да ни заснемат.

Учестеният ми дъх прогаряше гърлото ми и ускоряваше пулса ми. Опрях чело на волана. Затворих очи с надеждата да погреба спомена за билбордовете в тъмнината зад клепачите си. Като ги отворих, Приянка държеше найлонова торбичка пред мен.

— Моля те, не повръщай на тапицерията. Това е едничкият ни дом в момента.

— Приянка! — нахока я Роман.

— Не се прави, че и ти не си го помисли — парира го тя.

Отблъснах ръката ѝ.

— Просто съм… — Ядосана. Объркана. Уплашена. Толкова много ужасни неща наведнъж. Но не желаех да давам надмощие на подобни чувства, признавайки за тях, ето защо смених темата. — Нищо ми няма. Как им хрумна да ме търсят тук?

— Разширили са обсега на издирването… — рече Роман, приглаждайки разчорлената си коса. — Сигурно с всеки изминал ден увеличават периметъра от Пенсилвания навън.

Надигнах се в седалката, макар че още се усещах в безтегловност.

— Ще ни кажеш ли накъде пътуваме? — попита той. — Щом проверяват главните пътища, може просто да ги избягваме.

Не, не можехме. Не и през цялото време.

— Вирджиния. Отиваме в едно скривалище. Извън радара на властите.

Откъдето можех да изпратя снимките на похитителите на Вида и Дунди и да разгадая връзката им с взрива.

Приянка се приведе между предните седалки.

— Добре звучи.

Не ми се щеше да им давам дори толкова информация предварително, но така щях да ги заблудя, че започвам да им се доверявам. Пък и дори да успеех да им избягам, Вирджиния беше голям щат. Години наред можеше да ме издирват неуспешно из него.

— Значи, ще трябва да прекосим границата между две зони — замисли се Роман. — Как смяташ да го направим?

Без значение как щяхме да стигнем дотам, трябваше да минем най-малко през един контролен пункт. В момента се намирахме в Зона 3. Границата ѝ със Зона 1 съвпадаше със западните граници на Пенсилвания, Западна Вирджиния и Вирджиния, като Вирджиния служеше като южна граница на Зона 2, която започваше от Северна Каролина и се простираше чак до Тексас.

Зоните изпълняваха ключова роля, главно административна, когато Обединените нации поеха контрола над нещата. Спомагаха за разпределението на провизиите и осигуряваха по-малки, по-лесно управляеми райони за наблюдение от страна на умиротворителите. Сега ни оставаха броени месеци до първите истински избори от пет години насам и свалянето на границите вероятно щеше да е един от първите ангажименти на новия Конгрес.

Границата между зоните не можеше да се прекоси нелегално. Всички пунктове по главните пътища и магистралите бяха под блокада. Заснемаха се регистрационните номера на всички автомобили и се включваха в база данни, чрез която стриктно се следеше кой влиза и кой излиза.

Тази мисъл ме накара да се обърна към спътниците си.

— Как са успели похитителите? — попитах ги, барабанейки с пръсти по таблото. — Как са прекарали камиона от Зона 1 до Зона 3, без да ги спрат? Дори да не са минали през скенер, Гранична полиция е трябвало да претърси каросерията.

— Ще ми се да можех да ти кажа, че всички обичат правилата като теб — отговори Приянка. — Само че повечето хора предпочитат подкупите.

Този вариант не важеше за нас. Въпреки че разполагахме с пари, имаше опасност да ме идентифицират. Наскоро монтираха камери с лицево разпознаване по всички контролни пунктове и не се съмнявах, че умиротворителите на ООН, които следяха трафика, спираха колите за по-сериозни проверки заради мен, издирваната бегълка.

Роман ме погледна.

— Не може ли да минем пеша?

— Не — отговорих, опирайки лакът във вратата. — Знам друг начин.

Не исках да го правя — беше егоистично и дори престъпно да разкривам подобна информация без нужното разрешение, ала нямахме време да скитаме и да търсим пролуки в оградите и обхвата на камерите. Открих тази вратичка най-случайно, когато ни се наложи да променим маршрута си за Зона 1 и 3, защото група поддръжници на Стражата на свободата бяха барикадирали главния контролен пункт. Агент Купър си затвори очите.

— Има един неохраняван страничен вход — споделих им накрая. — Понякога правителствени коли го използват, за да си спестят трафика и мащабните опашки по пунктовете.

Шосе, минаващо покрай езерото Ери в Ню Йорк и Пенсилвания. Транспортният отдел на правителството възнамеряваше отново да го отвори за общо ползване, за да улесни достъпа до езерото и да облекчи трафика към главния контролен пункт. Дори монтираха „умни“ камери за лицево разпознаване по време на първата фаза от „Да върнем Америка в правия път!“. В последния момент обаче канадското правителство подаде официално оплакване, защото камерите, насочени към езерото, можело да бъдат използвани за наблюдение на канадски кораби в канадски води и нарушавали правото на лично пространство на гражданите им. Заявиха, че заради участието им в ООН, новото оборудване можело да се възприеме като техника за вътрешен шпионаж.

Нашето правителство остави камерите за по-нататъшна употреба, но в момента стояха изключени. И шосето не се наблюдаваше.

— Ама че изненада! — възкликна Приянка.

— Колко често се използва? — попита Роман. — Някой би ли се досетил, че може да тръгнеш по него?

Добри въпроси, на които обаче нямах отговор.

— Не знам. Но се налага да опитаме.

Вярно, не особено разумен план. Засега обаче не ми хрумваше по-надежден, пък и беше по-добре, отколкото да стоим на едно място.

Дванадесета глава

Трябваше да пропътуваме почти двеста километра, преди да повярвам, че устройството на Приянка действа, и още толкова, за да реша, че е най-добре да страним от големите градове, около които кръжаха полицейски дронове. Парите на наркотрафиканта се изчерпваха точно толкова бързо, колкото беше предвидила Приянка, макар че зареждахме резервоара само до половината.

Тя проспа голяма част от дванайсетчасовия път до Охайо, похърквайки тихо от задната седалка, вирнала коленете на дългите си крака към тавана на колата, но Роман дори не задряма. Нито за секунда.

Аз също.

В полунощ най-сетне спряхме за почивка. Паркирах колата срещу една закусвалня — достатъчно далеч, за да не се набива на очи, но и достатъчно близо, че да наблюдаваме хората от другата страна на светещите прозорци. Мъж с бяла шапчица бършеше бара, разговаряйки с двама подпийнали клиенти, които доволно похапваха палачинки от една чиния. По телевизора зад тях излъчваха новини за Европа.

— Не си дава много зор… — обобщи Роман видимо напрегнат.

Очите му прескачаха между закусвалнята и тоалетната, прилепена към дясната страна на сградата, като в бензиностанция. Именно заради това нейно разположение бяхме решили да я използваме.

— Няма нищо — отвърнах. — Нека се позабави. Така и не успя да се освежи в мотела.

Заради мен.

Роман се пресегна и включи радиото.

Нямах емоционалната нагласа да слушам новини за инцидента и предполагаемото ми участие в него. Посегнах да изключа радиото, но приглушените думи на Роман ме спряха.

— Знам, че сигурно ти е тежко да ги слушаш, но трябва да сме в час с новините и разследването.

Върнах ръката си на волана.

Имаше право, ала споменът за експлозията, за съдбата на Мел и останалите още беше твърде пресен. Вече почти непрестанно разигравах случката в главата си, умувайки дали е имало начин да ги спася. При мисълта да слушам как някой друг обсъжда онези кошмарни последни секунди ми идеше да изскоча от колата.

— Добре — скалъпих накрая.

Той натисна копчето за автоматичен избор на станция и остави радиото само да намери главната радиочестота на зоната, в която се намирахме.

Прашенето се вливаше и изливаше от ушите ми, прекъсвано от станции с лош сигнал и откъслеци от полузабравени песни. Когато попаднахме на правилната честота, звукът беше толкова силен и ясен, че гласът на радиоводещия едва не ни проглуши. Роман се стресна и го намали от копчето.

— … не изразяваме несъгласие с господин Мур и дори се уговорихме да поработим пробно с него по програмата му за Персонализирана независима тренировъчна база. Докладите, които ни изпрати компанията му за резултатите от пилотската база, са впечатляващи. Всеизвестно е, че не съм особен привърженик на ЧПО, но съм отворена към него, стига пилотската база да мине успешно правителствената инспекция следващия месец. Както знаете, досега не ни е предоставен достъп до нея… Да, следващият въпрос…

Познах гласа на президента Круз още на първата ѝ дума, но познах и тона му — на изтощено до предел нежелание, защото най-накрая я бяха приклещили в ъгъла, след като години наред се беше измъквала.

— Какво е ЧПО? — попита ме Роман.

— Частно пси-обучение — обясних, опитвайки да се съсредоточа в думите на президента Круз. Явно беше дала пресконференция сутринта. Смел ход, предвид новината. — Нещо като училище пансион за пси, където целят да ги реинтегрират в обществото, възпитавайки у тях умения, от които могат да се възползват на работното си място.

— Нали уж щеше да има… независими общности? Не изнесе ли презентация точно по този въпрос?

Гневът зажужа в главата ми като кошер — не заради Роман, а заради погрома на тези планове.

— От правителството не ги одобриха, защото били твърде скъпи за възстановяващата ни се икономика. Няколко компании, включително тази на Мур, се съревноваваха за финансирането на различни образователни и битови проекти и накрая спечели той.

Ако обучаваха децата на ценни умения в безопасна, чиста среда, нямаше как да имам оплаквания. Особено при положение че първоначалната идея за комплексите — все още стряскащо популярна сред голям брой американци — беше няколко отдалечени парцела земя да се отцепят с електрически огради и да се застроят с необходимите сгради.

— Не, Джордж, съгласна съм и с теб, и с него — продължаваше Круз. — Тези програми предоставят чудесни възможности, особено за непотърсените от семействата им деца. Дванайсет такива се записаха доброволно в първия клас на пилотската база и се надяваме да заселим в пансиона още петдесет деца от приемни и държавни домове. Но нека напомня, че това ще се случи чак след като господин Мур проведе първоначалната си проверка и предостави програмата си за надлежна инспекция.

— Колко деца са… непотърсени? — попита Роман, поколебавайки се на грозната дума.

— Хиляда сто и дванайсет — отговорих. — Повечето са в приемни домове, но много от по-възрастните пси живеят заедно в групови домове. Правителството наблюдава всички деца и негови служители ги следят изкъсо.

Той върна поглед към пътя с тревожно изражение на лице.

— Какво има? — попитах.

— Нищо — отвърна Роман. — Просто… Изненадан съм, че не си против тях. Все пак си живяла в лагер.

Надникнах смаяно към него.

— Какво общо има това?

След интервюто, което дадох преди години, и всички дебати, в които участвах оттогава, живеех с идеята, че всички хора по земята бяха чули историята ми. Толкова много от тях я знаеха в подробности, че дори вече не я чувствах напълно своя.

— Очаквах да го мразиш, защото неговото предложение доста наподобява онези места — поясни той. — Извинявай, не биваше да зачеквам тази тема…

— Няма нищо. — Наистина не възразявах. — Децата от програмата на Мур са отишли по свое желание и излизането им е гарантирано. Ако съдя по снимките от базата, тя е направо луксозен хотел в сравнение с нашия лагер. — Досега не ми беше хрумнало да го питам, но нещо възбуди любопитството ми. — Да разбирам ли, че ти не си живял в лагер?

Той поклати глава.

— Не. Оцелявахме извън системата.

— Как? — настоях да узная.

С другите живяхме на улицата известно време и беше почти невъзможно да се измъкваме от преследвачите и агентите от Специален отряд „Пси“. Живеехме под заплаха дори от цивилни граждани, решени да изкарат по някой и друг долар, докладвайки ни пред властите. Чудех се дали правителството изобщо разполагаше с официални досиета на Роман и Приянка.

— Заселихме се в една празна къща — каза той, потривайки опаката страна на белязаната си ръка с палеца на другата. Думите му звучаха безизразно. Отработено. — Един съсед ни носеше храна.

Лъжата някак пасваше. Подобни неща се случваха само в сънищата.

— Какъв беше животът в лагера? — поинтересува се той.

— Май вече всичко излезе наяве — отговорих аз. — Беше затвор във всяко едно отношение. Контролираха ни изцяло; казваха ни кога да спим, кога и какво да ядем. Принуждаваха ни да работим. Беше все едно да вървиш през ада, наквасен с бензин, мъчейки се да не пламнеш.

Свадливият ми тон остави горчив вкус в устата ми и неловко мълчание помежду ни. След малко реших да добавя:

— Беше все едно да живееш със сърцето си, затворено в клетка. Нищо не напускаше територията на лагера. Нищо не влизаше вътре.

Вкъщи, още преди Каледония, преди Набора, преди да покажа силата си, слушах разказите на възрастните ми роднини за живота им в американските концентрационни лагери през Втората световна война. Знаех, че правителството е затваряло в тях американците с японски произход и е изземвало имуществото им, подлагайки собствените си граждани на нечовешко съществуване само заради вярването, че всеки с японска кръв във вените е опасен за държавата. Въпреки това, когато автобусът, който ни откара до Охайо, мина през портите на Каледония, бях достатъчно наивна — и млада — да се надявам, че този „рехабилитационен център“ ще е точно такъв, какъвто го описваха по новините: предпазна медицинска програма, изолирано училище, място, където можехме да живеем без страх.

Двете неща нямаха нищо общо и не можех да ги сравнявам. Просто ми се щеше да бях слушала по-задълбочено разказите на роднините си, да бях осъзнала, че историята донякъде се повтаря, защото, ако си давах сметка, че не трябва да храня надежди, че правителството и президентът невинаги постъпват като грижовни бащи, навярно щях да си спестя поне мъничко болка.

— Съжалявам, че си преживяла такъв ужас — рече с онзи тих глас Роман. — Разбирам защо отстояваш така пламенно правата на всички пси.

Не знаех как да му отговоря, защото не исках да се съгласявам с него. Не исках да изпитвам чувството, че споделяме нещо.

Приянка излезе от тоалетната и затвори внимателно вратата. Надникна към закусвалнята и се увери, че посетителите ѝ са с гръб към нея, преди да пресече улицата.

Споходи ме усещането, че гърдите ми всеки момент ще избухнат от напрежение.

— Всъщност — подхванах, отваряйки вратата, — май и аз имам потребност от известна почивка.

Затворих я зад себе си и не погледнах Приянка, докато се разминавахме. Тя се обърна и проследи с очи пътя ми към тоалетната. Като наближих сградата, сервитьорката заобиколи бара и се запъти да чисти масите до прозореца.

Наведох се, пропълзях под него и зачаках. Топъл влажен въздух изпълни дробовете ми и замилва кожата ми.

— Сузуме Кимура, момичето пси, отговорно за ужасяващото нападение в Пенсилванския университет, работеше в нейния кабинет!

Всеки мускул в тялото ми се обтегна, като чух името си, произнесено с копринения глас на Джоузеф Мур. Идваше от телевизора в закусвалнята.

— Временният президент Круз не зае поста си чрез избори, а беше назначена от кукловодите си в ООН. Всяка лоша заповед, която ѝ спускат, е в разрез с интересите на обикновения, трудолюбив американец. Тя пълни джобовете на чуждестранните ни повелители и вместо да пригажда поколението пси към обществото ни, единствено подхранва радикалните му елементи. А и как да очакваме безпристрастни решения от нейна страна, след като собствената ѝ дъщеря Роза — която, между другото, няма нито една публична изява, откакто започна кампанията на майка ѝ, е една от тях?

Исках да извади моето име и това на Роза от мръсната си уста. Момичето живееше и учеше в Канада, след като някой опита да го отвлече на път към дома му.

— Не ни е нужна нова американска мечта, просто трябва да си върнем онази, която ни откраднаха в деня, когато се съгласихме останалата част от света да решава нашите проблеми. Първата стъпка е клетвата за лоялност… — Екзалтираните възгласи, които последваха, ме накараха да изтръпна. — Да! Точно така! И… нека довърша, нека довърша… втората е да направим така, че нападение като това на Кимура и съмишлениците ѝ дегенерати повече никога да не се повтори.

Дегенерати.

Яростта ме прояждаше отвътре. Целият ми труд… всички речи… всички нападки, на които отвръщах, подавайки другата си буза… Всичко това беше стъпка напред и хиляда назад.

Телевизионният водещ отбеляза:

— Въпреки че администрацията на Круз многократно отхвърляше исканията на „Стражата на свободата“ за клетва на лоялност, нападението в Пенсилванския университет като че ли подтиква към промяна в тази насока.

Запълзях напред и станах чак когато стигнах вратата на тоалетната. От този ъгъл се виждаше отражението на телевизионния екран в предните прозорци.

Прессекретарят излезе на подиума. В думите ѝ се долавяше сдържана емоция. Двете с Мел бяха близки приятелки. Мел познаваше повечето от репортерите, отразяващи събитието.

— За да подсигурим безопасността на населението и съдействието на пси-общността, от понеделник налагаме две нови мерки. Първо, на всички пси, дори на онези под попечителството на собствените им семейства, ще бъде назначен местен правителствен служител, през когото ще минават всички искания за прекосяване на граници между зони и всякаква документация. Второ, при първата си среща със съответния отговорник всеки пси ще трябва да подпише документ, с който официално да заяви, че няма да участва в каквито и да било актове на агресия и измяна срещу Съединените щати.

С други думи, клетва за лоялност. Пристъпих смаяно напред, за да видя самия телевизор, да се уверя, че не съм попаднала в кошмар.

Значи нямаше връщане назад, дори след като докажех невинността си.

Водещият отвърна:

— Тези мерки може и да не удовлетворят „Стражата на свободата“ и други организации, изразили опасение, че не се оказва достатъчен контрол върху пси-населението на Америка, както и да не отговорят на настояването им за задължителна военна служба…

Фаровете на колата просветнаха отвъд улицата. Обърнах се стреснато към тях и зърнах Приянка да блъсва с юмрук волана, огласяйки тихата нощ с клаксона.

— … да! Тук е! Казвам ви, видях я!

Завъртях се към закусвалнята. Бялата жена зад бара крещеше в мобилния си телефон, а мъжът, който бе седял до нея, вече крачеше към страничната врата — към мен. Сервитьорката бръкна под бара, извади пушка и се прицели в мен през стъклото.

Нямах време за мислене. Сграбчих нажежената до бяло струя електричество, протичаща през лампите на тавана и флуоресцентните табели, и я дръпнах. Те избухнаха в експлозия от парчета стъкло и хората вътре се разпищяха.

Колата спря рязко на улицата пред закусвалнята и спирачките ѝ изскърцаха оглушително. Хукнах към нея, без да надниквам към тежките стъпки зад себе си, държейки погледа си върху сваленото стъкло на предната пасажерска врата, откъдето Роман се прицелваше с пистолет малко над рамото ми.

Отворих задната врата и скочих вътре, а тя се затръшна сама, когато Приянка натисна газта.

Никой не промълви нищо. Легнах настрани върху седалката и свих колене към гърдите си. Дишах на пресекулки и цялото ми тяло се тресеше от прилив на адреналин и закъснял страх.

Накрая Приянка попита ведро:

— Всички будни ли са вече?

Надигнах се, прекалено засрамена да срещна тревожния поглед на Роман. Глупачка… Пълна глупачка…

След около минута телефонът на Приянка издаде познат звук. Системата за спешна сигнализация.

Роман не прочете съобщението на глас, но аз го съзрях над рамото му.

ПСИ бегълка Сузуме Кимура забелязана в района.

Сребриста тойота с регистрационен номер, завършващ на D531.

Бъдете нащрек. Не доближавайте издирваната. Наберете 911.

В тъмното небе изникна дрон и прелетя светкавично над нас в посока на закусвалнята. Само след минута проехтяха сирени. Далечният им вой продължи да отеква в главата ми километри и часове наред. Дори след като се отдалечихме достатъчно, че да оставя случката в паметта си.

Само че така и не съумявах. В съзнанието ми миналото се сблъскваше с настоящето и можех единствено да будувам, за да оцелея в кошмара, който раждаха.

Тринадесета глава

Лицето ми беше навсякъде.

По безброй билбордове. По телевизионните екрани на домовете, които подминавахме, в новинарските съобщения, изпращани автоматично до телефона на Приянка, по хилядите листовки, разлепени по улични лампи, витрини на магазини и бензиностанции.

При последната ни спирка за бензин преди няколко часа Роман ни донесе една да я разгледаме. Съдържанието ѝ не се различаваше по нищо от съобщението и снимката на билбордовете, освен по това, че имаше втори телефонен номер за връзка и едно изречение със ситен шрифт в дъното:

Това известие се разпространява от „Мур Ентърпрайзис“, съгласно кампанията „Мур за Америка“.

По-късно чухме официалната закана на Мур по радиото.

— Ако Круз не намери Кимура дори с помощта на всичките си ресурси, аз ще я намеря.

Погледнах спътниците си и възможно най-спокойно заявих:

— Май ще ми трябва маскировка.

— Това вече е приказка — съгласи се Приянка. — Не знам за вас, но аз нямам търпение да спра да изглеждам така, сякаш току-що съм изпълзяла от гроба.

Влязохме в малкото градче толкова бързо, че не смогнах да прочета името на табелата. Роман намали скоростта, за да прецени дали мястото е подходящо за следващата ни спирка. Комбито издаде жален стон при смяната на предавките. Беше твърде рисковано да задържим седана, затова извадихме голям късмет, натъквайки се на това возило, изоставено до един железопътен парк.

След поредица от квартални улички, сгушени в сянката на големи дървета, започваха да изплуват и признаци на живот. Работни екипи поправяха скъсани електрически кабели, изхвърляха боклукчийски контейнери или разчистваха храсталаците покрай прясно боядисани домове. Повечето коли бяха паркирани по входните алеи на спретнати къщи, а не бяха зарязани покрай уличните канавки. Жителите на градчето стояха по ливадите си, говореха със съседи или разхождаха кучета.

Получава се — помислих си с първата искрица надежда от дни насам. Правителството, колкото и да го плюеха, подобряваше живота на хората. Изчистех ли името си, щях да се трудя още по-усърдно за него. Да помагам на повече хора.

Но лекият повей на живот очевидно бе подминал търговския център пред нас. Приличаше на змийска кожа, сребриста и крехка под гаснещата светлина. Повечето витрини още бяха заковани с дъски, а останалите — надве-натри блокирани с полицейски ленти и табели „ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО“.

Мярнах един голям контейнер за дарения и го посочих.

— Там. Ще свърши работа.

Роман се поусмихна. Не бях сядала зад волана след случката при закусвалнята и едва ли щеше да ми се отдаде възможност. Но вече наближавахме Вирджиния и не си струваше да се боря. На драго сърце им позволявах сами да се придвижат до капана ми — все пак ги използвах като още два чифта очи нащрек.

— Май става…? — провлече Роман, смествайки бавно колата зад грамадния контейнер.

Беше толкова препълнен с боклукчийски торби с дрехи, че един по-здрав порив на вятъра можеше да отвее капака му. В мръсотията и дъжда около него бяха струпани играчки и детски колела. Нежелани спомени. Не се знаеше откога се мъдреха там — от десет години или от десет дни.

— Ще те изчакаме тук — заявих на Роман, разкопчавайки предпазния си колан.

Тъй като само неговите дрехи не бяха пропити с кръв, именно на него се падаше да ни набавя бензин — подкупвайки някого да му отстъпи една от дажбените си карти или пък някой служител в бензиностанция да пусне помпата, без да отчете продажба.

Роман свали прозореца си.

— Само… внимавайте, ясно? Няма да се бавя.

— Не се безпокой, Ро — отвърна Приянка. — Ще ти намеря възможно най-шарената хипарска тениска.

Изстрадалият поглед, с който подкара колата, почти ме разсмя. Почти.

Приянка вече ровеше в най-близкия чувал с дрехи, изхвърлен извън контейнера.

— Ооооо… Това вече ми харесва.

Стъпи на един кашон с книги и издърпа една вързана боклукчийска торба. От дупка в найлона висеше ръкавът на лилава копринена блуза. Тя се разрови, тананикайки доволно.

Аз огледах другите изхвърлени вещи с ръце на хълбоците. Имаше купища електрически уреди, завивки и украшения, запокитени като стари боклуци. Цялото това прахосничество направо ме отвращаваше. Ала хората като че ли винаги се освобождаваха от вехтите си вещи, когато искаха да се отърват от тежестта на спомените.

Прерових най-близкия чувал с дрехи и ръцете ми се спряха за миг на блуза с розови цветя. Въздъхнах и я бутнах встрани, изваждайки възголяма тениска с логото на баскетболен отбор изпод нея. Бръкнах между роклите под нея и намерих чифт дънкови къси панталонки, които вероятно щяха да ми станат, ако ги пристегнех с колан или въже. Събух очуканите си обувки с токчета, пъхнах ги в чувала и изрових бели платненки от дъното му. Бяха само с един номер по-големи. Добър улов.

След като свърших тази работа, започнах да съставям по памет и втори списък. Храна, вода, посуда, одеяла…

Реших да ги подреждам в три купчини, започвайки с одеялата и няколко калъфки за възглавници. Вършеха отлична работа за пренасяне на разни неща, когато човек не разполагаше с раница. Едно канче за варене, едно тиганче за готвене или като допълнително средство за самоотбрана. Ножовете също бяха полезни. По една вилица и лъжица за трима ни. Ако вземехме повече, щяха да дрънчат в торбите ни и да пречат на безшумното ни придвижване. Нямаше батерии. Едно фенерче, което май работеше засега, макар че едва светеше. Най-сполучливият удар щяха да са консерви и тоалетна хартия, но подобни находки бяха изключение.

— Мислиш да ни водиш на къмпинг ли? — изгледа ме с вирнати вежди Приянка. — Обичам излетите, стига да включват стая с климатик и хубава гледка.

Лицето ми пламна. Върнах поглед към спретнатите си купчинки с домашни потреби.

Първоначално исках да спрем само за нови, чисти дрехи. Нямахме необходимост от всички тези неща, особено след като пътувахме към Убежището. Но независимо от умората ми това тук… това тук беше ценно. Все едно нахлузвах чифт удобни обувки, които си мислех, че са ми умалели. Контейнерите за дарения, пустата улица… Сякаш ме обземаше носталгия.

— Извинявай — пророних и се изправих. — Старите навици умират трудно.

Чувствах се… Засрамена не беше подходяща дума. Месеците на бягство, когато крадяхме храна от уличните автомати и източвахме бензин от изоставени коли, не ми липсваха особено.

Всеки ден от тях беше пропит с отчаяние и глад. Единствените късчета светлина, които пазех в спомените си, бяха онези моменти с приятелите ми: как Лиъм ни разказва истории на фенерче или пее фалшиво любимите си класически рок парчета; как решавам хитроумните математически задачки, които Дунди ми пише в общата ни тетрадка; как с Руби скитаме из тъмните останки на един „Уол март“ в търсене на дрехи, които би ми харесало да облека. Онова усещане, че си в безопасност, че има надежда, че те обичат.

Всички тези спомени бяха като слънчева светлина, изливаща се през красив витраж. Всеки от тях си имаше свой цвят, свое чувство и заедно образуваха живописна творба в тъмна рамка.

Приянка отново ме погледна, но този път по различен начин. В очите ѝ вече не се четеше подозрение, нямаше я и онази ненавист, с която ме слушаше, като говорех за работата си. За пръв път не забелязвах в тях упрек.

При други обстоятелства дори бих решила, че ме гледа с разбиране.

— Не, исках да кажа… това е хубаво — обясни тя и клекна да събере най-близката купчинка в една от калъфките. Милият ѝ тон ме подразни; подразни ме мисълта, че изобщо ми беше хрумнало да направя такава глупост. — Човек никога не знае какво го чака, нали така?

— Да — процедих и станах да преровя чувалите с дрехи, които бях подминала по-рано. — Все тая.

Приянка остана зад мен за момент и продължи да ме наблюдава. Защо ме караше да се чувствам така — като ранено животно, пуснато отново в дивото? Главата ми пулсираше от болезнена потребност да я положа някъде, а напрежението зад очите ми растеше.

Това е абсурдно — помислих си. — Нищо ти няма.

За да си го докажа, пуснах съзнанието си да издирва слабия заряд на работещия телефон. Все едно обръщах празен джоб. Явно го беше зарязала в колата. Единственото електричество наоколо беше това на уличната лампа.

— Ето — обади се Приянка и ми подаде смачкана на топка дреха. — Вземи това.

След дълъг момент на мълчание я приех.

Ризата бе ушита от мек дънков плат. Разгърнах я и огледах ярката бродерия на цветя с усукани лиани около раменете.

— Сладка е — казах, опитвайки да загладя гънките ѝ върху бедрото си.

— Бродерията е приказна — съгласи се Приянка. — Провери я за дупки и петна, може да съм пропуснала нещо…

Плъзнах леко пръсти по шевовете ѝ и я обърнах наопаки за още по-старателен оглед. В тази секунда ми се прииска повече от всичко аз да я бях намерила първа.

Докато пътувахме с Бети, момчетата много усърдно ми търсеха дрехи, но не проумяваха колко важно беше за мен сама да избирам облеклото си. Колкото и непрактично да беше яркото розово за живота в бягство, то ми носеше поне мъничко чувство за превъзходство при мисълта, че можех да изглеждам както си искам в света, който се опитваше да ми отнеме цялата сила. Помагаше ми да се възприемам като някое от магическите момичета с пъстри, красиви костюми от мангите, които четях някога. Така си представях силата едно време.

— Къде се отнесе, искричке?

Примигнах.

— О, извинявай.

— Тази риза много ще ти отива с някоя цветна пола, но май е доста неподходяща за бягства и мелета.

— Чакай малко — удивих се. — Взела си я за мен?

— Ох, май пак прекалих — отвърна Приянка. — Извинявай. Просто реших, че цветовете ѝ много ще отиват на кожата ти. Няма да ти се разсърдя, ако я изхвърлиш. Толкова съм свикнала да се грижа за Роман, че понякога забравям за съществуването на хора, способни да се грижат сами за себе си.

— Не, много ми харесва — уверих я. Просто се изненадвах, че… някак беше успяла да уцели точно моя вкус — Но вече си намерих дрехи.

Понечих да ѝ върна ризата, но тя изгледа тениската с баскетболното лого все едно я лазеха бълхи.

— Нали трябва да се маскираме — поясних, чудейки се защо ли изпитвах нужда да се оправдавам за избора си.

— Това нещо е поне три размера над твоя. Не може ли просто да ти намерим някоя голяма шапка? — предложи Приянка. — Така де, щом и бездруго си бегълка, преследвана от властите, не е ли редно поне да се чувстваш добре в дрехите си?

Пак опитах да ѝ върна ризата, ядосана на стегнатото си гърло. Този път Приянка я взе и шеговитостта се изцеди от лицето ѝ. Но вместо да я изхвърли в някой от чувалите, тя я сгъна и я добави към собствената си купчинка.

— В случай че размислиш — допълни.

— Няма.

Тя сви рамене.

— Както и да е, радвам се, че си очаквала да ми стане. А тази как ще ми стои според теб?

Приянка разгърна пред себе си тъмна, леко прозрачна блуза с флорални мотиви и дълъг ръкав. Имаше достатъчно цвят да подчертае кехлибарените ѝ очи. Но след като я бях видяла в яркожълта рокля, ми се струваше малко скромна за нея.

— Трябва да я съчетаеш с дънки с висока талия. Ако не беше хиляда градуса, бих добавила и това…

Извадих мек виолетов пуловер.

Тя го взе с грейнало лице.

— Бутик „Сметище“ е същинска съкровищница. Това е от стара колекция на „Диор“!

— И „Бижу боклук“ предлага изненадващо разнообразие — додадох, докато Приянка пробваше дълга туника, която метна върху купчинката си. Сетне пак се разрови из близкия чувал и извади нещо от дъното му. — Обикновено има само тениски от НАСКАР и бебешки дрехи. А това за кого е?

Тя огледа избелялата тениска на цветя в ръцете си. Нямаше да стане нито на нея, нито на Роман, но не я подаде и на мен. Вместо това хвърли и нея върху купчинката си, където вече имаше достатъчно дрехи за трима души, не за двама.

Явно долови мига, в който осъзнах истината, защото лицето ѝ не просто стана безизразно, а направо се заключи.

И рязко ме върна в реалността.

Мълчанието, което се възцари, заличи и сетните следи от топлината помежду ни. Изпитах облекчение, когато ми обърна гръб. Така поне не ми се налагаше да прикривам нарастващия, горчив гняв, стиснал вътрешностите ми.

Пак го направи — смъмрих се яростно. Пак се бях отпуснала прекалено. Щеше ми се да обвиня нея, да се вкопча в идеята, че просто ме е манипулирала, за да ме привлече на своя страна.

Ала се срамувах от себе си. Срамувах се, задето дори за броени минути бях приветствала дружелюбието ѝ. Бях позволила на приятелския ни разговор да облекчи онази дълбинна, тиха болка у мен, която от толкова време се мъчех да игнорирам, която, ако трябваше да си призная грозната истина, вероятно беше самота.

— За кого са тези дрехи? — повторих въпроса си.

Комбито влезе бавно в паркинга и спирачките му простенаха, когато Роман спря до нас.

— Ако исках да знаеш, щях да съм ти казала — отговори тя. Всяка следваща дума звучеше по-остро от предишната. — Приключи ли?

— Да — отвърнах, събирайки онова, което можех да нося. — Приключих.

На задната седалка ме превзеха сънища.

Далечни пътища тътнеха като гръмотевици, обгърнати в пращящо електричество. Познати лица кръжаха около мен и ми пречеха да видя какво се задава в далечината. Посегнех ли да ги докосна, рухваха като пепел.

Чух гласа на Мел. Думите ѝ отекваха като от пъклена развалена плоча: Да отложим ли събитието? Да отложим ли събитието?

Никой от хората наоколо не помръдваше. Не ми даваха да потърся Мел…

Дори като отворих очи, беше все едно гледах през запотено стъкло. Ярък лъч светлина пронизваше мрака в колата. Бях отпуснала глава върху предпазния колан и косата ми полепваше по потното ми чело.

— Опитвам се да ви обясня, че щом лицето на реформираните и „очовечени“ пси постъпва така, трябва да треперим от страх при мисълта на какво са способни другите. Кръгът „Псион“ всеки момент ще излезе от сенките, защото водачката им най-сетне се разкри пред света.

— Много си права, Карол. Представи си само колко секретна правителствена информация им е подавала. Направо имаме късмет, че Кръгът не е извършил някое по-страшно престъпление от атентата в Пенсилванския университет, както и че досега се занимава само с дребен вандализъм и кражба на обществена собственост. Но очевидно набират дързост. И предпазните мерки не са достатъчни. Не е достатъчно Круз да ни убеждава колко мирни били. Случилото се е потресаващо, но всички знаем, че престъпниците са склонни към престъпно поведение. Не твърдя, че Грей беше съвършеният президент, но дори несъвършените хора постъпват правилно понякога…

Някой издаде звук на отвращение и изключи радиото. Сънливостта пак притъпи сетивата ми и затворих очи, но гласовете не секнаха. Думите се ръсеха като живи въглени, догарящи, преди да достигнат съзнанието ми.

— … толкова близо, не можем да се доверим на…

— … трябва просто да ѝ кажем — настоя момчето. — Трябва да…

— Толкова близо… — беше отговорът. — Ще я изложим на опасност…

Кого?

— Лана би…

— Лана не е…

Трябваше да запомня това име.

Лана.

Трябваше да попитам… Но тежкият мрак ме обгръщаше наново.

Лана.

Кого щяха да изложат на опасност — мен или Лана?

Четиринадесета глава

Главната улица на Блекстоун, щата Вирджиния изглеждаше като старателно прерисувана от нечий сън, посветен на някогашната Америка. Толкова съвършена, че ако я бях видяла във филм, вероятно щях да я нарека клише: раирани сенници, тухлени сгради в ярки цветове и старовремски улични лампи. Още беше окичена с патриотични знамена и триъгълни флагчета за Деня на независимостта отпреди цели шест седмици, а между два светофара висеше рекламна табела за откриването на местното кино.

Най-лошото, което човек можеше да каже за Блекстоун, бе, че градчето се намираше доста далеч от Питсбърг и Ричмънд. Заради малките му размери не бяха сметнали за нужно да го оборудват с камерите за сигурност, монтирани из по-големите градове; освен това боклукчийските контейнери и противопожарните кранове не бяха белязани с познатите символи на ООН. Ала това не можеха да се нарекат недостатъци, когато се търсеше удачно място за тайна квартира на нелегални пси.

— В кръг ли караме? — попита Приянка. — Или чакаме някого?

Бях се събудила в лошо настроение и цял ден нищо не успяваше да го оправи, най-малкото допълнителните шест часа път до градчето заради уличните блокади и полицейските контролни пунктове из щата.

Както и очаквах, колкото повече се приближавахме до онова, което искаха спътниците ми, толкова повече ми стягаха юздите. Приянка ме придружаваше до тоалетната, а Роман следеше пътя ни на една открадната карта. По-рано сутринта най-сетне смогнах да се добера до волана, но само защото излъгах, че приятелите ми ще ни пуснат по-лесно, ако видят мен на шофьорското място.

Нямаше да успея да им се изплъзна, още щом се качих в колата пред онзи мотел, реших и своята, и тяхната съдба. Всичко останало беше просто надежди и илюзии.

Старият хотдог от една бензиностанция, с който закусих, тежеше като тухла в стомаха ми.

— Просто искам да се уверя, че не ни преследват. Пък и е за предпочитане да влезем по тъмно.

Лъжите вече ми идваха лесно. Единствено трябваше да потисна емоциите си и да се съсредоточа. Естествено, че Руби и Лиъм не обичаха гости по тъмно. Освен това имаха специален протокол, по който децата в беда можеха да се свържат с тях. Още помнех стъпките му от последното си и едничко засега посещение.

Но ние нямаше да го използваме. Точно обратното — щяхме да се появим по възможно най-подозрителния начин.

Приянка барабанеше с пръсти по облегалките на предните седалки. Роман допи кафето си, вперил поглед в пътя. Вятърът отлепи една листовка с моя снимка от стълба на близката улична лампа и я плъзна по предното ни стъкло.

Ако не бях толкова притеснена, вероятно щях да се засмея. Вместо това обаче дръпнах надолу козирката на бейзболната си шапка и вдигнах слънчевите си очила.

Роман стисна челюсти — единственият издайнически сигнал по спокойното му изражение. Зачудих се дали не се въздържа да каже нещо.

— Хубаво — склони Приянка, подскачайки леко на задната седалка.

Не си спомнях почти нищо от пътя дотук, нито от сънищата, заради които чувствах гърлото си продрано до кръв. Но все пак бях запомнила едно нещо. Една дума.

Лана.

Нямаше значение дали търсят Руби, или Лана, която и да беше тя — нямаше да им позволя да стъпят в Убежището.

Часовете се заизнизваха, тласкайки слънцето по широката му арка в небето. Преместих колата няколко пъти, за да избегна служителя, който проверяваше паркометрите за оставащото време. Накрая паркирах в една задънена уличка, пред строителната ограда на къща, разрушена до основи.

Чак по залез завъртях ключа в таблото и оставих сърцето си да изръмжи заедно с двигателя. Ако изпълнех плана си, това тегло скоро щеше да падне от плещите ми. Щях да си поема дъх, когато всички лъжи и тайни се разнищеха.

— Фаровете — напомни ми сънено Роман.

— Не и сега — отвърнах.

Повъртях малко по задните улички, за да се уверя за последно, че никой не е по петите ни, преди да напусна града. Щом подминах табелите на предградията, навлизайки сред притъмнялата гора, резервоарът на комбито почти се изпразни.

След като се уверих, че наоколо няма жива душа, включих фаровете за кратко.

— Какво търсим? — попита Приянка.

Фаровете осветиха синята лента, отбелязваща тайната врата.

Настъпих рязко спирачката. Предпазният колан на Приянка я стегна през гърдите и тя изохка.

— Ето това.

Спрях колата леко встрани и слязох, без да гася двигателя.

— Ще ми е потребна помощ.

Роман също слезе, затваряйки приглушено вратата след себе си. Отидохме до един висок, избуял къпинак и аз бръкнах предпазливо между бодлите му. Металната порта под него беше поела цялата горещина на деня. Резето се отвори с шумно скърцане.

Роман се поусмихна, когато открехнахме вратичката пред колата. Стоях достатъчно близо до него, за да усетя вълнението му.

— Наистина ли пристигнахме?

Тясната входна алея пред портата се разширяваше постепенно, водейки до нещо като паркинг. Приличаше на оптическа измама. От главния път дори не се виждаше, че част от дърветата в гъстата гора са изсечени.

— Пристигнахме.

Отместих се от колата, а Приянка зае шофьорското място и я вкара през портата. С Роман бързо я затворихме и пак спуснахме резето.

Шепата коли на жителите на Убежището бяха подредени от едната страна на паркинга и повечето бяха покрити с камуфлажни брезенти. Сърцето ми подскочи, като зърнах познатия пикап.

Тук са.

Приянка слезе от колата и подсвирна тихо.

— Добре са се уредили — отбеляза кротко.

Усмихнах ѝ се.

— О, още нищо не си видяла.

— Какво да вземем с нас? — попита Роман.

— Засега нищо — отговорих. — Всъщност… може да вземеш фенерчето.

Той кимна и послушно отиде да го донесе от багажника.

— Прия, къде си го сложила?

Тя се завъртя обратно към колата и дългите ѝ крака съкратиха набързо разстоянието.

— Трябва да е в една от калъфките…

Не беше. Когато спряхме по-рано, го скрих под задната седалка. Имах около минута, преди да го видят и да върнат вниманието си към мен.

Доколкото си спомнях, камерите, монтирани от Лиъм и баща му, имаха сензори за движение. Сигурно се бяха включили автоматично още когато колата влезе през портата, но бяха толкова добре скрити в дърветата, че открих най-близката само защото проследих с очи замаскирания ѝ кабел.

Вдигнах лице към обектива, за да го заснеме по-ясно. Сетне дадох единствения по-дискретен сигнал за тревога, който ми хрумваше. Кръстосах ръце в лактите си на Х и хванах с всяка срещуположното рамо.

Кажете ми, че още ги използвате — помислих си и оформих с устни една-единствена дума: — Помощ.

Лиъм ми беше разказвал как учел децата от Убежището на старите знаци, които всички пси използвали някога, включително буквата „Х“, заградена в кръг — символ, обозначаващ дадено място като опасно. Дори човекът пред екрана, независимо дали това беше Лиъм, Руби или някой друг, да не схванеше сигнала ми, вероятно все пак щеше да му подскаже, че нещо не е наред.

— Намерих го — обади се Роман, затваряйки багажника. После включи фенерчето и прокара лъча му по земята.

— Какво има? — попита Приянка, като дойде до мен.

Спуснах ръце надолу по раменете си и се престорих, че ги притискам по-плътно към гърдите си.

— Просто ми стана студено. Вероятно е заради хладината откъм езерото.

Трябваше да е над двайсет градуса, да не говорим за влажността, но Приянка само сви рамене.

— Да вървим! — подканих ги. — Ще се наложи да походим малко.

Исках да спечеля на Убежището достатъчно време да разберат какво се случва и да измислят план.

Роман вървеше до мен с вдигната глава и оглеждаше зорко гората наоколо. Носеше пистолета в колана на дънките си. Виждах очертанията му през тясната му сива тениска. Докато още бяхме при колата, кроях планове как да го накарам да остави оръжието си, но така и не ми хрумна начин, който не би предизвикал тревога в и бездруго бдителното му съзнание.

— Макар че нощните разходки из гората присъстват в най-любимите ми кошмари — изшушука зад нас Приянка, — определено бих оценила, ако ми кажеш какво търсим. Къща ли? Тунел?

— Не е далеч — уверих я шепнешком. — Ослушвайте се за вода.

Езерото представляваше просто точица на повечето карти и изглеждаше още по-незначително на фона на близкото езеро Лий — факт, с който господин Лиъм Стюарт не пропускаше възможност да се пошегува. Въпреки това беше достатъчно просторно и дълбоко, че да е нужна лодка, за да стигнеш до отсрещния бряг, където гората се сгъстяваше, а до постройките зад нея нямаше достъп по път.

Продължих да ги водя напред с намерението да заобиколим отдалече езерото и да ги върна на същото място, но Роман внезапно изпъна гръб.

— Мисля, че е насам — заяви, кимвайки точно към езерото.

Обърнах се, преди да е казал друго, и взех фенерчето от ръцете му. Тук отъпканата пътека не беше особено отчетлива заради големите камъни и стръмния склон. Не ми трябваше оправдание, за да слизам бавно надолу. Докато стигнахме до калния бряг на езерото, сърцето ми препускаше, сякаш бяхме пробягали целия път от Небраска дотук.

Коленичих и им махнах да сторят същото. Насочих фенерчето към отсрещния бряг и го включих. После го изключих и пак го включих. И пак…

— Какви ги вършиш? — попита Роман.

— Това е сигналът — излъгах. — Така им известявам, че сме приятели. Следват протокол за сигурност.

И това определено не беше част от него.

Тук сме — помислих си. — Елате да ни вземете.

— Ооо — обади се Приянка, пристъпвайки от крак на крак. — Все едно сме на секретна мисия.

— Аха — съгласих се.

— Май виждам човек — прошепна Роман, съсредоточил поглед в другия бряг на езерото.

И действително след малко се дочу тих плисък — нещо влизаше в тъмните води.

Лодка. Самотният ѝ гребец също се открои в нощта. Изправих се и стиснах фенерчето толкова силно, че от батериите му прехвръкна искра към ръката ми. Тениска… светла коса…

Не беше Лиъм.

Когато лодката ни наближи, човекът в нея се извърна към нас, за да прецени оставащото разстояние. Веднага я разпознах. Беше Лиза — тя бе от първите тийнейджъри, които бяха прибрали тук още преди три години. Беше на осемнайсет като мен и вероятно сред най-възрастните пси в Убежището.

Не идваше Лиъм. Нито Руби.

Лиза ме погледна и лицето ѝ грейна — очевидно ме беше познала. Планът ми рухваше, но успях да спася поне една полезна частица от него.

— Ти пък коя си? — провикнах се.

Тя се напрегна осезаемо и застина на излизане от лодката. Роман се пресегна към пистолета в колана си.

— Не те познавам — заявих със същия груб глас. И ти не ме познаваш. Хайде, Лиза… — Къде са отговорниците?

Устата на Лиза увисна. Затвори се. По лицето ѝ пробяга страх.

Лиъм и Руби трябваше да ме посрещнат. Протоколът за сигурност не можеше да се е променил чак толкова.

Нещо не е наред. Разиграваше се и нещо друго.

Приянка се показа иззад мен с изопнати рамене.

— Ще имаме ли неприятности?

Роман застана от съседната ми страна. Ако бяха други хора, щях да реша, че ми предлагат подкрепление, а не както в случая барикада, за да не им се изплъзна.

Никой не каза нито дума повече и в настъпилата тишина чухме изпращяване на клон. В следващия миг някой изрева:

— Пусни го!

Шест фигури със скрити зад черни скиорски маски лица и всевъзможни пушки и пистолети в ръце изникнаха от гората зад нас. За да се сливат с мрака, бяха облечени в тъмни ризи и панталони, и въпреки че екипировката им не беше военна, определено вършеше работа за нощна засада. Докато ние гледахме как Лиза плава бавно по езерото към нас, те ни бяха обсадили в гръб.

Единият от тях, висок тийнейджър, пристъпи напред и сложи пръст на спусъка на пушката си, повтаряйки по-умерено този път:

— Пусни го.

Роман извади пистолета си, преди да успея да погледна назад. Онази ужасяваща, безизразна маска се бе върнала на лицето му, а очите му пълзяха преценяващо от заплаха на заплаха.

Може да ги застреля всичките. Прозрението ме прободе като нож в корема. Роман не обичаше да поема рискове. Щом игнорираше заповедта, значи, беше уверен в победата си.

Пресегнах се и сложих ръка върху дулото на пистолета му. Той надникна към мен с ледено изражение. Свалих бавно оръжието, а Роман преглътна сухо.

Накрая спусна предпазителя и хвърли пистолета на младия мъж пред нас Не ми хареса погледът, който стрелна на Приянка, нито посланието, скрито в него. Поставих ръце зад тила си и коленичих на земята.

— За да няма изненади — казах, — предупреждавам, че съм въоръжена.

Проверете ги за други оръжия.

Лиза кимна на едно маскирано момиче и то излезе да ме претърси. Като приключи, ме изрита в гърба и аз се опрях на длани, преди да забия лице в калта.

— Да не си я докоснала отново — предупреди я Роман.

За моя изненада пистолетът се оказа единственото му оръжие. От джобовете на Приянка извадиха само двата телефона. Лиза ме хвана да ги гледам и побърза да ги пъхне в джоба на памучния си суитшърт.

Разделете ни — примолих ѝ се наум. — Измъкнете ме от тях поне колкото да разбера какво се случва. Разделете ни. Не ги водете в къщата.

— Мога да обясня — подхванах.

Момчето ме сграбчи за ръката и ме вдигна на крака.

— О, ще обясниш, и още как.

Приянка пристъпи заплашително напред, без да обръща внимание на пистолетите, насочени към нея.

— Така не се приказва на дама.

Разперих ръка, мъчейки се да прикрия собственото си учудване.

— Няма нищо… всичко е наред.

Маскираният стисна ръката ми. За успокоение, не като заплаха.

— Водете другите двама в дупката. Тази ще я разпитаме.

— Не! — Роман се хвърли напред, принуждавайки двама от тийнейджърите да го хванат и трети да насочи пистолет към лицето му. — Недейте… моля ви…

Последните две думи ме оставиха без дъх. Моля ви. Насилих се да върна поглед към Лиза, която наблюдаваше сцената с болезнено изражение. Играта ми започваше да рухва.

Огненият гняв по лицето на Роман бе истински. Страхът му беше истински.

Всички се извърнаха към Приянка. Тя вдигна ръце.

— Аз нямам намерение да се изказвам толкова драматично. — После кимна към мен и добави: — Но ако видя и драскотина по нея, ще ви покажа какво е драматизъм.

Момчето ме заведе при Лиза и ми помогна да се кача в лодката. Толкова показно размахваше пистолета си, че не посмях да надзърна към другите от страх да не се изоблича сама.

То избута малката лодка обратно във водата и някак тримата се събрахме в нея. Като отплавахме, вдишах дълбоко от прохладния, влажен въздух над озареното от луната езеро. Колкото повече се отдалечавахме от брега, толкова повече ме объркваше случилото се. Очаквах двамата ми спътници да се съпротивляват, да не ме дадат лесно, изпускайки от поглед инструмента си, преди да са го използвали, но…

Не и по този начин.

Десетина метра, преди да достигнем отсрещния бряг, момчето до мен свали маската си и също вдиша дълбоко. Джейкъб.

— Ама че работа.

— Стана напечено — съгласи се с леко разтреперан глас Лиза.

— Добре ли си?

Джейкъб беше с около половин метър по-висок, отколкото си го спомнях. Въпреки че седеше в лодката, пак му се наложи да се наведе малко, за да ме погледне в очите. Той беше най-мълчаливият от тройката, почти болезнено срамежлив. Първоначално го оприличих на Дунди — и по външен вид, и по излъчване. Сега изглеждаше така, сякаш може да вдигне и него самия от лежанка.

— Зу? — подкани ме угрижено той. — Искаше да ви разделим, нали така?

— Да — потвърдих.

Едва се сдържах да не надникна назад.

— Не използва нормалната процедура, но решихме, че може просто… да си я забравила — обясни колебливо Лиза. — Мина доста време.

— Хубаво е, че ти хрумна да използваш знака „Х“ — отбеляза Джейкъб. — Мигел веднага го разтълкува. Излязохме от задната страна на къщата и заобиколихме, за да ви издебнем в гръб. Правилно направи, че ги забави.

Исках да се гордея със себе си или поне да проумея, че налудничавият ми план беше проработил. Но някак…

Моля ви.

— Добре съм и, да, това целях — отговорих накрая. Лодката вече навлизаше в плитки води. — Предполагам, че новата ми репутация върви крачка пред мен?

Почти не познавах тези хлапета, бяхме се срещали само веднъж, и то за по-малко от час. Просто случайно се озовахме заедно в яркото съзвездие на Руби и Лиъм.

В онзи момент обаче, като виждах състраданието в очите им, спонтанната им увереност в невинността ми, ми идеше да ги прегърна и двамата и никога да не ги пусна.

— Слушай — поде смутено Лиза, — преди да влезем…

Лодката достигна до брега, но нито Джейкъб, нито Лиза дръзнаха да я напуснат. Тогава си спомних.

— Къде са те? — попитах.

— Марли не ти ли е казал? Преди две седмици Руби и Лиъм тръгнаха да вземат едни нови деца — вметна Джейкъб, — но никой от двамата не се върна.

Три години по-рано

Много мразех вторниците.

Имах чувството, че светът бе решил понеделниците да са плавният преход към новата седмица, а във вторниците обявяваха ловния сезон за открит. Тогава апартаментът опустяваше и утихваше, а телефонът ми сякаш умираше, защото внезапният наплив от срещи поглъщаше приятелите ми цели. Още по-лошото беше, че госпожа Флетчър ги беше избрала за ден на математиката.

Нямах нищо против математиката. Даже ми харесваше. Беше праволинейна, за разлика от всичко останало в живота. Всяка задача си имаше само един верен отговор, до който обикновено се стигаше по един-единствен начин. Не гъмжеше от вероятности като писането и четенето, където дадена дума можеше да промени смисъла на цялото изречение. Математиката не ми пречеше.

Пречеше ми това, че Дунди ме беше научил на същите задачи още преди година и половина, а госпожа Флетчър отказваше да прескочи напред в материала, защото „до истинското знание се стига само чрез надграждане тухла по тухла“.

От всекидневната се чу бодрият сигнал за съобщение на телефона ми.

Надигнах се в стола си и проточих врат около кухненския плот за хранене.

Къде го оставих…?

От този ъгъл виждах единствено гърба на Нико. Той седеше на дивана със слушалки в ушите и работеше по компютърната програма, която беше създал последната седмица. Нямаше начин да привлека вниманието му, за да провери от кого е съобщението — дали не е от тях, след като вече месеци си представях най-лошото.

— Не. — Госпожа Флетчър дори не вдигна поглед от контролното, което преглеждаше. Червената ѝ химикалка обхождаше задачите по алгебра, отмятайки правилните и зачерквайки обърканите. — Довърши си уравненията.

Оставих молива си и я удостоих с най-очарователната си усмивка. Онази, за която Вида казваше, че трябвало да е забранена от закона.

— Ами ако…? — подхванах.

— Не.

— И бездруго наближава обяд…

— Не.

Стиснах челюсти. Босите ми крака зашляпаха по плочките, докато от пръстите ми не запрехвърчаха искри на статично електричество. Ами ако едва бяха намерили време да ми изпратят съобщение и веднага им трябваше отговор? Ами ако това беше единствената ми възможност за връзка с тях, преди да изчезнат отново за месеци?

Ами ако… ако Дунди ми съобщаваше, че се е случило най-лошото?

Тревогата се промъкна неканена в гласа ми.

— Нали разбирате, че това не е истинско училище? Не ми е потребно позволение да стана.

Госпожа Флетчър най-сетне благоволи да ме погледне и остави химикалката си. Телефонът ми пак иззвъня от всекидневната и този път сякаш прозвуча по-настойчиво.

Извинете, госпожо Флетчър, но трябва да проверя дали не ми пише някой от приятелите ми — да, същите онези, които изчезнаха преди шест месеца. Сещате се, издирваните бегълци.

— Смяташ, че ти губя времето ли? — попита накрая госпожа Флетчър.

Отговорът беше лесен: Не. Но някак не успях да го изрека на глас.

Воднистите ѝ очи се вдигнаха към тиганите, окачени на стената в кухнята на Кейт — все още неизползвани, понеже месеци наред поръчвахме храна от ресторанти, и се плъзнаха към всекидневната, където Нико седеше, без да ни обръща внимание.

Не можех да преценя в какво точно гледа. Всичко в апартамента беше странно — прекалено ново, прекалено съвършено. Напомняше ми на къщата за кукли от детството ми, чиито мебели и украшения бяха с идеални цветове и размери, предназначени за миниатюрните стаички.

В нашия случай заварихме повечето мебели, когато наехме апартамента. Диванът и столовете във всекидневната имаха толкова изпъкнали тапицерии, че приличаха на гъби, поникнали от килимите.

Явно Кейт се беше прибрала рано сутринта, защото на ръба на масичката за кафе се мъдреха нови купчини папки. Сигурно беше останала само колкото да се изкъпе и преоблече, преди отново да излезе да работи по последния им съвместен проект с Вида, какъвто и да беше той.

Да върши полезни дела, не да решава задачи по алгебра.

Госпожа Флетчър беше само на четирийсет и няколко, но последните няколко години бяха наситени с толкова стрес, гняв и страх, че оставяха различен белег върху всички ни. Около нейната уста се бяха образували две дълбоки бръчки, които я караха да изглежда вечно намръщена. Вероятно и заради учениците ѝ, и заради собствения ѝ син, на когото сега щеше да преподава, ако животът бе поне малко справедлив.

— Вероятно ти е трудно да се приспособиш към рутината след всичко преживяно — подхвана с мек тон тя. — Може би ти е безкрайно скучно на фона на приключенията ти досега.

Отвърнах ѝ с думите, които Дунди ми каза, след като ми помогна да се настаня в стаята ми в новия апартамент на Кейт:

— Скуката е хубаво нещо.

След като Дунди си тръгна, поседях сама на новото си легло, заслушана в преносвачите, които доставяха леглото на Нико. За разлика от всички други стаи в апартамента, нашите две малки спални не бяха обзаведени. Преносвачите ги наричаха „стаите за гости“ и Кейт ги поправяше всеки път. Но според мен не грешаха. Възнамерявах да остана само докато ми осигуряха мой собствен апартамент в сградата, където живееха Дунди, Вида и останалите служители от Съвета „Пси“.

Харесвах Кейт — много я харесвах. Но всъщност бяха зарязали и двете ни без избор. Законът гласеше, че всеки пси под осемнайсетгодишна възраст трябва да живее с попечител, а тя беше единственият възрастен човек, на когото приятелите ми се доверяваха. А Кейт пък беше прекалено добродушна, за да откаже.

Засега тази спалня беше личното ми пространство. Кейт ми предложи да я боядисам и декорирам по свой вкус, но някак ми се струваше нередно. Исках единствено врата — такава, която можех да отварям и затварям, когато пожелаех. Която се заключваше отвътре, а не отвън. Която отделяше личното ми пространство от околния свят.

Скуката наистина беше хубаво нещо. Всяка нощ, докато лежах в леглото си, не се боях какво може да ми се случи, когато заспя.

— Е, ако не ти се струва скучно, тогава… глупаво. И те разбирам донякъде — призна госпожа Флетчър. — Когато преживееш нещо толкова потресаващо, всичко друго започва да ти изглежда тривиално. Ненужно. Но те моля… просто имай търпение. Научи колкото можеш повече, преди отново да се завърнеш в света. Знанието е нещо, което никой не може да ти отнеме.

Погледнах я изпод бретона си.

— Какво друго остана да ми отнемат?

— Дано никога не разбереш. — Госпожа Флетчър въздъхна тихо и се облегна в стола си. — Добре. Ще направим кратка почивка. Но след като прочетеш съобщението, ще изключиш телефона си, ясно?

Слязох от стола и едва се сдържах да не хукна към всекидневната. Нико благоволи да вдигне очи към мен, докато оглеждах дивана за мобилния си телефон. Посочи масичката до един от столовете.

— Благодаря… — подхванах.

Той обаче само ми се усмихна половинчато и продължи да работи.

Телефонът беше обърнат с екрана надолу, но розовото калъфче, подарък от Вида, достатъчно се набиваше на очи, за да го забележа под един лист от вестник. Сърцето ми сякаш се изкачваше все по-нагоре и по-нагоре с всяка моя стъпка.

Ала потъна веднага, щом обърнах телефона си. Беше Дунди.

Ще можеш ли да дойдеш на семейна вечеря днес вместо петък?

Идеше ми да го попитам какви други планове имам според него. Но написах просто:

Разбира се. У вас или у Ви?

У нас. Как ти звучи среща в парка в 6:30?

Надникнах през прозореца. Цяла седмица се редуваха суграшица и леден дъжд. И неговият апартамент, и този на Вида се подслушваха още от самото начало. Щом искаше среща навън, явно трябваше да ми каже нещо тайно.

Първия път, когато му ходих на гости, усетих батериите на подслушващите устройства като боцкане на иглички. По-късно, докато ме изпращаше към Кейт, Дунди ми каза, че не трябвало да ме притесняват — с тяхна помощ сме щели да докажем, че можело да ни се вярва.

— Е, Сузуме, готова ли си? — подкани ме госпожа Флетчър.

Отговорих припряно на последното съобщение на Дунди и изключих телефона, както бях обещала. Нямах представа как ще се съсредоточа през следващите два часа.

— Готова съм.

Дунди ме чакаше на любимото си място в парка „Меридиън Хил“. Намираше се на няколко пресечки от малкия блок, който Круз и останалите бяха отредили за членовете на Съвета „Пси“ и където живееше поне по един представител на всички рехабилитационни лагери. Въпреки че бяха култивирали избуялата зеленина на парка, преди да го отворят наново за посетители заедно с другите зелени площи и културни паметници в града, най-впечатляващата му забележителност — внушителният фонтан, все още не работеше, а близкото езерце се пълнеше само с дъждовна вода.

Но на Дунди като че ли не му пречеше. Седеше на ръба и съзерцаваше големия фонтан.

Като го наближих, забавих крачка. Внезапна тръпка прониза тялото ми и ме накара да потрия рамене, за да разсея бодежа под кожата си. Изглеждаше мокър до кости, беше се облякъл за студено време, но не и за дъжда. Не носеше чадър. Нито плетена шапка като моята. Килнах глава настрани. Дори ръкавици нямаше.

Нещо не е наред.

Той зарови брадичка по-навътре в шала си, разтривайки голите си ръце. Мокрото куфарче до него беше почти същото като на всички други бизнесмени и правителствени служители, крачещи забързано по парковите пътеки към къщи. Една млада жена задържа погледа си върху него и се препъна.

Той се пресегна инстинктивно да я хване, но жената се дръпна настрани с пребледняло лице, сведе глава и се отдалечи забързано с една-единствена дума.

Обърканото му изражение накара сърцето ми да се свие като юмрук. Жената не знаеше що за човек е Дунди. Поклатих глава и въздъхнах тежко през носа. Заради това се трудеха толкова усърдно. Заради това работеха за Съвета. Трябваше да докажем на хората, че нямат причина да се боят от нас.

Тя не се боеше — прошепна тъничко гласче в главата ми. Знаех как изглежда страхът, а това определено не беше страх. — Изгледа го с отвращение.

На няколко метра от Дунди охранителят му Франк свъси вежди, докато се преструваше, че чете вестник. Дунди обаче просто седна отново и опря ръце в ледения камък. Стоеше с вдигнати нагоре рамене, сякаш опитваше да предпази ушите си от студа. Не можех да преценя дали изглежда толкова скован заради срещата с жената, или защото го измъчваше нещо друго — и двата варианта не ми харесваха.

Дъждът барабанеше шумно по розовия ми чадър, докато краката ми скъсяваха разстоянието помежду ни. Накрая Дунди обърна глава към забързаните ми стъпки по мократа пътека.

— Избрал си чудесна вечер за разходка — отбелязах, споделяйки чадъра си с него.

Обичах усмивката на Дунди, най-вече защото я зървах толкова рядко, затова, появеше ли се по лицето му, знаех, че е искрена.

— Ей… — той внезапно съсредоточи поглед в мен иззад очилата си. — Чакай малко, защо си без охрана?

Говореше за Аурелия. Тя беше по-мила дори от Франк и ме научи да сплитам косата си на рибена кост.

— Отзоваха я. От кабинета решиха, че вече не съм обществена фигура и Кейт ми е достатъчна.

Франк надникна към нас, сетне продължи да се озърта небрежно из парка. След малко се изправи, протегна се и отиде да седне от другата страна на пътеката, за да ни остави насаме. Сиво-кафявият му панталон не изглеждаше подходящ за студеното време, но Франк не ми се струваше от хората, които влагаха особена мисъл в избора на материи за сезона.

— Що за глупост! — възмути се Дунди. — Как така не си обществена фигура? Нима не въртяха лицето и името ти по новините месеци наред? Снощи гледах повторение на едно от интервютата ти по някой от каналите! Не мога да повярвам. Веднага се сещам кой ще…

— Според теб Франк само този панталон ли има? — прекъснах го. — Дали да не му купим един вълнен, ако възнамеряваш често да размишляваш навън посред зима?

— Да не си посмяла да откраднеш и неговите дрехи от гардероба, за да му поръчаш нови — предупреди ме Дунди.

— Но виж колко хубаво ти стоят твоите. Пък и съм улучила размера, нали? — попитах.

Дунди винаги полагаше грижи за външния си вид, дори докато пътувахме с Бети. Лиъм все го подиграваше, задето гладеше ризите си, но той просто си беше такъв — надежден, уравновесен човек. За първите му няколко пресконференции му се наложи да облече един от старите костюми на баща си, който изобщо не му беше по мярка. Въпреки това не желаеше да взима пари от родителите си за нов, защото им трябваха за сърдечната операция на баща му.

Помолих Кейт да му уреди малко средства за дрехи, за да не си търси официални костюми по контейнерите за дарения. Изпратихме молба до Круз и тя лично ми написа чек за три нови костюма, които Дунди да сменя, докато не започнеше да изкарва достатъчно пари, за да разнообрази гардероба си. Не че можеше да очаква редовна заплата поне в близките години. Дунди и Вида работеха за квартира и храна, откакто приключи ужасният дажбен режим на месеците, след като Обединените нации свалиха Грей от властта.

Дунди даваше всичко от себе си, а хората го избягваха в парковете и го обсипваха с обиди, докато се возеше в метрото на път към работа. Заслужаваше да има поне малко самочувствие.

— Почувствах се като че съм попаднал в чужд апартамент. Едва не получих инфаркт… — Той присви очи насреща ми. — Но да не говорим за това. Щом не те е докарал някой агент, как стигна дотук? Ако си се возила сама в метрото, моля те, просто ме излъжи.

— В метрото вече е безопасно.

— Кой ти каза?

— Ти самият в речта си от миналата седмица, когато заяви, че вече не ни трябват специални карти, за да се возим в него — отговорих. — И между другото — здрасти.

Дунди беше облечен в изискан костюм и тъмно палто и носеше синята вратовръзка, която му бях избрала за първия му работен ден — почти същото синьо като значката на ревера му. Отметнах косата от рамото си, разплитайки я от жълтата значка, която бях сложила на палтото си, преди да изляза.

— Здрасти — каза той и се наведе под чадъра да ме прегърне. — Но пак ще те попитам: как стигна дотук?

— Госпожа Флетчър ме докара. Изчака да те видя, преди да си тръгне — обясних до рамото му. — Добре ли си? Това е нетипично дълга прегръдка за теб… — Веднага ме връхлетя една кошмарна мисъл. — Да не би да е станало нещо с Ви?

Той се отдръпна.

— Не, добре си е. Ще поседнеш ли за малко?

Дъждът замръзваше на ледени буци по шапката и раменете ми. Не усещах устните си от студ и не знаех дали се усмихвам, или ми текат лиги.

— Ами… добре.

Дунди се държеше толкова сковано само когато се мъчеше да запази някоя голяма тайна. Постоянно шаваше смутено и пристъпваше от крак на крак, сякаш търсеше по-стабилна опора. Лиъм наричаше това негово състояние „трепетлика“. И само страничен човек не би осъзнал, че можеше да му се довери напълно по простата причина че носеше лъжата като котва на шията си.

— Искам да обсъдим нещо — подхвана той.

Пулсът ми се ускори. Кимнах и вдишах дълбоко. Дунди се пресегна и разкопча куфарчето си. Надникна към Франк, преди да извади няколко влажни листа.

— Искам да обсъдим ползата от четенето — довърши той.

Опулих се насреща му и поех листовете.

— Защото не ми дават достатъчно домашни ли? — попитах.

— Намерих няколко книги, които реших, че може да харесаш, и принтирах няколко рецензии, за да си избереш по-лесно. Четенето може да промени живота ти — отбеляза той. — И да отвори очите ти за…

— Днес вече изтърпях една лекция за значимостта на образованието — прекъснах го, изкушавайки се да го перна през лицето с купчинката листове. Защо му беше цялата тази потайност, ако просто искаше да ми препоръча…? Погледнах най-горния лист. „Хълмът Уотършип“. — Сериозно ли?

Той се приведе напред и прокара пръст по края на листа.

— Хрумна ми, че после може да обменим впечатления, както правех някога с родителите си.

Отне ми известно време да проумея за какво говори, но в следващия момент едва не скочих от пейката.

— А… — Преглътнах сухо и се покашлях. — А вярваш ли на рецензентите?

— Да — каза той. — От години им се доверявам.

Значи наистина бяха те. Само Руби и Лиъм знаеха как Дунди и родителите му си разменяха послания, докато властите го преследваха. Този път прегледах текста по-внимателно — представляваше имейл от интернет магазина, който използваха. В заглавното поле пишеше „Препоръка от потребител Елинор Ригби“.

Облекчението ме разтърси на кратки изблици и най-сетне разсея страха, който носех със себе си почти шест месеца. Добре са. Живи са.

Но когато страхът се изпари, в сърцето ми се освободи място за нещо друго. Нещо парещо и жилещо. В секундата, преди Дунди да извърне поглед, разпознах същото чувство и по неговото лице. Никой от двама ни не го изрази с думи, но долових как лека-полека придобива формата на нож с две остриета.

Напуснали са ни.

— Предлагам да ги занесеш у вас и да си помислиш коя книга искаш да прочетеш първо. — Дунди взе листовете от ръката ми и ги сгъна, така че да се съберат в чантата ми. — Е, влизаме ли? Умирам от глад. Дано не възразяваш, че пак поръчах италианска храна.

В радиус от двайсет пресечки един-единствен ресторант бе успял да отвори врати и това беше „Италия Норт“.

— Копнея някой ден и аз да придобия твоята страст към чесновия хляб — пошегувах се, хващайки го под ръка, когато ми предложи лакътя си.

Тръгнахме към блока му, следвани от Франк.

Така протичаше един нормален ден в новото време — доколкото новото правителство и новите му закони можеха да се нарекат „нормални“. Парковете отново отваряха за посетители. Хората се срещаха. Училището работеше. Ние оставахме.

А те ни бяха напуснали.

Не смогвах да възпра думите — постоянно се въртяха в главата ми, дори докато Дунди ми разказваше за работата си и ме разпитваше за училище. Въпреки че живеехме що-годе добре и що-годе нормално, и скучно в добрия смисъл на думата…

Напуснали са ни.

Разбирах ги. Разбирах избора им. Ала една част от мен никога нямаше да разбере напълно как от четирима бяхме останали двама.

Дадох си сметка колко е уморена Кейт, когато не ме чу да се изнизвам от апартамента в три часа сутринта.

Бях се опаковала с плетената си шапка, раирана попарена блуза, дебело палто и ботуши с пух. Но дори това облекло не успя да ме предпази от вледеняващия въздух и поривистия дъжд, когато отворих задната врата на сградата и тръгнах по алеята. Претичах покрай боклукчийските контейнери и няколкото паркирани коли, търсейки една определена.

— Ехо!

Завъртях се рязко и подметките ми се хлъзнаха по мокрия тротоар. Купето на един ненатрапчив тъмносин седан светна и видях Дунди на шофьорската седалка. Беше вдигнал яката на черното си поло върху устата си, а черната му плетена шапка беше спусната толкова ниско, че почти покриваше очите му.

Запътих се към задната врата, но в следващия момент си спомних. Само двамата сме. Затова влязох откъм предната пасажерска седалка и затворих тихо вратата след себе си. Топлата струя от парното стопли лицето ми, докато закопчавах предпазния си колан. Дунди изкара колата на заден ход до главната улица, където се огледа и най-сетне свали яката на полото от устата си.

— Ви искаше да дойде — обясни той, — но решихме, че ще е твърде подозрително, ако и тримата изчезнем внезапно.

— Струва ми се, че и така ще е достатъчно подозрително — отвърнах.

Той се приведе напред, взирайки се в тъмната улица, и пръстите му забарабаниха по волана. Когато ускори, чистачките заработиха по-бързо.

— Ви предупреди Кейт, че двамата с теб ще се поразходим — каза той. — Двете ще измислят някое добро оправдание за това, че сме тръгнали без Франк. Теоретично уикендите са ми почивни дни…

— Днес е сряда — напомних му.

— Сряда може да е уикенд за мен, при положение че не съм почивал от…

Той не довърши.

— Никога. — Поклатих глава. — Никога не си почивал. Май това трябваше да е първият ми въпрос, но в чия кола се намираме?

— Вида я взе от… Е, така и не попитах, защото не смея — призна си той. — Лично я е проверила. Няма нито джипиес, нито други проследяващи системи.

Изобщо имало ли е смисъл да я претърсва? Колата изглеждаше по-стара от трима ни накуп. Сигурно нямаше дори тасове на джантите, камо ли джипиес.

— Е… — поде Дунди след малко. — Какво ще кажеш за съобщенията?

Бяха общо три. Две от Лиъм и Руби и едно от Дунди за срещата ни. Невредими сме, ще обясним, ако дойдете — гласеше първото. Второто беше малко по-неразбираемо: Напишете имена на стенописа в Блекстоун, оставете камък, купете чай от кафенето отсреща.

— Май трябва да сме благодарни, че са живи и най-накрая можем да си отдъхнем. Но всичко това е толкова типично за Лиъм — измърмори Дунди. — Той не признава прости инструкции като „Отидете там и там, а аз ще дойда да ви взема“.

— Поне не ни пращат на лов за провизии — подхвърлих. Инструкциите не бяха особено ясни, но все пак ни предлагаха отправна точка. Блекстоун беше град на няколко часа южно от Вирджиния. Оставаше да намерим стенописа и кафенето. — Просто са предпазливи.

— Винаги си на негова страна — отбеляза Дунди.

— Напротив — отрекох. — Понякога съм на страната на Вида.

Отговорът ми не го разсмя, както се надявах. Освен това не включи радиото, което ме притесни неочаквано много. Лиъм вечно пускаше музика или новини за фон, като че не понасяше празния въздух.

Дунди опря лакът на шофьорската врата и отпусна брадичка в дланта си.

— Едва ли някога ще свикна да те гледам зад волана — подчертах аз.

— Ако бях запазил истинските си очила, можех да сменям Лиъм в Бети — изтъкна той. — Не че щеше да ми позволи. Знаеш какъв е на тема шофиране.

— Вероятно си прав — съгласих се. — Ето, виждаш ли? Заставам на твоя страна.

Той най-сетне се поусмихна.

— Ще ми се и аз да можех да карам — казах му. — Толкова е глупаво, че ме принуждават да чакам.

— Имай малко търпение. — Той се пресегна и ме потупа лекичко по главата. Не го беше правил от години. — Знаеш ли колко неща могат да се объркат, когато си зад волана? И то, без да намесваме другите шофьори. Всъщност хайде да си говорим за нещо различно от автомобилни касапници.

Тъкмо излизахме на околовръстното шосе на Вашингтон и той стисна волана по-силно. През замъглените от поройния дъжд стъкла се мержелееха смътно тъмните очертания на новите лампи и камери, които щяха да включат до няколко месеца. Сега обаче единственият ни източник на светлина бяха фаровете на колата и далечното сияние на столицата.

— Наистина ли винаги заставам на негова страна? — зачудих се на глас — Кълна се, че не е нарочно…

Дунди надникна към мен и бързо върна очи към пътя.

— Няма значение на чия страна си. Изобщо не биваше да го казвам. Съжалявам. Знаеш какъв съм, когато кръвната ми захар е ниска. Все пак говорим за Лий, той е забавен, добродушен и се облича като ходеща прегръдка.

— Наистина носи много меки дрехи — съгласих се. — Но и за теб може да се каже същото. Не прави такава физиономия, само и само да ме опровергаеш. Такъв си си.

— Не се чувствам такъв — призна той. — Но винаги съм знаел, че вие имате специална връзка. И я уважавам. Аз самият никога не съм бил… Трудно ми е да се сближавам с околните.

Светлината от фаровете се отразяваше в дъждовните капки, стичащи се по предното стъкло, озарявайки ги като падащи звезди.

Дунди говореше така, сякаш едното приятелство беше по-важно от другото. А нямаше нищо подобно. Просто бяха различни. Но с еднаква доза любов. Единствената разлика се състоеше в това, че Лиъм бе загубил малката си сестричка и явно искаше да докаже на себе си, че е способен да спаси поне мен.

— Винаги съм те разбирала — уверих го. — Както и ти винаги си ме разбирал.

Дунди надзърна към мен и преглътна. По природа функционираше на малко по-висока честота от всички нас, но като го наблюдавах сега, сърцето ми се късаше. Костюмите му криеха колко беше отслабнал напоследък, а сенките от тъмното небе сякаш удължаваха лицето му.

Нахоках наум онази егоистична част от себе си, която от вълнение по приятелите ни дори не се замисли колко внимателно бяха организирали всичко Дунди и Вида. Колко предпазливи е трябвало да бъдат с тайните съобщения и плановете си.

Дунди рискуваше най-много, ако ни заловяха или проследяха. Вида щеше да загуби статута си на оперативен агент, но той щеше да отнесе мъмренето. Щяха да го изкарат користен измамник. От Конгреса щяха да заявят, че ги е подвел съзнателно, и дори можеше да го вкарат в затвора за нарушаване на клетвата му. Съветът „Пси“ още беше в зародиш. Нямаше да оцелее след загубата на създателя си.

— Добре ли си? — попитах го.

— Разбира се — отвърна твърде припряно той.

— Вече не сме във Вашингтон — напомних му. — Никой не ни слуша.

— Не, наистина, аз…

— Никога преди не си ме лъгал — казах, доближавайки ръце до отворите на парното, — така че, моля те, не започвай сега.

Дунди въздъхна и прокара пръсти през косата си. Обикновено я поддържаше къса, но сега си личеше, че не я е подстригвал няколко седмици повече от обичайното.

— Просто е… трудно. Всичко. Съжалявам, че не се виждаме често и съм кисел напоследък. Но няма край. Ощастливяваме едни, ядосваме други. Мъчим се да променим мнението на хората за нас, а те се вкопчват още повече в своето собствено гледище, защото не им се нрави да чувстват, че са сбъркали. Опитвам се да организирам членовете на Съвета, да им втълпя, че трябва да четем абсолютно всичко, а накрая неизменно сме принудени да пригаждаме първоначалните си цели към тези на правителството. Влудяващо е. Пък и онези отвратителни хора по новините с противните им лозунги, онези, които убиха момчето пси в Калифорния и заявиха, че било при самозащита… просто… просто няма край. Ако успеем да уредим поне някакви обезщетения…

Съдът вече отхвърляше незнайно колко граждански дела срещу правителството, водени от семейства, загубили децата си от ОМИН или принудени да ги дадат в лагерите. Всеки път съдиите изтъкваха едни и същи причини. Правителството и „Леда Корп“ били провели необходимите изследвания, за да докажат безвредността на Веществото Амброзия. Намерението на управляващите било да използват химикала за предотвратяване на биологични атаки срещу водоснабдителната ни система. Правителството имало основание да вярва, че представляваме сериозна заплаха заради свръхчовешките ни способности и факта, че ОМИН се предава чрез контакт.

Временният президент Круз работеше задкулисно за постигането на някакво съгласие, но едва ли щеше да отбележи осезаем успех в близките години. Почти всяко семейство в Съединените щати бе засегнато, а и страната още се давеше в дългове и депресия — просто нямаше пари за обезщетения.

Излъчиха официално извинение за ненамесата на Грей. Поне това беше някакво начало. Но когато Дунди съумя да прокара до Белия дом законопроект, с чиято помощ можеше да се финансира изграждането на монумент в памет на жертвите, официалният говорител го посече с обяснението, че „нацията се нуждае от време да осмисли трагедията, преди да се отдаде на истинска скръб“.

— Дунди… — подхванах, пресягайки се да го стисна за рамото. Не го бях виждала в подобно състояние през цялото време, през което пътувахме заедно. — Защо не си казал нищо?

— Защото още в началото знаех с какво се заемам. — Той поклати глава. — Боже, чуй ме само. Извинявай, Зу. Не е чак толкова зле. Просто съм малко потиснат. Все трябва да си напомням, че върша полезна работа, макар и трудна. След година ще се смея на тази своя криза.

Положението можеше и щеше да се подобри. Вярвах го до дъното на душата си. Ала на Дунди му бе необходима помощ. Някой трябваше да поеме поне част от бремето му.

— Струва ми се, че с този оптимизъм Руби би те изритала от отбор „Реалност“ — подхвърлих шеговито.

— Омръзна ми от отбор „Реалност“ — отговори сериозно Дунди. Колата ускори, прелитайки покрай работниците, ремонтиращи другата лента на шосето. — Приключих с него. Предпочитам да бъда глупак с надежди, който се труди за промяната, вместо бездействащ циник, който се смее, окажат ли се верни съмненията му.

Кимнах.

— И тук съм съгласна с теб.

Той се усмихна.

— Благодаря, че ме изслуша. Понякога съм с усещането, че си приказвам сам на себе си.

— Всички те чуваме — уверих го. — Говориш от името на всички ни.

Усмивката му посърна.

— Не на всички.

Сега, когато знаех, че никой не ни подслушва, най-сетне можех да му задам въпроса, който ме глождеше от месеци.

— Нараниха ли те?

— Не си направиха труда да ме нараняват, преди да си тръгнат — отвърна той, мъчейки се да прикрие горчилката в гласа си. — Дори не ми казаха, че си тръгват.

— Говорех за хората, които те разпитваха, за внезапното им изчезване — поясних приглушено.

От ФБР му проведоха разпит, на какъвто така и не подложиха мен. Агентите, които го преследваха седмици наред, дори не ме погледнаха. Двама наминаха през апартамента на Кейт да ме попитат кога за последно съм виждала Руби и Лиъм, но Кейт присъстваше през цялото време. И след час ги помоли да си тръгнат. Това беше.

Първоначално почти хе ядосах. Така де, какво ще знае едно малко момиченце, нали? Но видях какво причиняваха следователите на Дунди.

Гледах как стои пред Конгреса и свидетелства под клетва, че няма представа къде са „така наречените му приятели“, и отговаря на всички въпроси с „Не знам. Не съм ги виждал от месеци“. По време на една семейна вечеря няколко федерални агенти дойдоха да претърсят апартамента му за доказателства, прибирайки всичко, което си наумяха — включително книги, само и само да го стресират. Видях на какъв тормоз бяха подложени родителите му от репортери, следователи и противници на пси, докато накрая не се принудиха да напуснат Вирджиния.

Излизаше, че поне този път възрастта ми ме беше защитила.

— Не — отговори Дунди след малко. — Просто ми задаваха въпроси, чиито отговори не знам до ден-днешен.

Взех сгънатата пътна карта от поставката за чаши. Беше отбелязал маршрута ни до Блекстоун, мъничко градче в централната южна част на щата, за което дори не бях чувала.

— Би трябвало да стигнем за около три часа — допълни той с поовладян глас. — Кажи, като огладнееш. Взел съм вода и няколко протеинови блокчета. Достатъчно топло ли ти е?

— Всичко е чудесно — успокоих го. — Искаш ли да пусна радиото?

— Всъщност, ако нямаш нищо против, бих постоял на тихо.

Усмихнах му се и се облегнах назад, зареяла поглед в дъжда.

— Аз също.

Петнадесета глава

Сега

Никой не ми беше казал.

Закрачих бързо по отъпканата пътека към Убежището, скръстила ръце пред гърдите си. Тук-там по загладената, сбита пръст, осеяна с листа, се мяркаха отпечатъци от подметки, оставени при последната буря. Всеки път, когато подминех някоя диря, сочеща към езерото, се чудех дали не е на Лиъм или Руби.

Ала мисълта единствено ме изпълваше с пареща ярост.

Усещах я как дращи под кожата ми като заряд, отчаяно търсещ електрическа верига, която да затвори, с чиято помощ да се възроди.

Не ми бяха казали.

Две седмици. Нямаше ги от цели две седмици, а Дунди не намери малко време да ми го спомене. Лиза каза, че веднага са се свързали с него, за да го уведомят. Можеше някак да ми предаде новината, лично или по Вида. Не бе сметнал за потребно да ми сподели, че двама от най-близките ни хора просто… просто са изчезнали, напуснали са Убежището, най-важното нещо на света за тях.

Съзнавах, че треперя. Скръстените ръце не ми помагаха, а само приклещваха горещината от гнева ми и ме обгръщаха в нея.

— … както виждаш, доста сме се разраснали от последното ти посещение. Вече имаме около двайсет деца. Най-малкото е на девет. Сузуме?

Вдигнах поглед от пътеката.

В даден момент от съществуването си Убежището навярно бе служило за нечия лятна вила. Уединена къща на брега на езерото, откъсната от целия свят.

Лиъм и доведеният му баща значително бяха разширили простичката двуетажна дървена постройка. Тъмните горски цветове, наситени нюанси на зеленото и кафявото, помагаха на Убежището да се слее с околната среда. Независимо от заострените ъгли на покрива му първия — и единствен — път, в който го бях съзряла, ми хрумна странната мисъл, че вероятно къщата е израснала сама в гората, поникнала е от пръстта, подобно на обкръжаващите я дървета.

Като наближихме, познатите въжета започнаха да изникват между стволовете, но… чакай малко. Още бяхме твърде далеч от къщата, а при последното ми посещение въжетата не се простираха чак дотук.

Отметнах глава назад, проследявайки с поглед въжето над главите ни до едно дърво отдясно, където беше вързано на възел.

На гигантския дъб бе опряна сребриста стълба, от която висеше кофа с чукове и пирони. Между най-здравите клони се забелязваха основите на дървена платформа.

— Това ще е десетата дървесна къщурка, когато… Лиъм… е, когато някой от нас я довърши — обяви Лиза. — Вече имаме девет готови. След като много от децата се влюбиха в първата, която Лий построи, двамата с Руби решиха да изградят още, за да предоставят на всички по малко лично пространство. После май се поувлякоха, защото Лиъм не приема „не“ за отговор, и сега вече имаме повече къщи по дърветата, отколкото на земята.

— Страхотни са — скалъпих.

— Децата обикновено спят там и се прибират само ако стане прекалено горещо или студено — добави Джейкъб.

Внезапно ме погълна толкова силно чувство на вина, че загубих дар слово. Никога не бях усещала загубените години така остро. Всяка дървесна къщурка сякаш ме порязваше до кост. Тялото ми се напрегна от импулса да се обърна и да побягна, но някак не съумявах да откъсна очи от тях.

Това си пропуснала.

Защо не се върнах?

Виж какво са постигнали без теб.

Защо не намерих начин да се обадя?

Нямаш място тук.

Последната мисъл ме накара да потрия гърлото си, за да разсея буцата, заседнала там.

— Знам, че не признаваш Убежището… — подхвана Джейкъб, разтълкувал грешно изражението ми.

Вдигнах ръце да го прекъсна.

— Не е това. Никога не е било така.

— Тогава какво е? — попита Лиза.

— Лиза… — намеси се Джейкъб.

— Не, искам да разбера — настоя тя, обръщайки се с лице към мен. — Така и не се върна, но те не спряха да се надяват.

Укорът в думите ѝ, появата на истината, която дълго време бях потискала, ме накараха да спра на място.

Бях ги наранила. Бях наранила двама души, които Лиза, Джейкъб и всички деца тук обичаха. Дори старите рани можеха да се отворят при достатъчен натиск.

Идеше ми да крещя. Да заудрям с юмруци най-близкия дънер и да позволя на годините мълчание помежду ни да се излеят от мен като кръв.

Вместо това просто поех глътка въздух и сключих ръце зад гърба си. Заговорих с онзи контролиран, безизразен глас, на който ме беше научила Мел, и познатото вцепеняващо самообладание за пореден път ми послужи като броня.

— Исках да участвам в борбата, за да не се нуждаем от места като Убежището — поясних ѝ. — Те помагаха по този начин. Аз помагам по свой.

Или помагах.

Убежището не беше създадено с правителствено одобрение. И то, и всички други места като него никога нямаше да го получат, защото извеждаха децата от закрилата и наблюдението на властите. Подобни учреждения връщаха поколението „Пси“ към опасния начин на живот, който бяхме принудени да водим някога.

Не се съмнявах, че децата в Убежището бяха избягали от кошмарни ситуации. От насилието и изгнанието в собствените си семейства, от живот на улицата, отказвайки да се върнат в домовете си, от хора, принудили ги да използват пси-способностите си…

Това го разбирах. Ала не разбирах защо не ги водеха при нас, за да им осигурим по-добри условия. Животът в сянката на обществото беше невидимо, уязвимо съществувание.

Лиза и Джейкъб се спогледаха. Той поклати глава и момичето провеси рамене.

— Извинявай — поде тя. — Просто…

— Схващам — уверих я. — Наистина. Но нека… нека узнаем какво се случва тук. Трябва ми зарядно устройство за онзи телефон и искам да чуя всичко, с което сте наясно за…

Лиза долепи показалец до устните си, вдигайки поглед към любопитните лица, надничащи от къщичките на дърветата.

Те не знаят — проумях.

— Тръгнаха да събират други деца — натърти Джейкъб. — Скоро ще се върнат.

Значи лъжеха останалите — по-скоро пазеха истината в тайна, но и това си беше вид лъжа. Сигурно го правеха, за да защитят по-малките деца, но ми се струваше, че предвид обстоятелствата и те заслужаваха да бъдат информирани.

— Хайде — подкани Джейкъб. — Мигел ни чака в Пещерата на прилепите. Убеден съм, че вече има теория за новите ти приятели.

Докато крачехме към верандата, обгръщаща цялата централна къща, детето от Дървесна къщурка Четири изпрати съобщение в стара тенекиена кутия от кафе по въжената линия до Дървесна къщурка Едно. Кутията прелетя над главите ни с жужене. Като че ли всички къщички бяха свързани една с друга и с прозореца в таванската стая на Убежището. Спалнята на Лиъм и Руби.

— Всичко наред ли е? — попита задъхано друга тийнейджърка, също облечена в черно, която дотича откъм задната страна на къщата с разлюляна дълга плитка.

— Да, всичко е под контрол — отговори Джейкъб, подавайки ѝ пистолета си. — Джен, това е Зу, Зу, това е Джен.

— Здрасти — каза момичето. — Доста ни разнообрази живота тази вечер. Да ида ли да помогна на другите?

— Ще се справят и сами — отвърна Джейкъб. После добави свенливо: — Ще бъдеш ли така добра да прибереш това в някое от шкафчетата на горния етаж? Трябва да информираме Мигел за ситуацията.

— Да — съгласи се тя и взе оръжието. — Щом не ви трябва подкрепление, ще прибера и моя пистолет.

Джейкъб изкачи на бегом стълбището на верандата и отвори вратата с драматичен замах, който очевидно бе усвоил от Лиъм. Джен изтича пред нас и потъна във фоайето. Аз укротих нервите си и също влязох в прохладното помещение с аромат на кедрово дърво, почти забравяйки да избърша подметките си в протритата изтривалка.

Неловкостта, която бях изпитала навън, избледня на фона на тази, която ме обхвана вътре, усещах я почти като физическа болка. Нищожният ми опит с мястото се изпари за миг. Съзнавах смътно, че Лиза ми обяснява за къщата, влизайки след мен, но вниманието ми беше съсредоточено върху фоайето.

Външно Убежището бе създадено така, че да се слива с природата наоколо, но вътрешността му сякаш обстрелваше посетителя с цветове и шарки от всички посоки. Постелките образуваха пътеки от ослепително жълто и синьо, а от една несиметрична ваза избухваха диви цветя. Около парапета на централното стълбище бяха усукани пъстри коледни лампички.

Очите ми обаче постоянно се връщаха към стените. По време на кратката ми обиколка преди години Руби ми обясни, че било прекалено опасно да окачват снимки на децата пси, пребиваващи в къщата месеци или години. Обмисляха да помолят всяко за рисунка като спомен за Убежището и обитателите му.

Очевидно бяха осъществили хрумването си.

Резултатът бе разнороден сбор от рамки, пръснати по стените на фоайето и нагоре по стълбището. Повечето деца бяха нарисували самото Убежище, но някои бяха решили да заложат на автопортрети. Други пък бяха оставили в наследство гривни, ръкохватки за горещи съдове, гоблени с послания и дори пластмасови цветя и усмихнати личица, изработени от разтопени мъниста. Лиъм и Руби надлежно бяха рамкирали всички произведения на изкуството.

Последното, закачено на стената, беше пастелна рисунка на ниска тъмнокоса жена и по-висок рус мъж, хванати за ръце. Лицето ми се отразяваше в стъклото и за момент си представих това на Лиъм, с типичната му глуповата, горда усмивка.

— Ако нямаш нищо против…

Лиза посочи редицата старателно подредени до стената обувки — кецове, сандали, ботуши с всевъзможни размери. Изух платненките си до чифт мръсни червени гумени ботуши.

Телевизорът във всекидневната работеше и от колоните се носеше симпатична, ведра мелодийка. Надникнах вътре и видях дванайсетина деца, вперили погледи в анимационно филмче, което не успях да позная. Докато минавахме покрай стаята, едно момиче излезе от нея. Малката потри уморено очи, отправяйки се директно към тоалетната.

Щом се разминахме, тя спря изведнъж пред мен и тъмните ѝ къдрици се люшнаха.

— Зу? — учуди се тя.

Аз застинах.

О, боже — помислих си. — Видяла е взрива и сега смята, че…

Но вместо да избяга, момиченцето ми се усмихна широко. Обзе ме толкова силно облекчение, че бях на ръба да се разплача.

— Здрасти. Да.

Детето се улови за ръката ми и я заклати нагоре-надолу. Не беше точно здрависване, а по-скоро жест на чисто, смайващо вълнение. Докато ме гледаше в лицето, изражението му стана някак угрижено. Сериозно.

— Нали още харесваш коне?

— Дали харесвам… коне? — примигнах объркано.

— В онова интервю каза, че харесваш коне — настоя момиченцето. — Коя ти е любимата порода: арабски, першерон, клайдсдейл, липицанер или някоя друга?

Лиза се засмя.

— Извинявай, Саша, но в момента нямаме време за приказки. Ще трябва да я откраднем за малко.

— Добре! — възкликна момиченцето и пак раздруса ръката ми. — Ела в нашата стая, синята, и тогава ще си поприказваме!

— Дадено! — отвърнах, все още леко смутена.

Малката продължи надолу по коридора, плясвайки длани с Джейкъб в движение.

Изгледах и двамата въпросително.

— По-лесно е направо да ти покажем — вметна той. — Пък и ни е по път.

Лиза ни поведе надолу по коридора. Завихме наляво при трапезарията и малко преди да достигнем кухнята, тя спря до едно табло на стената, отрупано с изрезки от вестници и списания. От всяка снимка се усмихваше едно и също лице. Моето.

— Леле… това е…

Нямах думи. Плъзнах очи по снимките ми от публични речи и фотосесии за различни кампании, по изрязаните статии за всяко събитие, в което бях участвала.

— Извинявай — каза Лиза. — Дано не те притеснихме. Знаеш какъв е Лиъм. Май просто… искаше всички тук да те познават.

Защото така и не се върна.

— На горния етаж има цяло табло, посветено на Марли — продължи Лиза. — Но е по-малко от твоето. Ти говориш по-често пред публика… говореше.

Над масивната кухненска маса висеше стар, очукан тас от джантата на микробус, скрит надълбоко в гората край друго езеро. Извърнах очи, неспособна да го гледам и секунда повече.

— Може ли просто да ме заведете, накъдето сме тръгнали?

— Насам — кимна към задната врата Джейкъб.

Мъничката стая — очевидно добавена към първоначалната сграда — беше с поне десетина градуса по-хладна от останалата част от къщата. Същинско постижение, като се имаше предвид колко компютри бяха подредени до задната стена. Вградено бюро обточваше половината пространство и всеки сантиметър от повърхността му беше зает с монитори и компютърни кутии.

Мигел седеше в центъра и пръстите му шареха по клавиатурата пред него като по пиано. Въртеше се наляво-надясно със стола си в ритъм с приглушената песен, извираща от гигантските му слушалки.

Когато влязохме, той откъсна очи от монитора, чиято светлина озаряваше смуглата му кожа.

— Привет, Зу. Дълго време мина — надвика той музиката в ушите си, продължавайки да щрака по клавиатурата.

Винаги ме учудваше колко различни дейности можеше да извършва наведнъж мозъкът на Зелените. Макар че работеше на цели три монитора с компютърни програми, Мигел ме погледна с уверената усмивка на донжуан, отлично запознат с чара си.

Джейкъб изцъка ядосано и свали с приятелска лекота слушалките от главата на Мигел. Момчето хвана ръката му, преди да я е отдръпнал, целуна я и му намигна. Джейкъб я измъкна смутено, но видимо доволен.

Сякаш това не беше достатъчно доказателство, че двамата имаха връзка, ето защо Мигел остави слушалките до тяхна обща снимка на бюрото си. Симфонията от електронни ритми и цигулки продължи да се излива от тях, докато Лиза не натисна копчето за изключване на звука върху клавиатурата.

— Здрасти, Мигел — поздравих го и аз. — Благодаря, че схвана посланието ми.

Той прокара ръка през тъмната си коса, почесвайки се точно над кока си, и сви рамене.

— Няма нищо. Радвам се, че всичко е наред.

— Преди да съм забравила — обърнах се към другите. — Ще ми върнете ли телефоните? Мигел, чудех се дали нямаш зарядно за…

Той отвори едно от близките чекмеджета, пълно със старателно подредени зарядни устройства. Лиза ми подаде телефоните, а аз ги връчих на Мигел, посочвайки онзи, с който бях заснела похитителите ни.

— Приянка стори нещо с този — казах му. — Взе една част от него и я постави в другия…

Мигел махна задните капачета на двата телефона и някак успя да извърши точно обратното на онова, което Приянка бе направила в колата. Джейкъб сложи ръце на раменете му и се приведе над него, за да гледа.

— Просото е извадила СИМ картата му. Нищо особено.

Когато екранът му най-сетне светна, въздъхнах треперливо. Поне този въпрос се разреши.

— Какво е положението при дупката? — попита Джейкъб, поглеждайки мониторите за видеокартина.

Мигел натисна два клавиша и този пред него показа мястото.

— Засега само се суетят. И крачат нервно. Същата картинка като вас, ако трябва да съм честен.

Джейкъб го стрелна предупредително, а Мигел му се усмихна едва забележимо.

Роман наистина крачеше напред-назад в триметровото помещение. Сковано бе изопнал гръбнака си и не откъсваше очи от нещо, вероятно скрита от камерата врата. В бараката нямаше друго, освен малка пейка, но поне не беше дупка в земята, както предполагаше името. Не знам защо се чувствах толкова зле, като ги гледах там.

— Страхотна атмосфера — коментирах. — За какво се суетят? Че сте ги хванали ли?

Мигел зададе друга команда и върна видеоматериала с десет минути назад. Сетне увеличи звука. Опрях длани в бюрото и се приведох напред.

— … ѝ правят — говореше гневно Роман. — Толкова съм глупав! Не трябваше да им позволявам да я вземат. Сега няма как да знаем дали наистина ѝ мислят доброто.

Приянка опипваше ъглите на стените, сякаш търсеше слаби места. Чувайки опасенията му, надникна през рамо към него.

— Нищо ѝ няма. Не говори, като че е някоя беззащитна девица. Нали тя ни измъкна от повечето неприятности, в които се забъркахме? Ако опитат да ѝ направят нещо, няма да им се даде без бой.

— Въпреки това… — подхвана Роман, спирайки в центъра на бараката. Отметна глава назад и стисна юмруци до тялото си. — Знам. Знам. Не се съмнявам в способностите ѝ. Просто… всичко това не ми харесва. Не биваше да им позволяваме да ни разделят…

— Повтарят все едно и също — обобщи Мигел, превъртайки напред. — „Дали да не избягаме и да я потърсим? Ще се върне, не се безпокой. Да опитаме ли да заговорим децата отвън? Защо им е да ни разделят?“. И така нататък.

Изправих се, усещайки погледите на Джейкъб и Лиза върху себе си. Главата ми се въртеше.

— Ох… едва ли ще разкрият плановете си, като знаят, че децата отпред ги слушат.

Видеокартината стигна до настоящето и спря да се превърта. Приянка се пресегна да хване ръката на Роман. След кратка съпротива той склони да ѝ я даде. Свлече се до нея на пейката и тя отпусна глава на рамото му. Но вместо да затвори очи, както очаквах, надзърна нагоре.

Право към камерата.

— От Жълтите ли е? Незабавно намери камерите и микрофоните — обясни Мигел.

Хм. Дали не бе просто късмет? Едва ли Мигел ги беше монтирал на разпознаваеми места.

— Не, Зелена е… поне така ми каза — добавих. — Случайно да имате достъп до базата данни на Специален отряд „Пси“? Надявах се да я претърсите.

— Разбира се, че имаме… и вече опитахме — отговори Мигел. — Пуснахме снимки на лицата им в системата. Нямат досиета, но да не забравяме, че базата данни е от почти пет години.

— Роман каза, че са успели да се измъкнат на властите, значи сигурно не са допуснали и да ги регистрират.

— Или някой е заличил досиетата им — подхвърли Мигел. — Откъде се взеха? И как изобщо тръгна с тях?

Обясних им възможно най-бързо и просто и им споделих теорията си, че не е изключено от самото начало да мислят злото на Убежището или на Руби и Лиъм. Тогава ми хрумна нещо друго.

— А случайно при вас да има момиче на име Лана?

Момчетата погледнаха Лиза.

— Не — отговори тя. — През последните седмици следя телефонните обаждания от граждани, докладващи за нередности относно деца с пси, но не съм срещала това име. Знаеш ли как изглежда? Какви способности има?

Поклатих глава.

— Знам само името ѝ. Говореха за нея с… не усетих злонамереност. Дори бих казала, че я коментираха доста емоционално. А и не ми звучеше да я преследват по нечия поръчка.

— Мистерията се задълбочава — рече Мигел и пак се втренчи в монитора. — Убежището не е тайна за децата с пси. Напоследък мълвата за него плъзна в техните среди. Дали просто не са търсили безопасно място за себе си?

Нишка на недоумение се запреплита в съзнанието ми.

— Но ако е така, защо не ми казаха още в началото?

Джейкъб пристъпи неловко от крак на крак, поглеждайки многозначително Мигел. Момчето разтълкува безмълвното му послание и кимна.

— Какво? — подканих го.

— Замисли се… — започна с мек тон Мигел. — Ти работиш за правителството. Сигурно са се тревожили, че вместо да им обясниш как да стигнат дотук, ще ги предадеш на ФБР или на Защитниците заради опита да се измъкнат от системата.

Призля ми от идеята.

— Не бих постъпила така. Ако бяха казали, че искат да стигнат дотук…

Щеше да им помогнеш да нарушат закона?

Не беше… не беше толкова просто. През изминалите години нищо не беше черно или бяло, животът ни протичаше в различни нюанси на сивото. Вярвах, че децата заслужават избор, и бях готова да ги защитя по всякакъв начин.

— Или пък — побърза да добави Джейкъб — просто не са очаквали да им повярваш. Или да им отговориш, ако те попитат в прав текст. Може да са дошли на речта ти с намерението да те попитат, но после всичко се е объркало и са преценили, че така или иначе ще се отправиш насам.

Лиза поклати глава.

— Знам ли… Многократно са ѝ попречили да тръгне сама.

Вдишах дълбоко. Трябваше да оставим този въпрос и да се заемем с по-същественото. Още не знаех какво се случва с Руби и Лиъм и налягането в главата ми растеше толкова бързо, че очаквах всеки момент да избухна.

— Ще може ли да ги задържите в бараката още малко?

— Да — каза Лиза. — Ще им изпратя храна и вода.

— И одеяла — додадох. — Все пак… може да захладнее през нощта.

Момичето ми кимна с лека усмивка. Излезе от помещението и след малко се върна.

— И така — подхванах аз. — Кой ще ми разкаже какво е станало с Лиъм и Руби?

Шестнадесета глава

Лиза седна на ръба на бюрото и скръсти ръце пред гърдите си.

— Дори не знам откъде да започна. Не усетих нещо да се е объркало, преди да заминат. Лиъм изглеждаше малко разстроен, но реших, че е заради детето, което отиваше да вземе…

— Чакай малко. И двамата ли са отсъствали едновременно от Убежището? — прекъснах я. — Кога промениха това правило?

Доколкото си спомнях, още в самото начало решиха поне единият от тях винаги да остава в къщата, за да усещат децата поне тази стабилност.

— Тримата с Мигел и Джейкъб се справяме и сами тук — заяви Лиза. — Заместваме ги, когато ситуацията го налага.

Мигел се облегна в стола си и се завъртя с лице към нас.

— Поне напоследък е така. Струва ми се, че и на двамата не им се искаше, но като се разделяха, успяваха да претърсват по-голям радиус и да спасяват повече деца.

— Не са ли тръгнали заедно?

Тримата си размениха погледи, от които косъмчетата по тила ми настръхнаха.

— Кажи ѝ — подкани накрая Джейкъб. — Никой от двамата не би решил, че предаваме доверието им. Все пак това е Зу.

Лиза не изглеждаше особено убедена. Онази пронизителна болка ме прободе отново.

Нямам място тук. Не съм една от тях.

Руби и Лиъм вече не бяха мои, не и както някога. Нараних ги, както те нараниха мен, и макар тези тримата да се държаха приветливо, едва ли бяха забравили последното ми посещение.

— Слушай — рече накрая Лиза. — Знаеш какви са. Тръгнаха поотделно главно защото мрежата им се разрасна и започнаха да получават все повече сигнали за деца в беда. Това не ме притесняваше. Да, имаше повече стрес, но…

— В последно време се караха — обясни директно Джейкъб.

Мигел кимна и добави:

— Не знаем защо.

— Беше все едно мама и татко да се хокат шепнешком, уж за да не ги чуваме — каза Лиза.

— Сигурно се шегувате — смотолевих накрая.

Руби и Лиъм никога не се караха.

— Не — увери ме Джейкъб. — Руби започна все по-често и по-често да излиза сама. Всички се тревожехме за нея, но Лий направо полудяваше. В такива случаи се затваряше в дърводелницата, а после всички получавахме по някое уродливо дялано животно, за което трябваше да се преструваме, че ни харесва, за да го разведрим.

Духнах кичур коса от лицето си.

— Да, представих си картинката.

— Но най-лошото в ситуацията бе — продължи Лиза, — че излизанията ѝ започнаха да се удължават и спря да води деца. Руби винаги е била затворена, но напоследък… направо не бе тук.

Руби бе такава по природа. Понякога потъваше толкова надълбоко в съзнанието си, че сякаш изчезваше пред очите ти. Ала обичаше децата и това място. След всичко, което беше преживяла, сигурно се любуваше еднакво и на тихата местност, и на уютната лудост на дома. Каквото и да я глождеше, трябваше да е сериозно, за да успее да наруши спокойствието, което беше открила тук.

— Какво е станало при последното пътуване? — попитах ги. — Като видях пикапа на Лиъм, бях убедена, че той ще ни посрещне на езерото.

— Мигел ходи да взима провизии с пикапа му — допълни Лиза. — Затова Лий тръгна без него. Ден-два след като Руби замина, получихме сигнал по мрежата, че в Мисури едно дете от Сините живеело на улицата и Лиъм реши да го потърси.

— И оттогава никой от двамата не се е свързал с вас? — попитах.

— Само Лиъм — отговори Джейкъб.

Изпънах гръб.

— Така ли? Тогава защо приказвате така, сякаш е изчезнал безследно?

— Защото не се е обаждал поне от седмица — разясни Мигел. — При последната ни връзка каза, че сигналът бил фалшив, а ние му признахме, че не знаем къде е Руби. Проследяващото устройство в телефона ѝ беше изключено. Той тръгна да я търси. Сетне загубихме сигнала и от неговия телефон и той ни изпрати съобщение от непознат номер, че апаратът му е пострадал, а от Руби още нямало и следа. Оттогава не отговаря на съобщенията ни. Затова смятам и него за изчезнал.

— Според нас може да се е опасявал, че ще го надушат, и не е искал някой да проследи обажданията му дотук — каза Джейкъб.

— Сигурно е гледал да не ви притеснява — съгласих се. — Идиот. Къде за последно засякохте Руби?

— Адресът е „Сайпърс Стрийт“ 1020-1024 в Джаксън, Мисисипи — каза Мигел. — Намира се в някакво поле.

— Говори ли ти нещо? — поинтересува се Лиза.

Поклатих глава. Нищо.

— Просто поле?

— Не получихме сателитни данни — каза Джейкъб. — Затова или е станала грешка, или… е някъде, където сателитът няма достъп.

Зрението ми се замъгли при мисълта.

— Не е мъртва — отсякох с остър, категоричен глас. — Не е. Най-много нарочно да е хвърлила телефона си там, за да заблуди някого.

Лиза направи гримаса и притисна уморено с ръка челото си. Вече от две седмици се преструваха пред другите деца, че всичко е наред, когато всъщност тайно очакваха най-лошото.

— Не знам какво да смятам — каза Джейкъб. — Обявена е награда за залавянето ѝ. Може да са я заловили и да са я предали на правителството. Или някоя престъпна група да я е отвлякла. Кой знае колко хора биха се възползвали от някого с нейните способности. Или пък… просто си е тръгнала. Сама.

Всички мускули в тялото ми сякаш се свиха наведнъж. Когато двамата с Лиъм ни напуснаха, почувствах…

Нямаше значение. Още от самото начало знаех, че са го предприели, за да защитят Руби. След като простреляха баща ѝ, когато скочил да я защити от куршума на едно изпълнено с омраза чудовище, докато се разхождали в парка, започнахме да приемаме заплахите срещу нея много по-сериозно.

Баща ѝ оцеля, но не и нейната вяра в света. Силата ѝ и контролът ѝ над нея отличаваха Руби от всички нас. Поставяха я на върха на пирамидата и я превръщаха в мишена за всеки, който се боеше от нея самата и способностите ѝ.

— Можете да изключите правителството — казах. — Не забравяйте колко бивши членове на Детската лига работят за него. Все някой от нас щеше да е чул за залавянето ѝ или да е забелязал името ѝ в някоя от системите.

Имахме приятели във всички нива на правителството, във всеки отдел. Освен това Нико следеше мрежата за подобни попълнения. Пък и правителството беше корабът с най-много пробойни. Нямаше да удържи за дълго в тайна залавянето на най-силната пси в света. Нечие его рано или късно щеше да си поиска своето.

— Според мен щяха да го обявят публично — каза Лиза. — Руби все разправяше, че бягството ѝ вредяло повече на репутацията на правителството от всичко друго, което би могла да му причини.

— Ти как мислиш? — попита ме Мигел.

— Мисля, че… — Вдишах дълбоко. — Дали е съвпадение, че Руби изчезва и малко след това някой погва мен?

— Вероятно има някаква връзка — коментира Джейкъб. — Звучи много подозрително, а и двете сте приоритетни мишени. Може да ви използват за назидание: да покажат, че никой пси не е недосегаем.

Не само способностите на Руби я правеха важна, но и историята ѝ. Затворила бе кръга, унищожавайки някогашния си затвор. Беше се превърнала в символ. Нашият символ.

Поклатих глава, объркана заради всички липсващи парчета от пъзела.

— Наистина ли не е споделила с никого от вас какво се случва, защо тръгва? Да е работила самостоятелно с някое от децата?

— С Оуен — отвърна приглушено Лиза. — Работеше с Оуен. Но той е… много уязвим.

— В какъв смисъл? — настоях.

— Той е от Червените — намеси се Джейкъб. — От Проекта „Джамборе“.

Дъхът ми секна.

— Искам да говоря с него — заявих. — Стига да не е прекалено крехък.

— Едва ли ще изкопчиш много — предупреди ме Мигел. — Оуен не е от приказливите.

— Ти щеше ли да си разговорлив, ако те бяха подлагали на такива мъчения? — попитах го. — И на оскъдна информация ще съм благодарна…

Телефонът иззвъня оглушително и всички скочихме на крака. Джейкъб се засмя неловко, но все пак се втурна към него.

— Пицария „Бети Джийн“, какво ще обичате…? О, да. Тук е. Почакай за момент.

Той се обърна към мен и ми подаде слушалката.

Вдишах дълбоко през носа и се отблъснах от бюрото. Взех слушалката и издърпах навития кабел на телефона, напускайки Пещерата на прилепите, за да се усамотя в кухнята.

Макар че си поех поредна глътка въздух, думите ми прозвучаха треперливо.

— Хрумна ли ти изобщо, че…

Ала не беше Дунди.

— Млъкни и ме изслушай. Разполагам с едва няколко минути, преди да разберат, че ме няма.

— Не — изстрелях. — Този път ти ще ме изслушаш, Ви. Какво се случва, по дяволите? Руби и Лиъм липсват от две седмици, а ти не сметна за нужно да ми кажеш! Не се прави, че сега го чуваш. Дунди ти споделя всичко.

— Естествено, че знам — изшушука Вида. — Според теб с какво се занимавам през последните седмици? Търся ги из цялата страна.

Стиснах слушалката, без да обръщам внимание на статичното електричество, което обгърна пръстите ми. Гневът ми стихна съвсем леко.

— Намери ли ги?

— Не — отговори тя. — Още не. Но не ти се обаждам заради тях, а заради теб. Добре ли си?

— Не особено — признах ѝ. Мел, агент Купър, репортерите… Спомените ме пронизаха като нажежено острие. Откровеният ми отговор почти ме докара до сълзи. — Но съм невредима.

— Разкажи ми възможно най-бързо какво стана.

— Видя ли видеоматериала? — попитах я. — Ъгълът…

— Това ме вбеси — каза Вида. — Ъгълът на проклетата камера беше по-подозрителен и от лаборатория за метамфетамини.

Историята се изля като буен поток от мен, думите сякаш се прескачаха една друга, за да излязат.

— Имам телефон. Снимах похитителите ни. Как да ти изпратя снимките?

— Искам и ти, и снимките да стоите на място, докато не дойда при вас Не изпращай файловете никъде. Колкото и сигурна, да си въобразяват, че е мрежата им. Не бива да рискуваме някой да ги проследи до Убежището.

— Не мога просто да си седя тук и да чакам… — подех ядосано.

Внезапно от другата страна на линията запращяха далечни гласове.

— Не знаех, че малоумието може да прогаря ретини, Мърфи — озъби се Вида на някого. — Не виждаш ли, че провеждам личен разговор? Дай ми секунда, дявол да го вземе! Да, със свидната ми майчица. Изобщо не ми пука…

— Вида? — извиках я. — Ви…?

— Там ли си още? — гласът ѝ прозвуча пискливо, съвсем нетипично за нея. — Трябва да вървя, съжалявам. Слушай, обичам те, разбра ли? Не прави глупости. Просто стой на място и скоро някой от нас ще дойде при теб. Ясно? — Когато не отговорих, попита наново: — Ясно ли е?

Ясно ми беше, но не ми харесваше.

— Няма просто да си вися тук, докато убийците са на свобода, а Руби…

Връзката прекъсна. Неочакваният сигнал „заето“ проникна в съзнанието ми и го изпразни.

— И аз те обичам — прошепнах.

Облегнах се за момент на кухненския шкаф, притискайки слушалката към челото си. Като я свалих, забелязах купчина вестници на плота.

Най-горният беше отпреди месец и заглавието с едри черни букви гласеше: Главен изпълнителен директор. Взех го и зачетох надолу: Корпоративният играч Джоузеф Мур купува поредната куриерска компания, която ще добави към империята си от телекомуникационни, автомобилни и превозвачески фирми. Поддръжниците му го гласят за най-високия пост в света на бизнеса.

Хвърлих вестника с отвращение и се върнах в Пещерата на прилепите, където тримата очевидно не бяха стигнали до решение и още спореха разпалено.

— Не е толкова смахнато, ако наистина пробват да я натопят…

— Кого? — прекъснах ги.

Джейкъб се завъртя и ръцете, които досега бе размахвал пред себе си, се спуснаха до тялото му. Мигел го посочи с палец.

— Този симпатичен палячо смята, че трябва да извадим онези двамата от дупката и да ги разпитаме за Кръга „Псион“.

— Единственият проблем е, че не ми се вярва наистина да са били в Кръга „Псион“ — изтъкнах аз. — Според мен си измислят.

— Мога да ги разпитам — предложи Джейкъб. — Ще видим дали ще поискат да останат, или ще ме попитат дали тази Лана не е при нас.

— Не — прекъсна го Мигел, видимо несъгласен да го излага на подобен риск. — Ако са излъгали Зу, ще излъжат и теб. Аз самият не мога да пазя тайни от теб, но, за жалост, тази твоя свръхестествена сила действа единствено на мен.

— Не можем да ги държим там завинаги — каза Джейкъб. — А и макар да не знаят точното местоположение на къщата, вероятно вече могат да се ориентират.

— Съжалявам — извиних се. — Мислех, че Руби ще помогне в това отношение.

— Не си знаела — сви рамене Мигел.

Лиза отиде до стола му и приближи лице до един от мониторите. Посочи картината на него — Роман размахваше ръце, а Приянка крещеше нещо.

— Написали са нещо на пода…

Мигел се завъртя обратно към екраните и отвори видеоматериала на най-големия от тях, намиращ се в средата. Картината бе зърнеста, но думите се четяха ясно.

Изключете телефона.

— Мамка му! — изруга той и включи звука на видеото.

— Изключете телефона! — викаше Приянка. — Изключете го!

— Какъв телефон? — попита Лиза. — Какви ги дрънкат? Мигел като че ли се досети цели пет секунди преди нас и моментално изтръгна от зарядното устройство мобилния телефон, който бях донесла. Екранът му просветна. Той само го погледна и се зае да го троши на парчета.

— Мамка му!

— Недей! — креснах аз. — Снимките…!

Радиостанцията на колана на Джейкъб внезапно се съживи с пращене.

— Джей? Вдигат врява от десетина минути…

Мигом нервите ми се нагорещиха, долових как електричеството в близките жици се засилва от жужене в същински писък.

Само след секунда токът в Убежището спря.

Седемнадесета глава

В онзи момент, в онзи мрак нито един звук не можеше да прозвучи по-ужасяващо от звъна на камбанките, прикрепени към връвта на старовремската сигнализираща система около къщата.

Тогава обаче чух писък на момиченце.

Мигел скочи на крака и хукна към вратата. Аз го спрях.

— Генераторите… — подхвана той.

Беше толкова по-висок и по-силен от мен, че едва го удържах, докато Джейкъб дойде да ми помогне.

— Още не знаем какво се случва навън.

— Да, и няма да узнаем, ако не задействам камерите и аварийното осветление! — заяви той и се изтръгна от нас.

Лиза заприщи изхода с вдигнати ръце.

— Нямаме време. Двамата с теб трябва да съберем децата и да ги отведем до тайната врата.

— Електричеството… — опита да възрази Мигел.

— Късно е — изрева насреща му тя и го поведе към вратата на кухнята. — Да вървим, докато още имаме шанс.

— Бен? — извика в радиостанцията Джейкъб. — Бен! Има ли някого? Чува ли ме някой?

Той погледна Мигел в тъмното.

— Сигурно заглушават радиосигналите — обясни Мигел. — Тоест…

— Тоест са добре обучени и оборудвани — довърших през свито гърло.

— Разигравали сме такъв сценарий — каза Лиза. — Трябва да събудим децата по външните къщурки.

— Не — отсече Джейкъб. — Трябва да ги съберем бързо и тихо. Ако ги вдигнем по тревога, ще се разшумят и нападателите може да атакуват незабавно.

Притесненото изражение по лицето на Мигел се изпари и той се зае да събира разни части от всеки сървър, хвърляйки ги в торба, която извади изпод бюрото. Веднага, щом Лиза отвори вратата, чух обърканите гласове на децата от горния етаж. Тя сви длани около устата си и им извика приглушено:

— Волна птица! Това не е обучение! Оставете всичко!

В отговор надолу по стълбището затопуркаха крака.

— Тайният изход е в мокрото помещение под сушилнята — подхвърли ми Лиза.

Мигел тръгна към вратата и тя пак го хвана.

— Ще събера децата от дървесните къщурки — каза ми Джейкъб.

Аз му кимнах.

— Моля те, внимавай, моля те — предупреди го Мигел и се върна да го прегърне.

— Ще се видим след малко — обеща му Джейкъб.

Двамата се спогледаха за последно и Мигел излезе след Лиза.

— Съжалявам, не знаех… телефонът… — подхванах.

Джейкъб поклати отривисто глава.

— Дори Мигел не е разбрал. — Като забеляза физиономията ми, той ме хвана за раменете. — Най-добре върви с Лиза и другите.

Думите му разсеяха ужаса, обгърнал съзнанието ми.

Аз бях виновна. Неволно бях довела похитителите до Убежището и най-лекомислено бях решила, че няма да проследят липсващия телефон. Нямаше да напусна това място, докато не се уверях, че всяко едно дете е в безопасност.

— Не — отвърнах. — Не, Джейкъб. Необходими са ни оръжия…

— На горния етаж са — каза той, отправяйки се натам.

Децата, заспали в стаите, вече бягаха надолу по стълбището, докато ние търчахме нагоре. Лиза стоеше в коридора и ги направляваше към мокрото помещение, преброявайки всяко дете, минаващо покрай нея.

Накрая ни уведоми тихо за бройката:

— Осем!

— В къщурките са девет, нали? — попитах Джейкъб.

— И пред дупката има четири — отговори той.

Рояк от жарки ругатни профуча през съзнанието ми. Дупката — Приянка и Роман бяха или в капан, или в най-голяма безопасност.

Втурнахме се към таванската стая. Спалнята на Руби и Лиъм.

Не я бяха променили изобщо от последното ми посещение — изглеждаше почти затрогващо. Подът бе застлан със същия дебел зелен килим, наследен от бабата на Руби, пред прозорците на отсрещната стена, докъдето стигаха всички въжета от дървесните къщурки, си стояха раираните пердета, ушити от Руби. Нямаше други мебели, освен бюрото, леглото с две нощни шкафчета и библиотеката. Затова никой не можеше да се скрие тук, ако се стигнеше до нещо подобно.

Последните две деца вече ни чакаха в спалнята. Джен и някакво друго момиче с гарвановочерна коса бяха измъкнали тежките сандъци с оръжия изпод леглото и сглобяваха пистолетите.

— Какво става? — попита Джен.

Джейкъб приклекна до тях. И аз сторих същото, но пропълзях до ръба на прозорците с изглед към къщурките, прилепяйки гръб към стената.

— Акция ли е? — попита другото момиче с осезаема нотка на страх в гласа си.

— Не — отрече Джейкъб и плъзна един пистолет към мен. — Нещо друго.

Нов писък проряза въздуха — някъде в мрака навън изпращя дърво и се сгромоляса на земята с трясък. Запълзях на колене и огледах сенките между дърветата.

— Не виждам нищо…

Тънки червени лъчи светлина пронизваха храстите — мерници на оръжия, обхождащи земята пред къщата.

— Скрийте се! — изкрещях и отскочих от стената.

Двете момичета се хвърлиха към другия край на стаята и приклекнаха в отбранителна поза до вратата. Джейкъб преобърна с едно движение леглото и библиотеката и ги плъзна към нас, барикадирайки ни зад тях.

— Трябва да проверим отзад, за да знаем дали са обкръжили цялата къща — обяви той. — Джен, ти идваш с мен. Зу и Ана, стойте тук и ни прикривайте.

Гласът му се изгуби сред мощния залп от изстрели, които надупчиха едната страна на къщата, разпръсвайки трески от дървената ѝ облицовка. Парчета стъкло и гипс се разхвърчаха в яростен ураган.

— Децата успяха ли да се измъкнат от къщата? — попитах с уста, пълна с пушилка и прахоляк.

От долния етаж не се чуваше нищо. Явно бяха стигнали до тайния изход. Трябваше да са избягали.

Ала децата отвън…

Изстрелите стихнаха, но не и писъците.

— Помощ! Помогнете ми!

— Излизай! Бягай!

Следващата ми мисъл ме смрази до кости. Ако нападателите искаха да ги убият, децата вече щяха да са мъртви.

— Няма да ги убият — казах на другите в стаята. — Ще ги отвлекат!

Джейкъб се промъкна между строшените мебели, влачейки пушка след себе си. Опря я върху надупчената от куршуми прозоречна рамка и погледна през оптиката ѝ. Лицето му се обливаше в кръв от рана, изникнала в основата на носа му. Аз се добрах до отсрещната страна на прозореца, стиснала здраво пистолета.

— Можеш ли да се прицелиш? — изшушуках, проточвайки врат да надникна през ъгъла на прозореца.

Не можеше. Щеше да улучи някое от мятащите се, пищящи деца, които похитителите извлачваха от горичката.

— Защо не използват силите си? — попитах го шепнешком.

Децата със сигурност знаеха, че тези хора не са приятелски настроени, и чувахме, опитите им да се измъкнат дори под дулото на пистолетите им. Нещо друго им пречеше да използват способностите си. Нещо, което не виждахме оттук.

Мъжете в черно приличаха на чудовища. Боядисали бяха лицата си, така че да се сливат с гората, и носеха бронирани униформи, сякаш бяха тръгнали на война. Също като онези, които ни отвлякоха в Пенсилвания.

Ужас сграбчи сърцето ми. Това място бе сбъднатата мечта на Лиъм и Руби, а аз го бях превърнала в кошмар. Злото ме беше проследило дотук и сега щеше да опропасти живота на тези невинни деца.

Вдигнах предпазителя на пистолета си, проверих пълнителя и го върнах на мястото му. Не бях усещала тежката, горчива целувка на оръжие в ръката си от дете, когато Вида ме научи да стрелям. След това се заклех да не наранявам никого, камо ли да убивам. Нямаше да ми се наложи. Не и в света, който създавахме.

Нямаше да се страхуваме от всеки непознат и намеренията му към нас.

Нямаше да се отбраняваме и да се оправдаваме със самозащита.

Нямаше да чувстваме студения допир на смъртта всеки път, когато излезехме навън.

Стиснах пистолета. Няма да ви позволя да вземете тези деца!

— Къде тръгна? — прошушна Джен, когато се устремих към вратата. — Зу! Недей така!

Минах покрай нея, игнорирайки възраженията на всички в стаята.

Но войниците сякаш ме усетиха — някак разбраха кога точно да ме нападнат. Направих едва стъпка навън и някой включи устройството за Бял шум.

В мига, в който осъзнах, че още съм на крака, видях, че всички останали лежаха на пода.

Шумът екна от външните колони, обгръщайки къщата като ураганен вятър. Бучене, прекъсвано от оглушително пищене. Но просто… го чувах. Проникваше гръмко, агресивно в черепа ми, но без да смогне да изпържи мозъка ми.

Не и моя.

Джен стенеше, присвила крака към гърдите си, запушила ушите си с длани. В другия край на стаята Ана се мъчеше да се надигне от пода, олюлявайки се като упоена. На няколко крачки от нея Джейкъб извърна глава към мен, лицето му беше червено и обляно в пот от напъна да устои на Белия шум.

— Б-бягай! — съумя да извика.

И аз побягнах.

Експлозията в университета — помислих си, препускайки надолу по стълбището. Стоях толкова близо до колоните, когато избухнаха… Веднага след това не чувах почти нищо и макар че слухът ми се възвърна лека-полека, беше напълно възможно просто да не долавях сковаващата мозъка честота, вградена в Белия шум.

Откъде идва?

Щом стигнах най-долните стъпала, забавих крачка. Коридорът беше обсипан с късове тапети и стъкло, картините, които още висяха по стените, бяха накривени или обърнати на обратно. Вдишах дълбоко, опитвайки да си представя как би постъпила Вида в такъв случай, и вдигнах пистолета. Дъските на пода до вратата изскърцаха. Завъртях се към звука. На прага стоеше тъмна фигура, облечена в черно от глава до пети и насочила дулото на пушка право към челото ми.

Вместо да се прицеля с пистолета си, аз разперих лявата си ръка. Слушалката на мъжа беше достатъчна. Овладях контрола над мъничкото електрическо устройство и толкова усилих мощността му, че накрая избухна като фойерверк от едната страна на лицето му. Другите уреди по него — фенерчето, закачено на колана му, оптиката на пушката му, тейзърът му — изпукаха и завибрираха, докато извличах синкавобелия им заряд. Пластмасовите им корпуси изпращяха като счупена кост и изригнаха в пламъци.

— Мамка му!

Мъжът изкрещя и се свлече на пода, мъчейки се да свали колана си, за да потуши огъня. Тръгнах към него и съзнанието ми притъмня от стремежа да го довърша, да го накажа, задето бе нарушил спокойствието на скривалището ни. Стъпка напред, и още една. Пистолетът не трепваше в ръцете ми.

Две сенки се изнизаха покрай външната страна на предните прозорци, под които стенеше войникът, и се втурнаха към верандата. Погледах ги за миг през дупките от куршуми във входната врата, преди да хукна в противоположната посока.

Претичах през коридора, минах през всекидневната и се озовах в кухнята. Външната врата на мокрото помещение още беше заключена, но не исках да рискувам. Дръпнах настрани късото перденце пред стъклото ѝ, долепила гръб до стената. Нещо сребристо привлече вниманието ми. Свалих от стената таблото за писане и го задържах така, че огледалната му рамка да отразява пространството от другата страна на вратата.

Никой не се мяркаше там. Излязох приведена в мъглата, разстилаща се откъм езерото. Миризмата на влажна пръст се примесваше с пушилката от изстрелите. Белият шум продължаваше да кънти, не чувах почти нищо друго, включително собствените си стъпки, докато навлизах все по-надълбоко в гората, преследвайки електрическия импулс, който излъчваха колоните.

Надникнах наляво по пътеката. Други черни фигури сваляха неподвижните тела на деца от къщурките по дърветата. Завъртях се към тях, притиснала спусъка на пистолета толкова здраво, че се учудвах как още не съм стреляла неволно. Мъжете влачеха децата в страховита верига по пътеката към езерото. Умът ми крещеше да стрелям, но…

Не мога. Щях да сваля максимум един от войниците и да разкрия местоположението си на останалите. Прехапах долната си устна толкова силно, че вкусих кръв. Не — трябваше да спра Белия шум. Да помогна на другите деца да си върнат способностите, за да се борят заедно с мен.

— Хайде… къде си? — процедих през зъби.

Белият шум се разпръскваше из гората, обгръщаше всеки сантиметър от нея и сякаш се изливаше отвсякъде и отникъде. Не ме беше поразил, но силата на звука му не ми позволяваше да се съсредоточа върху никоя мисъл. Движех се през дърветата, водена единствено от интуицията си и заряда. Бях толкова разсеяна, че се препънах в първата колона. Коленете ми поеха тъпия сблъсък със земята. Заопипвах скалите и купчините изгнила шума за четвъртитата кутия. Никъде не се виждаха кабели, което не ми харесваше — означаваше, че колоната не е свързана с другите и ще трябва да ги издирвам една по една.

Разтърсих глава и освободих онази сребриста нишка от съзнанието си. Когато силата ми се свърза с устройството, сърцето ми подскочи. Усилих заряда до прегряване, докато батерията не започна да се пропуква. Пластмасовият корпус се разтопи със свистене и звукът най-накрая секна.

Скочих на крака, опрях длан в най-близкото дърво и погледът ми впримчи като в мрежа всичко наоколо, претърсвайки гората.

Някой пищеше, молеше се.

— Недейте, недейте!

Стиснах челюсти. Тръгвай — подканих се. — Тръгвай!

Дървото от дясната ми страна сякаш избухна — куршумите превърнаха кората му в трески. Някакво остро парче поряза бузата ми и жилещата болка накара очите ми да се насълзят, размивайки зрението ми. Залегнах в мъглата и притиснах с ръка мястото, откъдето вече се стичаше топла кръв към брадичката ми.

Но всичко това нямаше значение. Нова електрическа верига ме призоваваше с песента си иззад една избуяла папрат, заглушавайки дори пращенето на пожара, който разпалваше Белият шум в ушите ми.

Бях близо — толкова близо. Електричеството на колоната гъделичкаше фините косъмчета по ушите ми, лицето ми, врата ми. Коленичих и долових как калта се просмуква в дънките ми, но трябваше да се съсредоточа, за да се свържа с новия заряд, въпреки че не виждах колоната. Явно тази беше по-голяма от първата, защото електричеството ѝ притисна два пъти по-плътно сетивата ми.

Пронизителна болка шибна като камшик основата на черепа ми. На мястото се разля гъделичкаща топлина и плъзна нагоре и надолу по гръбнака ми. Вдигнах трескаво ръце, издирвайки раната, дупката, която куршумът беше направил през костите, нервите и мускулите ми.

Ала не открих рана. Нямаше нито кръв, нито драскотина дори…

Режещата болка изчезна също толкова внезапно, колкото се появи, карайки ме да загубя равновесие. Подпрях се на длани и не успях да забия лице в калта. Запълзях през храсталака и пак призовах сребристата нишка от съзнанието си, за да ме отведе при колоната.

Нищо.

Панически вой, по-оглушителен дори от Белия шум, си запроправя път през гърдите ми.

Не усещах познатото гъделичкане от връзката със заряда на колоната. Не чувствах импулсите на електричеството в нея. Нито на статичното, което обикновено обгръщаше съзнанието ми, когато проникнех в нова верига.

Нищо.

Запрепъвах се през буйната растителност, докато не се натъкнах на колоната. Допрях длан до кутията ѝ. Не усетих нищо. Бях сама в тялото си и празнотата отваряше паст в съзнанието ми, за да ме погълне цялата.

Не чувствах нито искра.

Силата ми бе изчезнала.

Осемнадесета глава

— Какво става… По дяволите?

Стиснах косата си в шепи, затворих очи и пробвах да се концентрирам върху сребърната нишка, представих си я навита на кълбо в съзнанието ми. Колкото повече клечах с блъскащо сърце, толкова по-надълбоко пропадах в този кошмар.

Някой изкрещя — изкрещя моето име.

Опомних се внезапно и усетих тежестта на пистолета в ръката ми, реалната опасност, в която се намирахме. Белият шум раздираше тишината наоколо и като че ли се засилваше с всяка изминала секунда на бездействие, на безчувственост… Ала в онази секунда на тъмен хаос една отрезвяваща мисъл успя да се избистри в ума ми.

— Не ти трябват пси-способности, за да разбиеш някаква си колона, глупачке — процедих.

Изолирах се от всички звуци, от всичко подвижно наоколо, прицелих се и стрелях по предната страна на колоната. Тя отскочи от земята, когато куршумът я прониза. Вторият я накара да замлъкне.

Следващата колона бе достатъчно близо, че да я намеря само по звука. Стъпих здраво на земята и започнах да въртя глава, докато ушите ми не изтръпнаха болезнено от напъна да открият от коя посока идва Белият шум. Присвих очи, издирвайки колоната сред мъглата, мрака, дърветата — всичко помежду ни.

Изстрелът беше невъзможен — нито можех да се прицеля, нито да се доближа повече заради войниците и децата по пътеката отсреща. Затова насочих пистолета нагоре и стрелях по дебелите клони на дъба, служещи като основа за недовършената десета къщурка.

Имах чувството, че оръжието се опитва да се изтръгне от ръката ми, докато изпразвах пълнителя по клоните. Чужди куршуми засноваха между дърветата като оси, но аз не се отказах, докато масивният клон не изпращя.

Когато най-сетне се откърши от ствола на дъба, залегнах на земята. Чух как се сгромолясва върху шумата заедно с основите на дървесната къщичка, която Лиъм строеше. Поне нямаше да ми се наложи да издирвам повече колоната — клонът и гредите я затрупаха, притъпявайки Белия шум.

Някъде зад мен изпращя клонка. Завъртях се и мярнах нещо подвижно с крайчеца на окото си. Насочих пистолета към него.

Оказа се момиче.

Момиче с нездраво бледа кожа, хлътнали очи и толкова изпъкнали скули, че очаквах, ако съблече дрехите си, да зърна как сините му вени се свързват с разтуптяното му сърце. Гъсти тъмни мигли обрамчваха поразително сините му очи.

Отпуснах се леко. Поне едно дете беше съумяло да се измъкне от къщурките.

— Добре ли си? — попитах го.

То стисна миниатюрното златно цветенце, окачено на верижка около врата му, и втренчи очи в мен, видимо стъписано от нападението.

— Трябва да бягаш! — пришпорих го. — Влез през задната врата на къщата и мини през тайния изход в мокрото помещение. Другите вече избягаха.

Момичето се поусмихна, макар и някак безрадостно.

— Благодаря, че ми каза.

Не чух мъжа да ме доближава в гръб, но определено усетих как ме блъсва в черепа с дръжката на пушката си. Пред очите ми избухнаха ослепителни светлини и потънах в агония, в мрак.

— … ен! Оуен…!

Това беше…

Провлачих крака по влажната земя. Чувствах ги пълни с пясък.

— Зу!

Това беше… името… Оуен… Мисълта закръжа в ума ми, но не смогвах да я стигна. Пърхаше под настойчивия напор на съня и всеки път, когато чувах някой да вика името, в съзнанието ми просветваше един цвят.

Червен.

Отворих очи и споменът за изминалите няколко часа се разби в мен, изблъсквайки въздуха от дробовете ми.

Убежището. Момичето. Мъжът в черно. Пушката.

Заловили са ме.

Ръцете ми… Опитах да ги вдигна, да потрия с пръсти неумолимото напрежение в тила си. Мъжът, чийто радиопредавател жужеше точно над главата ми, ме влачеше през камъни, щръкнали корени и бодливи храсти. От кръста надолу се чувствах като изсечена от скала, а нагоре — толкова въздушна, че сякаш изобщо не съществувах.

Теренът под мен внезапно поомекна, изравни се. Кръвта се завърна в крайниците ми заедно с болезненото усещане, че са препълнени с горещ пясък. Мъжът ме влачеше с една ръка за яката на ризата ми и така я беше усукал, че ме задушаваше.

— Оуен! Оуен, недей!

Мъглата се виеше в нощта, рисуваше спирали в мрака. Отново стиснах очи в опит да проясня зрението си. Когато ги отворих, не видях къщата.

Но видях как едно хлапе, на около тринайсет, излиза на пътеката, заставайки между нас и Убежището. Със светлата си кожа и бяла тениска приличаше на призрак. Лесна мишена.

Заритах по земята, за да забавя нападателя си. Пред нас шепа други войници в черно се бореха със своите гърчещи се, съпротивляващи се товари. Децата ритаха и дращеха, а мъжете се смееха. Присмиваха ни се.

Защо никой не използва способностите си?

Пак потърсих сребристата нишка в съзнанието си, но не я намерих. Нямаше нищо, нищо. Не усещах електрическите устройства по мъжа повече… за сметка на биенето на сърцето му.

Не могат — проумях аз. Явно бяха блокирали съзнанията им също като моето.

Навярно с някой недоловим звуков сигнал или с потискащ силите ни токсин, пуснат в мъглата. Можеше да е какво ли не, но резултатът беше еднакъв за всички ни. За пръв път от цяло десетилетие нямах какво да призова в себе си. Нямах сила.

И това ни отнеха — прошепна онзи бунтарски глас в главата ми.

Не. Даже лишени от способностите си, ние не бяхме беззащитни. Извъртях се рязко с надеждата да хвана войника неподготвен. Пресегнах се назад и забих изпотрошените си нокти в ръката, стиснала тила ми. Но вместо кожа одрах някаква твърда, груба материя.

Той премести ръката си надолу и впи пръсти още по-надълбоко във врата ми. Започнах да се извивам във всички посоки и да се отбранявам дори по-свирепо, мъчейки се да напълня дробовете си с въздух. Пред зрението ми отново се разля черно петно. Когато тялото ми се отпусна, натискът върху тила ми също поотслабна, но не достатъчно, за да се изтръгна.

— Изскочи още една бройка — гласът на мъжа бе дрезгав и пропит с присмех, ала не знаех дали говори за мен или за Оуен.

В носа ми нахлу гъста пушилка. Стрелнах поглед към къщата, сигурна, че мъжете са решили да я подпалят, за да унищожат докрай всичко добро наоколо.

В следващия момент обаче нов огън се разрази зад гърба ми. Горещи вълни обляха кожата ми през влажните ми дрехи, но не я изгориха.

Мъжът изкрещя и ме пусна в мрака. Когато зрението ми се избистри, видях как пламъкът в средата на гърдите му лумва нагоре и обгръща главата му в златист талаз.

Вцепенението не беше засегнало всички докрай. Оуен — Оуен още владееше силата си.

Само толкова ми трябваше. Търкулнах се настрани със свит от мириса на горяща плът стомах. Скоро нови писъци раздраха въздуха. Обърнах се по корем и се надигнах на колене.

Мъжете се възпламеняваха един по един, виейки като вълци — каквито и бяха. Хрумна ми смахнатата, мимолетна мисъл, че както горяха пръснати по криволичещата край гората пътека, вероятно от разстояние приличаха на свещички по торта за рожден ден.

Пламъците лумтяха толкова ярко, с такава опустошителна мощ, че войниците имаха едва броени секунди да изкрещят в агония, преди дробовете им да изгорят.

Веднага, щом се освободиха, децата се устремиха към къщата. Наглед всички бяха невредими, с изключение на видимите белези от грубото отношение на похитителите.

Заобиколиха отдалеч момчето, което още стоеше по средата на пътеката и безизразно наблюдаваше гротескно разкривените обгорели фигури по земята. Вятърът тласкаше пламъците от техните останки към къщата и скоро щяха да погълнат външната облицовка и верандата ѝ.

— Оуен! — провикнах се, скачайки на крака.

Момчето впери взор в мен.

Ето защо — прошепна онзи тъмен глас. Именно затова приех толкова лесно мерките, които Круз и администрацията ѝ приложиха спрямо всички пси. Затова онази скептична част от мен кимна чинно и се съгласи да повтаря пред света причините за законовите ограничения върху силите ни. Затова хората неизменно щяха да се боят от нас, а ние се почувствахме длъжни да приемем дори малкото късче свобода, което ни се предлагаше.

Никой не биваше да притежава подобна сила.

Никой не биваше да търпи наказание, задето я впрягаше в защита на себе си и на всички безпомощни.

Беше ужасяващо.

Но и необходимо.

Направих поредна крачка към него и стомахът ми се разбунтува. Това е дете. Просто дете.

Сам контролираше силата си. Нямаше потребност друг да го стори.

— Оуен — казах по-кротко. — Достатъчно…

Бушуващите пламъци около къщата обливаха лицето му в топло сияние. По него проблесна осъзнатост. Очите му се изпълниха с детски страх.

— Всичко е наред — казах му и протегнах ръка към него. — Добре си…

Стъклената врата на Убежището се отвори и се затръшна силно.

И двамата се завъртяхме натам, но Оуен беше по-бърз. Двама мъже скочиха от верандата с извадени пистолети и предприеха едва по крачка към нас, преди първият да се възпламени като факла.

Заслепен от огъня и дима, войникът се запрепъва обратно към къщата, срутвайки се до една от дървените колони на верандата.

Не можех да помръдна. Периферното ми зрение притъмня и вече не виждах войника, а Мел. Виждах Защитниците, репортерите, зрителите, разкъсани от онзи взрив.

Спри, спри, спри — затръсках глава, очаквайки всеки момент да повърна. За секунди пламъците плъзнаха нагоре по тъмното дърво и обгърнаха верандата. Вторият мъж изгледа уплашено Оуен и застина на място.

Момчето просто се взираше в него. След малко сбърчи чело, първо от недоумение, а сетне от искрена тревога. Хвана се за главата и простена от болка.

Не. Белият шум.

Момичето пак се появи откъм дърветата, сякаш се материализираше от нощното небе. Беше пъхнала ръце в джобовете на възголямото си яке и наблюдаваше превития Оуен. Устните ѝ се изкривиха в жестоко подобие на усмивка.

Тя ли го правеше?

Момичето изчезна също толкова внезапно, колкото се беше появила, като че мъглата и мракът я погълнаха. Не можеше да е съвпадение — натискът върху съзнанието ми се увеличаваше. Момичето ни го причиняваше някак. Но щом силата ѝ не беше повлияла веднага на Оуен, явно трябваше да я прилага поотделно на всеки пси.

Войникът на верандата реши да се възползва от възможността и вдигна пистолета си.

— Не!

Хвърлих се напред и прегърнах Оуен, за да предпазя малкото му телце.

Прокънтя изстрел.

Нечие тежко тяло се строполи на земята сред дрънчене на екипировка и шумолене на плат. Когато не усетих очакваното жилване от куршум, отстъпих назад и заопипвах трескаво Оуен, търсейки рана, кръв.

— Добре съм — промърмори той с треперливи като тялото му думи. — Добре съм.

Проехтя вик. Една жена с униформа и дрънчащо оборудване хукна към нас откъм гората, където сигурно издирваше скрити деца. Успя да стори броени стъпки, преди тялото ѝ изневиделица да полети напред под напора на куршум, забивайки се в близкото дърво.

С Оуен се обърнахме тъкмо навреме, за да съзрем как Роман изскача от облака пушилка и пепел и се прицелва в един от войниците, побягнал с дете през гърба. Той присви очи, зае стабилна поза и стреля — куршумът прониза ивицата гола кожа на врата му, между тялото на момичето и бронираната му жилетка.

— Виждаш ли? Невинаги е лошо да закъснееш за купона — провикна се към него Приянка от укритието си зад едно дърво. После добави леко ядосано: — Никога не подценявай значимостта на драматичната неочаквана поява. Добре ли си, Зу?

Не бяха избягали.

Окопитих се от смайването си и завлякох Оуен зад най-близкото дърво, опитвайки да го прикрия някак с тялото си.

— Зу? — извика ме пак Приянка.

— Добре съм! — отговорих ѝ с глас, пресипнал от дима и огромното облекчение, което ме превзе най-неочаквано.

Мъчат се да ни помогнат.

Трябваше да са избягали, ала някак бяха узнали, че се задава опасност, и бяха направили всичко възможно, за да ни предупредят. А после бяха излезли сред цялата касапница, за да помогнат на децата.

Двамата тийнейджъри, които ги прикриваха, изскочиха от гората и прелетяха покрай мен. Всеки носеше на гърба си по едно дете.

— Оуен. — Приведох се да го погледна в очите. Кожата му гореше. — Трябва да тръгнеш с тях, ясно?

— Мога да помогна — каза тихичко момчето.

Гъстият пушек се спускаше над нас като завеса. Дори когато дишах през устата, усещах вкуса му по езика си.

А Оуен… Той подскачаше при всяко пъшкане, при всеки сподавен вопъл на момичето и момчето, пазили доскоро дупката, които сега минаваха покрай обгорените останки на войниците.

— Вече помогна — уверих го. — Необходимо е просто да тръгнеш с тях, за да те отведат на някое безопасно място.

Момичето махна на Оуен да я последва. Той се откъсна от мен, но вместо да хукне към него, вдигна ръце.

— Какво правиш? — попитах го. — Оуен!

Пламъците около къщата се свиваха и издигаха като планини, недосегаеми, гладни за чистия въздух и дървените ѝ основи. Оуен плесна силно с длани и огънят мигновено угасна.

Момчето надникна към мен и побягна след останалите. А аз със закъснение си спомних за момичето, на което бях обяснила къде да открие евакуираните деца.

Благодаря, че ми каза.

Това се беше случило преди пожара. То или някой от войниците вече определено бяха имали достатъчно време, за да тръгнат подире им. Да ги наранят.

Забелязах Роман тъкмо когато се канеше да се скрие зад едно дърво, за да смени пълнителя на пистолета си.

Отскочих да взема оръжието на убитата униформена и се устремих към него като стрела. Във въздуха наоколо свистяха куршуми.

Когато се блъснах в ствола на дървото и приклекнах до Роман, той се обърна към мен с трескаво облекчение по лицето. Пресегна се да обгърне с длан задната част на главата ми и ме придърпа към себе си. Налагаше се да крещи, за да го чуя сред оглушителния пукот на оръжията.

— Добре ли си? Кажи ми, че не са ти посегнали…

Не, нямаше време за това…

— Знаят къде да търсят децата — избълвах задъхано. — Ще тръгнат след тях.

Тялото му се скова.

— Няма да им позволим. Прия!

Приянка се втурна към нас като вихрушка от цветове, озарена в гръб от откъслечните пламъци из гората. Последните няколко метра преодоля, плъзвайки се по хълбок в калта. Намръщи и се каза:

— Ох, не ми давайте да го върша отново. Много е ефектно, но ужасно боли…

Роман я прекъсна:

— Има някакъв тунел или друг таен изход от къщата. — Той надникна към мен за потвърждение. Кимнах му. — Онези са разбрали къде е. Ще се погрижиш ли, докато ние приключим тук?

Лицето ѝ моментално придоби сериозно изражение.

— Да. Къде е?

— Под сушилнята в мокрото помещение — обясних. — Възможно е и няколко деца да се намират в таванската стая. Като влезеш, извикай Джейкъб и му кажи, че сме измъкнали всички останали.

Тя кимна и отметна дългата си коса през рамо.

— Ще ви напомня, че героите често загиват, а хората с посредствен морал почти винаги оцеляват. Не правете нещо, което би ме изкарало извън нерви.

После хукна към къщата, а ние останахме да я прикриваме. Някой от оцелелите войници из гората откри огън по нея и малко след като се затвори зад гърба ѝ, стъклената врата на верандата падна от касата си. Част от самата веранда се срути с пращене на дърво, погребвайки телата до нея.

Пресегнах се и хванах Роман за рамото.

— Трябваше да избягате. Какво търсите тук?

Лицето му беше омазано със сажди и тъмното му коса падаше в очите му, но дори през кичурите забелязах колко смайващо ярък е синият им цвят. Искреше в мрака и сякаш ме притегляше. Дъхът му като че ли пресекна за момент. После той сведе тъмните си мигли и си позволи лека усмивка.

— Щяхме да дойдем и по-скоро, ако не беше този шум… ти ли се погрижи за него? В секундата, в която успях да стана от земята, си помислих, че сигурно няма да ни оставиш нито един от лошите.

Изпънах гръб, учудена от думите му, но не долових нито капка подигравка в тях. Искреният му тон и бледата, почти изумена извивка на устните му ме накараха да опра длан в земята леко зашеметена.

— Заради мен са тук — прошепнах, когато Роман върна поглед към гората, хващайки здраво пистолета. — Аз съм виновна. Онзи глупав телефон…

Той се пресегна да ме стисне за рамото.

— Не си виновна ти. По-скоро вината е моя. Трябваше да се досетя. Имам опит с подобни хора. Ти постъпи съвсем правилно.

— И аз трябваше да се досетя — поклатих глава.

В паниката след угасването на силата дори не ми беше хрумнало да се запитам как двамата с Приянка бяха предвидили нападението. Сега обаче, когато виждах Роман пред себе си, въоръжен с типичното му самообладание, съумях да си върна мъничко от контрола над ума си. Малко трезва мисъл.

— Как разбрахте с Приянка, че сме го включили?

Той рискува да надзърне към мен.

— Чухме хеликоптерите отдалеч. Пристигайки, толкова внимавахме да не ни проследят или видят, че това беше единственото обяснение, което дойде наум и на двама ни.

Отнякъде долетя нов писък — на момиче. И двамата се завъртяхме в посоката, от която идваше.

— Какво да правим? — попита ме Роман.

— Трябва да се разделим — понадигнах се аз. — Ти тръгни наляво, а аз ще поема надясно и ще се срещнем при езерото. Там ли кацнаха хеликоптерите?

Той поклати глава.

— Нямаше място за кацане. Войниците се спуснаха. Това ни дава малко време, докато чакат транспорта си.

Кимнах, вдишвайки опушения въздух. Проследих с очи как той се изправя — стабилен и безстрашен.

— Трябваше да избягате — повторих.

Благодаря ви, че не сте избягали.

— Дойдохме заедно — отвърна той, — ще си тръгнем заедно.

Преди да успея да му отговоря, изражението му се промени отново. Прогарящият му поглед, изпълнен с неотменима решимост, бе заменен с такъв, завладян от болка.

Не болка. Агония.

Когато тя го връхлетя, дъхът избухна от дробовете на Роман. Той стрелна едната си ръка напред, сякаш търсеше опора във въздуха. Намери моята протегната ръка и с мъка го удържах да не се стовари на земята. Той поклати глава и по лицето му изби пот от напъна да възпре вика си.

— Роман! — уплаших се аз.

Това не беше като пристъпа на мигрена, в който го видях да изпада преди, тогава сякаш някой просто изключи съзнанието му. Сега тялото му се вцепени и се затресе, като че болката го бе стиснала за гърлото и бавно го душеше.

— Какво ти става? — попитах го. Проверих пулса му и поех лицето му между дланите си, за да не блъска черепа си в каменистата земя. — Какво се случва? Роман!

— Децата… помогни… на децата… — пророни задъхано той. — Върви!

Оставих го да се отпусне върху мен и пъхнах ръце под блузата му, обхождайки твърдите извивки на гърба и раменете му за огнестрелна рана или шрапнел, или изобщо нещо, което да обясни защо погледът му внезапно се беше размил така. Пръстите му стиснаха предмишницата ми достатъчно силно, че да оставят синини. Предупреждение.

— Представете си само колко ми е неприятно да го правя!

Момичето. То пъхна ръце в джобовете на якето си и отметна дългата си коса през рамо.

— Единствено усложнявате нещата. А и не знам как иначе да привлека вниманието ви.

Очите ми запрескачаха между него и Роман. Устните на момичето се движеха беззвучно. То не просто блокираше съзнанието му — като че ли го нападаше.

Момичето пристъпи напред и Роман проплака. Краката му се замятаха по земята.

— Полагам усилия да ви помогна. Всъщност е логично да ви убия собственоръчно заради онова, което сторихте. Така ми е наредено. Понякога дори си мисля, че ми се иска. — Говореше с тих, жлъчен глас. Чак в този момент, усещайки омразата в думите му, проумях, че стрелбата е престанала. — Не знам какво ти се е случило, Роман, но ти е потребна помощ. Прекалено късно е. Ела с мен и ще те предпазя.

Изправих се с пистолета в ръка. Студената ярост, която ме обзе, ми помогна да се прицеля.

— Не знам какво причиняваш на него и на всички нас, но трябва да спреш.

Мъртвешката усмивка на момичето накара гръбнака ми да изтръпне, сякаш някой прокарваше остър нокът по него. Облизах потта от горната си устна. Показалецът ми се притисна към спусъка.

— Или ми дай една причина да не те убия още сега.

— Недей — пророни немощно зад мен Роман. — Това е сестра ми.

Деветнадесета глава

— Лана…

Момичето беше приковало нетрепващ поглед в мен, но като чу името си, се извърна към Роман, присвивайки ядно очи.

Лана.

Роман се хвана за дървото и се изправи. Залитна напред и коленете му се подкосиха опасно. Погледът му беше замъглен, почти трескав от болка.

През тялото ми профуча буреносен гняв и дори не понечих да го потуша. Тя щеше да го убие — щеше да го убие — и единственият начин да я спра бе да убия нея самата преди това.

Не ме принуждавай да го правя — помислих си, вперила поглед в нея.

— Нямахме друг избор, освен да си тръгнем — каза Роман. — Просто нямахме. Търсим те през цялото това време.

Разкритието ме блъсна като юмрук след толкова дни на догадки.

Била съм права.

Тя поклати глава и заотстъпва назад.

— На теб ти трябва помощ, не на мен. Опитвам се да те спася! И ще успея!

Някой извика името ѝ.

— Тук съм! — отвърна тя, без да я интересува пистолетът, насочен към нея. — Тук! Намерих го!

— Недей… недей… — промълви Роман. — Солнишко…

В този момент нещо се усука болезнено в мен.

Почувствах се така, сякаш някой излива разтопено желязо в черепа ми. От гърлото ми се изтръгна вик. Всяка става в тялото ми се напрегна, разкриви се. Свлякох се на земята и ударих левия си хълбок в щръкналия корен на едно масивно дърво. Пистолетът падна от ръката ми и тупна в калната шума.

През мъглата от сълзи и пушек видях как един войник върви към нас, влачейки някакво момче след себе си. Прониза ме страх и опитах да опра ръце в земята, за да се надигна.

— Спри, Лана! — примоли ѝ се той. — Ще тръгна с теб, чу ли? Моля те, не го прави!

— При всички случаи ще тръгнеш с нас — заяви Лана. — Това — огнената болка се усили и аз изкрещях отново, — е за да разбереш, че действията ти си имат последствия.

Прокънтя изстрел. От шията на войника плисна кръв и той залитна назад, притиснал раната с пъхнатата си в ръкавица ръка. Неочакваният удар го накара да пусне момчето и то побягна на мига. Част от горещината в съзнанието ми се разсея достатъчно, че да вдигна глава и да се огледам за Роман.

Изстрелът обаче бе дошъл от непокътната част на верандата. Пистолетът още димеше в ръцете на Приянка, която ни зяпаше с изцъклени очи.

— Лана!

Думата напусна гърлото ѝ като радостен звук, пречупен от недоумение.

— Стой настрана! — съумях да изкрещя през агонията си. — Не се доближавай…

Момичето се извърна и ми се прииска да можех да видя изражението ѝ — да разбера дали още носеше онази каменна маска на ярост или лицето ѝ отразяваше вълнението на Приянка, което бавно помръкваше от ужас.

Приянка погледна първо Роман, после мен и накрая върна очи към Лана.

— Какво правиш?

Тя скочи от верандата и дългите ѝ крака бързо скъсиха разстоянието между тях. Лана пробва да отстъпи назад, отказвайки да я погледне.

Приянка отвлече вниманието ѝ достатъчно, че болезнената горещина и напрежението в черепа ми да поотслабнат за секунда. Понадигнах се от земята и запълзях към изпуснатия си пистолет.

— Ти как мислиш? — изплю Лана.

Очите ѝ обходиха трима ни с озлобената подозрителност на животно, разбрало, че всеки момент ще го хванат натясно. Приянка спря и сякаш помежду им се простираше магнитно поле, тъй като и Лана застина на място.

— Нямам представа — отвърна тихо Прия. — Ще ми обясниш, докато се пръждосваме оттук.

Нещо пак прещрака в съзнанието на Лана и тонът ѝ отново се превърна в отчужден и равен.

— Никъде няма да ходите. Мои сте.

— Твоя съм, и още как, слънчице — каза Приянка и се усмихна измъчено, коленичейки до Роман, за да провери пулса му.

О, така било значи! — помислих си.

— Нямах това… — подхвана Лана. Ноздрите ѝ се разшириха от ярост и тя вдиша дълбоко. — Недей. Знаеш какво имам предвид.

— Знам много неща — провлече Приянка, изправяйки се. Роман също опита да стане, но успя единствено да коленичи. — Знам, че момичето, което обичах, не би наранило друго човешко същество, особено брат си.

— Също както и При никога не би ме напуснала, нали? — подхвърли гневно Лана.

Приянка едва сдържаше безизразното си изражение, но очите ѝ я издаваха.

— Какво ти се е случило?

Лана сключи пръсти в юмрук и пристъпи напред.

— Той ме направи по-силна. Никой няма да ме нарани отново. Дори ти. Той се погрижи за мен. Затова е единственият човек, заслужил предаността ми.

Една дума се възправи от болката, разтърсваща съзнанието ми. Кой?

— Кой… по дяволите… е той? — процедих през стиснати зъби.

И двете не ми обърнаха внимание, съсредоточени една в друга.

Приянка разпери ръка.

— Просто… ела с мен. През цялото това време се мъчим да те намерим, да стигнем до теб.

— Лъжкиня — прошепна Лана, но този път не отстъпи назад и забоде поглед в протегнатата ръка на Приянка.

Пръстите ѝ трепереха, а по лицето ѝ си личеше, че колкото и да се стараеше да го прикрие, сърцето ѝ се късаше. Въпреки това стори още една крачка към Лана.

— Чака ни толкова много работа, забрави ли?

В какъвто и унес да бе изпаднала, Лана се изтръгна от него.

— Не.

Изстрелът се чу секунда, след като куршумът се заби в дървото на сантиметри от главата на Лана. Джейкъб беше заел отбранителна позиция на верандата и вече се прицелваше втори път. Момчето, което зърнах по-рано, стоеше зад него с обляно в сълзи лице, и явно му обясняваше какво се е случило.

Далечно бучене на хеликоптерни витла проряза нощното небе, усилвайки се с всяка изминала секунда. Приянка се възползва от моментната разсеяност на Лана и скочи към нея, но момичето се оказа по-бързо — и физически, и в преценката на ситуацията. Хукна през храсталака, прескачайки един повален дънер, и се загуби в гората.

— Не! — провикна се след нея Приянка. — Лана!

Натискът върху съзнанието ми се вдигна с прорязваща болка и зрението ми се разцепи надве. Роман трепереше задъхано до мен.

В главата ми, в ушите ми, във вените ми ехтеше оглушително пращене. Жадуваната милувка на силата ми ме възпламени, потушавайки ужасяващата тишина.

— Добре ли си? — провикна се Джейкъб и дотича до мен.

Изчаках световъртежът да отшуми, преди да поема протегнатата му ръка. Роман се беше изправил на крака и тъкмо се обръщаше да тръгне след Лана и Приянка през гората.

— Заловили са Саша! — извика момчето от верандата.

Мамка му! Сграбчих ръката на Роман.

— Върви след Лана, аз ще…

Той разтърси отривисто глава и се изтръгна от хватката ми.

— Не, аз отивам. Ще потърсиш ли Прия?

Още бях достатъчно замаяна, че да не проумея молбата му веднага, а докато успея, той вече тичаше подир двете момичета, навеждайки се да вземе един пистолет от земята. Сетне мракът и димът погълнаха и него. Джейкъб ме хвана за рамото и аз подскочих от неочаквания допир.

— Добре ли си?

— Само Саша ли липсва? — попитах.

Той кимна и очите ми пак се насълзиха от облекчение.

— Води го — посочих с глава момчето. — Ние ще намерим Саша.

— С други думи… категорична си, че можем да им се доверим? — настоя той, избърсвайки потта от челото си.

Върнах поглед към димящата гора, претърсвайки я за следи.

— Имам особена слабост към хора, спасяващи деца от отвличане и убийство.

Той изцъка с език.

— Значи решението е единодушно. Момичето спаси и моя задник, и този на Джен, като влетя в къщата. И аз развих слабост към нея.

Но по-важното беше, че най-накрая разбирах какво се случва. Тъмнината, която бях усетила в тях, лъжите им — всичко това не беше плод на зъл умисъл, а бе заради момиче, каквото никога не бях срещала.

Като нас, но не съвсем.

Побягнах надолу по пътеката и като свърнах към гората, извиках Приянка по име. Умът ми препускаше. Способностите на Лана… това, че можеше да влияе на съзнанието ни, да потиска силите ни, да пронизва нервите ни с непоносима болка, ме тласкаха към предположението, че сигурно я бяха класифицирали като Оранжева. Единствените други от тази категория, които познавах, бяха Руби и Кланси, но техните способности не бяха точно такива. Той умееше да внедрява мисли в умовете на хората, да манипулира емоциите им и телата им, но само Руби беше в състояние да повлияе директно на нечия памет.

Когато съзрях Приянка да крачи към мен със скръстени ръце и сведена глава, спрях да я изчакам. Цялото ѝ тяло трепереше, а лицето ѝ изглеждаше изцедено от всякаква емоция.

— Добре ли си? — попитах я.

Тя поклати глава, неспособна да ми отговори в първия момент. Стори ми се… не точно безпомощна, а изгубена.

— Не можах… Не бях достатъчна… Не можах да я убедя.

— Не знам дали някой би съумял — скалъпих аз.

— Аз бих. И трябваше. Но обещах на Роман да не рискувам твърде много.

Въпреки че не ги повтори, видях отражението на онези думи по лицето ѝ: Не бях достатъчна.

— Мислех, че ще тръгне към езерото, за да я вземе хеликоптерът — додаде Приянка с уморен глас, — но тя сякаш се сля с нощта. Вероятно е поела в друга посока. Не успях да я задържа… Не успях да я задържа.

Говореше така, като че се унасяше в сън. Хванах я за ръката, за да ѝ предложа опора.

— Искаш ли да я потърсим заедно? — попитах. — Земята е достатъчно влажна и сигурно ще можем да проследим стъпките ѝ с малко повече светлина.

Откровено казано, не ми се тръгваше след момичето, което току-що бе пробвало да свари мозъка ми. Но не можех да понеса идеята, че ще продължи да причинява същото и на други пси. Не само заради жестокия начин, по който ни нараняваше, но и защото очевидно ѝ носеше удоволствие.

— Не. А поемем ли след нея, само още избяга по-надалеч — отвърна горчиво Приянка, разтривайки челото си. — Трябва да намерим начин да я привлечем при нас.

Не казах нищо, но тя явно разтълкува изражението ми.

— Виж какво… Лана е… Тя е различна.

— Това някак ми убягна — вметнах сухо.

Тя прехапа долната си устна.

— В момента не е на себе си. Това не е тя. Не знам какво са ѝ причинили, но това не е момичето, което познавам.

— Нека отгатна, обикновено е истинско слънчице. — Спомних си със закъснение прякора, който Прия беше използвала. — Извинявай.

Тя махна с ръка, а като тръгнах обратно към къщата, ме последва.

— Но очевидно има някаква връзка с похитителите — настоях. — Каква е историята?

Приянка имаше вид, като че всеки момент щеше да повърне.

— Ами… май похитителите са преследвали нас двамата с Роман. Съжалявам… страшно съжалявам. Не бях сигурна, докато не видях Лана. Той… Вероятно искат да ни върнат обратно.

Не бях убедена в теорията ѝ. Още липсваха прекалено много парчета от пъзела. Предупреждението по телепромптера например. Пък и ако похитителите преследваха само Роман и Приянка, защо щяха да организират цяла експлозия? Ала един въпрос ме измъчваше най-много.

— Кои са тези, които искат да ви върнат обратно? — полюбопитствах. — Кръгът „Псион“? И за кого говореше Лана? Кой я е направил по-силна?

Изражението ѝ беше толкова отнесено, че не знаех дали ме е чула, докато не отговори:

— Нямам представа. Някой може би е… някой може би е поел контрола над „Псион“. Променил е правилата. Преди си сътрудничеха единствено с хора с пси, но някои неща… някои неща се променят. Не ни беше позволено да си тръгваме. Никога. Явно сме нужни на някого.

Приянка сякаш се мъчеше да събере сили, за да продължи.

— Когато напуснахме, тя не тръгна с нас Не биваше да я зарязваме, но беше неизбежно. Наистина, кълна се.

— Вярвам ти — отвърнах, учудена от осезаемата ѝ потребност да проявя разбиране.

Тя подхвана отново с изтерзан поглед:

— Помъчихме се да се свържем с нея, но не успяхме. И междувременно са ѝ причинили това…

Приянка вкопчи пръсти в косата си.

— За силата ѝ ли говориш? — попитах. — Струва ми се, че е от Оранжевите, но как е способна на подобно нещо?

— Не знам, не знам… някак са… Лана беше усмихнато, слънчево момиче, не… не такова безсърдечно същество. — Долавях, че е на ръба на сълзите. — Научили са я да наранява хората. Не биваше да я изоставям.

Не успях да спася семейството си — беше ми споделил Роман. — Не успях да спася сестра си.

Бе опитал да ми разкрие истината. Поне доколкото можеше, докато още се бореше да защити сестра си. Тогава реших, че сестра му е починала, затова не го подканих да ми разкаже цялата история, познавайки болката от чувството на вина, когато си отговорен за нечия смърт.

— Истинската Лана още съществува — допълни Приянка. — Сигурна съм. Не е свалила малкото златно цветенце на майка ми от врата си. Знам, че изглежда разгневена, но в сърцето ѝ още има любов. Можем да я спасим.

Не бях усетила нито капка от тази „любов“ и раните по тялото ми говореха точно противоположното нещо. Но чувствата на Приянка към Лана бяха недвусмислени.

— Защо искахте да стигнете дотук? — попитах я.

— Защото разбрахме за Дейли. Твоята приятелка Руби — отговори тя. — Каза ни, че Лана май била напуснала Кръга „Псион“ и се надявахме да я намерим тук, или поне приятелите ти да са чули нещо за нея. Колко наивно от моя страна да вярвам, че им се е измъкнала.

Мислите ми бяха толкова оплетени, че не можех да ги облека в думи.

— С право сте се надявали да помогнат — потвърдих. — И дори нямаше да задават въпроси. Но ги няма тук. Преди около две седмици Руби изчезнала, докато търсела поредното хлапе в беда.

Вятърът разлюля короните на дърветата над нас.

— Мамка му! — пророни Приянка. — Сериозно ли?

Гласът ѝ се загуби сред бумтежа на хеликоптер над главите ни — летеше не към езерото, а в обратната посока. Двете се спогледахме. Тръгнахме заедно през гората и се върнахме на пътеката, където видяхме Роман да тича със Саша на гърба си. Момиченцето беше притиснало обляно в сълзи лице към рамото му.

— Всичко приключи — обяви тихо той и надникна към Приянка.

Тя поклати глава.

— Трябва да вървим — обадих се аз. Но Роман обърна очи към гората с онази твърда решимост, изписана по лицето му. Нямахме време да преследваме човек, който не желаеше да бъде открит. Не и сега. — Дойдохме заедно, ще си тръгнем заедно. Нали така?

Погледът му срещна моя, но горещият бодеж в основата на черепа ми не дойде от това, а от доближаването на познат заряд.

Дрон.

Побягнах нагоре по пътеката и другите ме последваха. Забавих лека-полека крачка и накрая го зърнах. Наподобяващото паяк устройство жужеше, прелитайки над телата на войниците с протяжни, премерени движения. Осветяваше земята под себе си, което ме наклони към мисълта, че прави снимки или видеозапис.

Мигел унищожи телефона с моите снимки, но ако паметта на това устройство съдържаше други снимки на нападателите ни, трябваше да го докопам. Както обичаше да казва Мел — хората искат да вярват, просто им е необходима достатъчно правдоподобна история. Моята поне беше напълно вярна.

Чух Приянка и Роман да ме настигат, но не се обърнах към тях. Започнах да разплитам сребристата нишка на силата си, ала веднага я възпрях. Ако изпържех електрониката на дрона, щях да го превърна в безполезен. Ето защо се прицелих с пистолета. Устройството беше голямо колкото котка — сравнение, което не ми се нравеше, докато го следях с дулото.

— Какво вършиш? — изшушука Роман.

Дронът прелетя ниско над верандата, очевидно издирвайки нещо. Вдишах дълбоко, прицелих се пак и стрелях.

Куршумът прониза едното му крило. Той се люшна в опит да възстанови равновесието си и ме принуди да стрелям наново. Този път дронът се разби във верандата, плъзвайки се по обгорените греди.

— Внимавай — предупреди ме Приянка, като го доближих. — Камерата вероятно предава директно на нечий екран.

— Хубаво — отвърнах.

Хванах дрона и го обърнах. Надникнах през рамо — Роман ме наблюдаваше с отшумяваща тревога. Приянка коленичи до един от войниците, за да претърси джобовете и колана с инструментите му. Извади фенерче и пъхна нещо друго в дънките си.

Перките на дрона спряха да се въртят, но червената лампичка до лъскавия обектив на камерата продължаваше да свети.

Избърсах калта от него, за да заснеме посланието ми възможно най-ясно.

— Не знам кои сте — казах. — Но ако отново нападнете мен или близките ми, най-добре се молете на бога този път да ме убиете, защото съм по петите ви и нямам нищо за губене.

Червената светлинка угасна.

Двадесета глава

В края на дългия, грубо прокопан тунел под Убежището имаше шахта, водеща към осеяно с боклуци поле. Другите ни чакаха там, насядали в тесен кръг, децата се бяха облегнали едно на друго и едва държаха очите си отворени.

Лиза и Мигел бяха събрали последните спасени хлапета от дървесните къщурки и обгрижваха раните и натъртванията им, успокоявайки ги с вода и силни прегръдки. Отворените аптечки в избуялата трева вече изглеждаха празни.

Роман пръв се изкачи по обгърнатата в тинеста слуз тръба. Нагази до глезените в мочурливата кал и помогна на Саша да излезе след него. Приянка се хвана за рамото му и последва момичето до мястото, където Джейкъб и неколцина други деца преравяха купчина зацапани със сажди вещи. Явно някой се беше връщал в къщата, за да събере малко багаж.

Накрая Роман се обърна към мен и протегна ръце да ми помогне да изляза от шахтата. Вместо това обаче се поколеба и само ме докосна по лакътя. Аз го хванах за ръката и слязох в калта. Той се взираше в ръката си през цялото време, сякаш трябваше да концентрира цялото си внимание в тази простичка задача.

— Добре ли си? — попитах го.

Той се стресна и ме погледна през сплъстените тъмни кичури, паднали пред очите му.

— Не съм ранен.

— Говорех за Лана — поясних. — Приянка ми каза накратко какво се е случило. Ще ми се просто да ми бяхте признали.

— Трябваше — съгласи се той. — Съжалявам, Сузуме.

— Зу — поправих го аз.

Той пак се вторачи в очите ми.

— Зу. Знам, че няма значение и не очаквам да ми простиш, но хиляда пъти едва се сдържах да не ти кажа истината.

— Искал си да защитиш сестра си — добавих.

От мен.

— Обградена е от опасности още откакто се проявиха силите ѝ. Почти с нищо не можех да я предпазя. Да си я върна — заяви Роман. После додаде с леко горчив тон: — Да лъжа човек, който уж трябваше да си остане страничен, не ми се струваше голяма жертва.

— Интересно — отвърнах. — Тогава и аз предпочитах да си останеш страничен човек. — Винаги бях готова да разбера някого, който правеше всичко, за да защити близките си. — Като пристигнахме в Убежището, аз уредих да ви заловят. Може ли да се каже, че сме квит?

Лицето му се отпусна, докато обмисляше думите ми, видимо превъртайки онзи момент в паметта си. За моя изненада, накрая се засмя тихо, сложи ръка на челото си и отметна глава назад. Погледът ми попадна върху изпъкналата линия на долната му челюст, точно под дясната му буза, където се забелязваше малък белег.

— Приянка се оказва права. Абсолютен идиот съм. Ти обаче си страхотна.

Прозвуча като откровено, недвусмислено твърдение. И ми се прииска да му повярвам, да позволя на топлината да ме обвие, докато думите му не се превърнеха в реалност. Ала трябваше само да се огледам наоколо, за да видя истината.

— Да, страхотна в съсипването на животи.

Шеговитостта напусна изражението му.

— Не е вярно.

— Така ли? — попитах. — Не трябваше да включвам онзи телефон. Не съм глупава. Дори не се замислих, а просто натиснах копчето и доведох целия ад при тези деца. Унищожих едничкото място, където се чувстваха в безопасност.

Почти собственоръчно убих мечтата на Руби и Лиъм. При тази мисъл гърдите ми се стегнаха толкова, че едва дишах.

— Постъпи така, както всеки от нас би постъпил — каза Роман. — Не се знае, може да са го проследявали дори изключен.

— В такъв случай щяха да ни заловят още преди да напуснем Небраска — изтъкнах.

Той ме изгледа строго.

— Прекъсваш опита ми да повдигна настроението ти.

— Знаеш ли какво би повдигнало настроението ми? — попитах го. — Още едно одухотворяващо изпълнение на „Горе главата, Айлийн“.

— Е, добре тогава.

Роман вдиша дълбоко.

Разперих ръце да го спра.

— Шегувам се.

Той впи поглед в мен и лицето му постепенно си върна сериозното изражение.

— Говорех сериозно. Ако не беше изключила Белия шум, никой от нас нямаше да се измъкне оттам. На всеки се случва да изтегли лоша карта. Важното е как ще я изиграеш. Ти не избяга. Остана да се бориш.

— Ти също.

Роман сведе леко глава, доловил благодарността в думите ми.

— И сама щеше да се справиш.

Зад него Приянка се откъсна от Джейкъб и другите тийнейджъри и закрачи към една от групичките деца. Въртеше изключения дрон в ръцете си.

— Здравейте, мънички пси! — поздрави ги с пресилена ведрост. — Аз съм новата ви приятелка Приянка и ще ви покажа как да разглобите дрон, за да вземете важните му части!

Роман се извърна към нея тъкмо когато коленичеше до децата.

— Тя също е невредима.

Знаех за какво говори.

— Двете заедно ли бяха?

Той кимна и самообладанието му поддаде, колкото жестоката му умора да се прокрадне в гласа му.

— Тримата сме близки още от деца, но те двете станаха нещо повече. Ходеха сериозно около две години. От шестнайсетгодишни до малко преди да я оставим.

— А кога беше това?

— Преди около шест месеца.

Не твърде много време за мен, но на тях вероятно им се струваше цяла вечност.

— Зу! Добре ли си? — провикна се Лиза и ми махна да отида при нея.

Няколко от децата наблизо гледаха втренчено двама ни с Роман. Извърнах очи от пепелявобледите им лица.

— Ей сега! — отвърнах ѝ и пак се обърнах към него. — Трябва да ти кажа нещо. Руби я няма от около две седмици, а Лиъм също е изчезнал. Ако искате да тръгнете след Лана, ще се наложи да се разделим тук. Трябва да ги намеря.

По лицето на Роман се изписа неподправена тревога.

— Какво? — попитах го.

— Не мисля, че е добра идея да се разделяме — каза той. — Изслушай ме. Според мен не е просто съвпадение, че приятелката ти е изчезнала малко преди някой да те отвлече.

— И на мен ми хрумна същото, но Прия смята, че похитителите са преследвали вас — обясних. — Че сигурно Кръгът „Псион“ ги праща.

Той поклати отривисто глава.

— Не, Лана работи с някой друг и се опитва да ни… приобщи насила, както са сторили с нея. Всичко това е свързано някак.

— Според теб някой я е принудил да действа така? — попитах, стараейки се да прикрия съмнението си.

Но колкото и да се съмнявах, уверението на Приянка, че Лана не е същата, постоянно се надигаше в съзнанието ми.

— Допускам, че са я… програмирали. Не знам как иначе да се изразя.

— Промили са ѝ мозъка — предложих аз. — Наистина ли? Срещала съм Червени с промити мозъци и всички бяха като роботи, създадени да изпълняват заповеди.

Идеята ме подтикна да извърна поглед към полето, откривайки дребния силует на Оуен, отцепен от останалите.

— Ти не я познаваш — настоя Роман. — Лана е променена. Някой е посял семето на гнева в нея. Направили си ѝ нещо. Няма друго обяснение за държанието ѝ.

Лана безспорно изглеждаше измъчена, но не както Червените, подложени на Проекта „Джамборе“. Онази процедура бе като заразяване на ума с болест, потъпкваща живеца им. Но, естествено, Роман би доловил много по-ясно промяната в сестра си от мен самата.

— Ако намерим заедно приятелката ти Руби, дали… дали тя би помогнала на Лана? — поде треперливо Роман, сякаш едва сдържаше надеждата си. — Дали би помогнала да ни я върне?

— Най-голямата спънка за Руби е, че не е способна да не помага на околните, така че, да, според мен би опитала — отговорих, още учудена как една мъничка част от бремето върху плещите ми падна заради думата „заедно“. — Съгласна съм, че всичко това — и отвличането, и инсценировката, и нападението — е свързано някак. Само ролята на Руби не разбирам. Но ти май виждаш нещата по-ясно от мен.

— Не е вярно — увери ме почти свенливо Роман. Започвах да осъзнавам, че е такъв по природа. Вечно опровергаваше комплиментите ми, но похвалеше ли мен или Приянка, не ни позволяваше да сторим същото. — Веднага си разбрала, че с Прия те лъжем.

— Не се засягай, но и двамата сте ужасни лъжци — отбелязах. — Пък и един човек ми напомни, че е по-ползотворно да стоим заедно.

— Още два чифта очи, които да ни пазят гърбовете — потвърди той.

— И още два чифта ръце, които да търсят храна — довърших аз.

Можех да се справя и сама. Знаех го и по бледата му усмивка си личеше, че той също го знае. Не ме възприемаше като малко момиче, което се нуждаеше от грижи и закрила. Като някоя, която трябваше да спаси.

Можех сама да открия Руби — междувременно и Лиъм — и да разбера кой е отговорен за всичко случило се. Просто не ми се щеше да го предприемам сама, ако имаше кой да ми помогне.

Докато го заобикалях, тръкнах рамото си в неговото, впоследствие и двамата подскочихме от искрата статично електричество. Роман пак се засмя по онзи изненадан, задъхан начин.

— Извинявай — казах. — Знаеш как е при нас.

— Да — отговори той и леката му усмивка се изпари.

Поех ръката му, докато минавахме през калта, а после побързах да я пусна. Твърде чувствителна бях към всичко. Топлата му кожа, стегнатите мускули, обтегнати по костите му, допира на хълбока ми до неговия, когато се изправих. Запътих се към Лиза, но приглушеният му глас отново ме спря.

— Не искам да съм страничен човек за теб.

Надникнах през рамо.

— Тогава не бъди.

Четката на нито един художник не можеше да улови небето в онзи момент, малко преди зората да го просветли. Най-жестокото качество на живота е, че просто си продължава — слънцето изгрява, гравитацията държи краката ти на земята, цветята отварят лица да поздравят небето. Твоят свят може да рухва от скръб, болка или гняв, ала небето продължава да разцъфва в най-прелестните изгреви, стопляйки постепенно багрите си от виолетово до мидено розово.

Мигел и Лиза ме погледнаха с еднаква доза облекчение, зървайки ме да крача към тях. Джейкъб отстъпи назад, за да ми направи място в кръга им.

— Съжалявам — пророних през агонизиращо гърло. — Не биваше да се връщам.

— Не говори така — каза Лиза. — Руби и Лиъм биха се радвали да те видят. Беше уморена и под огромен стрес. Някой от нас трябваше да се сети да провери телефона.

— Но къщата…

Затворих очи и си представих Руби и Лиъм пред срутената веранда, пред пепелището, в което се бе превърнала мечтата им.

— Няма да се преструвам, че положението ни е блестящо — отбеляза Джейкъб. — Ние отговаряме за всички и макар че успяхме да ги измъкнем до един, сърцето ме боли. Но Убежището е сбор, съвкупност от обитателите си, не просто къща. Всеки тук ще потвърди. Ако се грижим един за друг, няма значение под какъв покрив живеем.

Кимнах, но чувството на вина не се разсея.

— … това тук е стандартно витло — разясняваше Приянка някъде зад мен. — С него квадрокоптерите се придвижват във въздуха, а пропелерът отзад го тласка напред. Това тук е картата с памет, която възнамерявам да взема. А ето това знаете ли какво е? — Тя направи пауза за по-голям драматичен ефект. — Държачът на мотора. Винаги трябва да проверявате дали не е пропукан и дали всички винтове са затегнати.

Надникнах назад тъкмо навреме, за да видя как няколко малки глави кимват запленено. Очите ми намериха Роман — може би случайно… или пък не. Саша го беше привикала и го бе разположила в центъра на кръг от по-малки деца. Ако съдех по въодушевеното ѝ ръкомахане и поруменелите бузи на проявяващия стоицизъм Роман, явно им разказваше историята за бягството им. Едно от другите момичета стана и грижовно приглади разрошената му коса.

— … протоколът за спешни ситуации вече е в действие — изреждаше Джейкъб, привличайки обратно вниманието ми.

— Това провизиите ли са? — кимнах към големите планинарски самари, разпръснати сред децата.

Лиъм ми беше споменал за тях при последното ми посещение, бяха заредени с почти всичко необходимо за живот под небето в рамките на известен период от време. Черните боклукчийски торби, в които бяха опаковани, сега служеха за постелки, върху които седяха децата.

— Да — потвърди Лиза. — В раниците има храна, вода, аптечки и какво ли още не. Ще ни свърши работа, докато пристигнат бащата на Лиъм и приятелите му.

Като видя изненадания ми поглед, Мигел ми показа телефон с капаче.

— Веднага, щом излязох от тунела, изпратих кодовата дума за тревога. В момента проверява резервното убежище за неканени гости и подслушващи устройства, но би трябвало да пристигне съвсем скоро.

Резервно убежище. Вдишах дълбоко и затворих очи за миг. Това беше известно облекчение, макар да бях убедена, че Руби и Лиъм имат план за действие, в случай че укритието на къщата пропаднеше.

— А после какво? — поинтересувах се.

— Ще намерим ново убежище или ще си построим — отговори Лиза. — Малките бързо ще обикнат и него.

Надзърнах към Оуен, който още седеше сам. Няколко от децата го доближаваха плахо, докосваха го колебливо по раменете, ала той не откликваше на опита им за контакт. Взираше се право напред, към изгрева. Дори без да виждам големите му тъмни очи, можех да си представя колко празно гледат.

— Какво мислиш да правиш, Зу? — попита Мигел. — При нас винаги ще има място за теб.

— Отивам да ги търся — заявих.

— Очаквах да го кажеш — призна Лиза. — Въпреки че предпочитам да стоиш на сигурно при нас.

— Много хора ме издирват — напомних ѝ. — Колкото и да ми се остава с вас, няма да сте в безопасност покрай мен. Не и докато не оправя тази каша.

— С тяхна помощ? — кимна към спътниците ми Джейкъб.

Надникнах към тях. Приянка още показваше на децата различните части на дрона и тъкмо беше накарала едно от Жълтите да изгори нещо в него, вероятно — проследяващото му устройство, а Роман слагаше венец от маргаритки на главата на Саша, която му се усмихваше слънчево. Белите цветчета искряха като звезди сред тъмната ѝ коса.

— Да — потвърдих. — Май ще се справя с тях.

— И на мен така ми се струва — каза Мигел. — Най-добре вземете колата.

— Каква кола?

— Лиъм скри една тойота на стотина метра в онази гора — уточни Лиза, сочейки отвъд полето. — Вземете и една от раниците. Вътре има всичко, което ви е потребно, включително чист телефон и зарядно устройство за него.

Поклатих глава. Вече им бях отнела твърде много.

— Не мога…

— Можеш — настоя Лиза. — На нас няма да ни е нужна.

Май до това опираше всичко. До нуждата. Ако не друго, щеше да ни е нужен поне телефон — и за да поддържаме връзка, и за да измайстори Приянка още едно от устройствата си за смущаване на камерите. Именно нуждата ни караше да правим неща, да приемаме неща, за които иначе не бихме си помислили.

— Моля те — подхвана Мигел, — постарай се да ни държиш в течение, ако разберете нещо и за да знаем, че си добре…

— Ще опитам — обещах.

— Почакай — обади се внезапно Лиза и пак се обърна към купчината измъкнати от къщата вещи. Бръкна под няколко рисунки, извади обгоряла снимка и ми я даде. — Реших, че може да я искаш. Взех я от тяхната стая.

Снимката беше отпреди пет години, когато Вида увековечи четирима ни с Дунди, Руби и Лиъм пред буса Бети сред гората до езерото Принс във Вирджиния.

Лиъм беше пожелал да намерим Бети, за да я докара в Убежището и да я ремонтира. Но докато стигнем до нея, природата вече беше нанесла непоправими щети на двигателя и шасито ѝ. Не виждахме как ще вкараме влекач в гората, за да я изтегли. Затова я оставихме там, да служи като паметник на всичко, което бяхме постигнали заедно — на приятелството ни.

Лиъм взе един от тасовете ѝ, хвана го с едната си ръка, а Руби — с другата.

Изглеждах толкова малка на тази снимка, облечена в яркорозово, с грейнало лице. С поизрасналата си, рошава коса и палава усмивка приличах на някое дяволче. Дунди беше вдигнал очи към небето, видимо ядосан на нещо, което Вида бе казала точно преди да направи снимката. Лиъм гледаше към Руби над главата ми с широка усмивка на лице. Тя още имаше гипс на крака след случката в Търмънд и се беше подпряла на пасажерската врата на Бети. Усмихваше се едва забележимо, но… някак спокойно.

Мислех, че Дунди притежаваше единственото копие на снимката, което беше унищожил час, преди да свидетелства пред Круз, представителите на ООН и членовете на временния Конгрес, заявявайки, че вече не смята Лиъм и Руби за свои приятели и няма никаква представа къде са отишли.

Прибрах късчето спомен в задния си джоб.

— Лий и Руби ще ни чакат ли там? — чух едно момченце да пита Лиза. Мъникът кършеше тревожно ръце. — Ще успеят ли да ни намерят?

О, да — отговорих му наум. — Защото аз ще ги доведа.

Но преди да тръгна да ги търся, трябваше да поприказвам с един човек. Роман ме проследи с поглед, когато минах покрай него на път към самотната фигура, седяща на няколко метра от тях.

Оуен бе изтрил саждите от лицето си, но следите от нападението още си личаха. Въпреки жегата стискаше някакво одеяло към гърдите си с празно изражение. Очевидно дори дребното му телце и кротка природа не смогваха да смекчат страха на околните, след като бяха научили, че е Червен.

— Здравей, Оуен — коленичих до него аз. — Така и не можахме да се запознаем. Аз съм Зу.

Нищо. Нито движение. Нито дума.

— Исках отново да ти благодаря за онова, което направи — продължих. — Мога да го повтарям цял ден. Благодаря ти. Нямаше да сме заедно и в безопасност, ако не беше ти.

Той само кимна и зарови брадичка в одеялото.

— Добре ли си? — попитах го. Влажният зной започваше да се усеща още призори, а одеялото изглеждаше вълнено. — Студено ли ти е?

Може да е в шок — помислих си. Ала Оуен не се загърна. Изобщо не помръдваше.

— Трябва да ти задам един въпрос, ако нямаш нищо против — подхванах въпреки мълчанието му. — Става дума за Руби.

Той пак кимна. Напредък.

Вече знаех, че Руби бе работила самостоятелно с него, за да освободи ума му от желязната хватка на Проекта „Джамборе“. Сигурно очаквах твърде много, но ако му беше споменала поне нещо за мисиите си, дори мимоходом, можеше да се окаже от полза.

— Помниш ли за какво си говорихте последния път? — попитах го. — Загубила е телефона си и опитваме да проследим стъпките ѝ.

Това не беше първата ми среща с дете от Червените, участвало в прословутия Проект „Джамборе“, но не ставаше по-лесно. Програмата за промиване на мозъци, стартирана от президента Грей, целеше да превърне децата в оръжия за масово поразяване, но в крайна сметка успя само да пречупи съзнанията им.

Руби беше работила с доста от тях, докато светът не понечи да пречупи и нея.

Колкото по-дълго седях до Оуен, толкова повече се проточваше мълчанието помежду ни и се стягаше гърлото ми.

— Няма нищо — казах му. — Не си длъжен да ми отговаряш. Но трябва да знаеш, че гласът ти е важен и заслужаваш да бъдеш изслушан.

Той пак вдигна поглед със сбърчено чело и осъзнах, че съм сгрешила. Не защото очите му бяха празни — приличаха на бездънно море, чиито тъмни дълбини укриваха чувствата и страховете му.

— Е, така да бъде — казах, потискайки тревогата си. — Приятно ми беше да се запознаем, Оуен. Ако се сетиш за нещо, кажи на Джейкъб или Лиза. Те ще ми го предадат.

Тъкмо се изправях, когато немощно гласче пророни:

— За Руби е.

— Кое? — попитах, застивайки на място. Като се обърнах, той беше пуснал одеялото в скута си. — Одеялото ли?

Оуен кимна, без да ме поглежда в очите, и плъзна палци по ръба на одеялото.

— Много ѝ е студено.

Разбрах значението на думите му чак когато минаха през съзнанието ми за втори път.

— Искаш да кажеш, че ѝ е било студено, когато сте се видели за последно?

— Студено ѝ е — настоя Оуен. — Много ѝ е студено.

— Май не те разбирам — отвърнах. — Каза ли ти нещо, преди да тръгне?

Тъмните му очи наново се вдигнаха от одеялото.

— Само довиждане.

Пулсът ми вече препускаше бясно, преди да се извърна, преди да чуя ругатнята на Мигел от другия край на полето.

Тримата с Лиза и Джейкъб се бяха скупчили с ужасени лица над един от обезопасените телефони. Недалеч от тях онзи, който ми бяха дали, зазвъня в ръката на Приянка. Роман дотърча до нея и дори от разстояние мярнах как бузите му пребледняват.

Тръгнах към тях с познатото оглушително бучене в ушите си. Двамата само вдигнаха погледи към мен и ми подадоха безмълвно телефона.

Първоначално не схващах какво гледам. Беше излъчване на живо на видеоматериал, показващ горящ самолет с разпилени по летището парчета. Камерата се обърна към автоколона с включени полицейски светлини, която се отдалечаваше с бърза скорост от местопроизшествието.

Новината, течаща в долния край на репортажа, ме попари като с вряла вода.

Самолетът, обслужващ кампанията на Джоузеф Мур, избухна на летището.

— Какво се случва с този свят? — чух Лиза да се възмущава.

Експлозив се взриви точно преди кандидатът за президент да се качи на борда. Дванадесетте служители са загинали. Няма оцелели.

— Не разбирам — каза Джейкъб. — Кой би направил подобно нещо?

Сузуме Кимура, водач на Кръга „Псион“, пое отговорност за атаката.

Двайсет и първа глава

Тойотата беше стара и с нищо не се набиваше на очи. Точно типът коли, каквито предпочиташе Лиъм — сигурни и съвършено незабележими. В най-бежовото бежово. Единственото му друго изискване, освен надежден двигател и стандартните системи за сигурност, беше работещо радио. Аз лично изобщо не бих го включила, но трябваше да сме в течение на последните новини за атентата и последствията от него.

Един час, след като потеглихме, с огромно смайване чух запис на собствения ми глас в послание, Очевидно сглобено от няколко мои речи.

Това е отмъщение за всички престъпления срещу пси.

Още час по-късно вече сериозно се замислях да разтопя радиото.

Единствената станция, която хващахме километри наред, не беше официалната за тази зона, а някаква нова, вероятно излъчвана без одобрението на временното правителство. Казваше се радио „Истина“ с водещ Джим Джонсън. Програмата му представляваше затворен кръг от дебати, които ставаха все по-разгорещени с всеки изминал час.

Умът ми бумтеше от тревога и нерви. Роман беше настоял да починем в колата и да продължим пътя си под прикритието на нощта. Аз обаче не успях да заспя като тях двамата, нетърпението да действаме, да стигнем до Мисисипи, сякаш дращеше под кожата ми. Дори да не откриехме Руби там, повтарях си, последното ѝ известно местонахождение беше единствената диря, която имахме.

— Ама сериозно, чуйте това само! Невероятно! Чуйте — призоваваше Джим Джонсън с толкова самодоволен глас, че кожата ми настръхна.

Сетне прозвуча друг глас. Този на президента Круз.

— В отговор на терористичния акт на летището — заяви тя с типичния си, непоклатим тон на човек, който никога не грешеше, — временно поверявам на Защитниците нова роля в закрилата на страната ни. Ще използват всички ресурси на свое разположение за залавянето на тези… отцепнически пси-елементи, или така наречения Кръг „Псион“. В резултат на тази мярка ги оторизирах да използват груба сила при необходимост. Ще получат ново специализирано обучение, насочено към обезвреждането на индивиди с пси-способности. Преминалите такова обучение са освободени от присъствие през следващите дванайсет часа.

Само една група беше преминала обучение за работа с нас: бившият Специален отряд „Пси“. От тази мисъл кръвта ми се смрази.

Но президентът Круз не беше приключила.

— В замяна на помощта им в идентифицирането на потенциални членове на тази вътрешна терористична групировка и допринасянето с информация за миналото на посочените пси-елементи главният адвокат на временното правителство ще снеме всички обвинения срещу очакващите правосъдие лагерни надзиратели.

Тъмните петна пак изплуваха пред очите ми и ако двулентовият път не пустееше, щях да отбия встрани, за да се преборя с паниката. Не просто треперех — започвах да горя от ярост.

Лъжкиня.

Още чувах гласа ѝ, обещанието ѝ. Повече никога няма да страдате като преди. Този нов свят принадлежи колкото на нас, толкова и на вас.

Чакаше ме толкова работа, като се върнех във Вашингтон. За пръв път от години Круз щеше да ме чуе извън сценария. Щеше да чуе всяка мисъл, прелитаща през съзнанието ми.

— Осъществихме връзка не с когото и да е, а със самия Джоузеф Мур, кандидат-президент от Стража на свободата. Господин Мур, радваме се отново да ви чуем в нашата програма.

— Както винаги, удоволствието е мое!

— Обстоятелствата са ужасяващи. Ще успокоите ли нас и слушателите ни, че и вие самият, и семейството ви сте невредими?

Мур въздъхна дълбоко.

— Съпругата ми е много уплашена, а помощниците ми в кампанията бяха принудени да се сблъскат с невъобразима реалност. Загубихме толкова много свестни хора. Единственото, което можем да направим сега, е да поскърбим и да спечелим изборите в тяхна памет.

— Това опечаленият му глас ли трябваше да е? — попита Приянка. — Защото ми се стори, че чух как сграбчва възможността.

— Относно хубавата новина за деня: изненадан ли сте, че временният президент отстъпи по споменатите въпроси? — додаде водещият.

— Естествено, че ще отстъпи при такива резултати от първия изборен кръг и това злокобно развитие на събитията. Погледнете любимците ѝ: едната се оказа водачът на Кръга „Псион“, а другият най-сетне беше принуден да разпусне нелепия си, измислен Съвет. Предполагам, че дълго време няма да го видим на политическата сцена, не и докато не приключат разпитите.

Дунди. Подскочих толкова силно, че колата кривна вдясно. Роман се пресегна да хване волана.

— Съжалявам — промълвих. — Съжалявам…

— Това приятелят ти ли е? — попита той. — Онзи, на когото звънна по-рано?

Кимнах вяло.

— Ние също получихме непотвърдена информация, че Съветът „Пси“ се е разпаднал, но какво ви кара да вярвате, че го държат за разпит? — настоя водещият.

Бяха го заловили. Сигурно го бяха прибрали за разпит веднага след експлозията, а директното ми обаждане до него беше потвърдило близостта ни. Сега навярно смятаха, че знае накъде съм се запътила и към кого бих се обърнала за помощ или укритие.

— Е, той е очевидната свръзка, не мислите ли? Свръзката между Кимура, Дейли и Стюарт, които още са в неизвестност. Откъде да знаем дали и последните двама не участват в Кръга „Псион“? Че той не им докладва тайно? Аз това бих го попитал.

Не. Божичко, не…

Искаше ми се да не шофирах. Тялото ми копнееше да се свие на топка поне за малко, за да отблъсне истината с отпора на плътта. Не само че бях унищожила мечтата на Руби и Лиъм, ами и някой ме използваше, за да унищожи Дунди, а аз бях безсилна да го спра.

Поне засега — помислих си и стиснах още по-здраво волана.

— Въпрос на време е Круз да се изправи пред истината — говореше Мур. — Според мен дълбоко в себе си знае, че командирите ѝ от ООН ще опропастят страната ни с антиамериканските си закони. Няма шанс да спечели изборите, докато отказва да стартира програма за рехабилитация на всички пси в обществото ни. Може да е само едно поколение, но не е нужно да го губим. Вместо да ги отлъчваме, трябва да ги насърчим да работят за родината ни. Нима не сме виждали подобни случаи в историята? Обучението им за военна служба ще ги спаси от улицата. Може дори да ни върне господството в глобалната политика.

— Отказът ѝ да подходи така ме кара да се питам дали Обединените нации възнамеряват някога да ни освободят от желязната си хватка. Чуйте ми думата, ще предпочетат да анулират изборите, вместо да ви признаят победата.

— Ама че простотии! — ядосах се.

— Да се надяваме, че не е така — отвърна Мур. — На този етап смятам, че всички сме единодушни за едно: дори Грей беше по-добър президент от…

Блъснах с юмрук копчето за звука. Исках само да изключа радиото, но от кокалчетата ми изскочи искра и плъзна по дисплея му. Тирадата на Джоузеф Мур секна с удовлетворителен пукот.

Роман натисна пробно няколко други копчета, но побърза да изключи радиото веднага, щом гласът на водещия озвучи колата.

Поех си няколко премерени, дълбоки глътки въздух, докато сърцето ми не спря да блъска в ушите ми.

— Знам, че трябва да продължаваме да следим ситуацията — подхванах.

— В този случай не следяхме ситуацията, а по-скоро слушахме как някакъв обяснява колко е умен и симпатичен — поправи ме Приянка. — Но защо Круз не каза нито дума в твоя защита? Дори не се преструват, че разследват станалото.

Имах чувството, че гласът на Мел превзе устните ми. Прозрях стратегията им толкова ясно, че се зачудих как не съм я разконспирирала по-рано.

— В момента съм политическа отрова. По-разумно е да не напомня на народа за връзката си с мен.

Но… когато за пръв път чух гласа ѝ по радиото преди няколко дни, пак не се помъчи да ме защити или поне да загатне, че може да има друго обяснение. Тогава наистина ме нарани. Откровено казано, още се мъчех да предпазя тази малка рана от загнояване.

— Разумно друг път — разгневи се Роман.

— Силни борбени думи от Роман Волков — рече Приянка. — Ако ти отказваш да се вбесиш, той ще се вбеси от твое име. Как ти звучи?

— Волков — повторих. — Това руска фамилия ли е? Украинска?

— Руска — потвърди той. — Оттам произлиза семейството ми.

Кимнах.

— Но с Лана сте отраснали тук?

— Аха — отговори лаконично Приянка.

Разбирах. И на мен не ми се говореше за семейството ми, пък и вече знаех, че са имали лош опит с приемни родители.

— От доста време живеем тук — уточни Роман. После, сякаш усетил смущението ми, добави: — Сложно е. Не съм роден в Америка.

Имаше шепа чуждестранни случаи на зараза с ОМИН, обикновено когато майката беше пътувала до Съединените щати и беше пила водата известно време, преди да се върне у дома, но съществуваха и други варианти — например майка му да е била родена или живяла тук, но просто да го е родила в друга страна. Канех се да попитам, но Роман извърна лице, отправяйки поглед през прозореца, притиснал юмрук към устните си. Като че хем беше тук, но и отнесен някъде надалеч.

— Още не мога да повярвам, че ще снемат обвиненията на лагерните надзиратели — обади се след малко Приянка. — Това е най-коравосърдечната постъпка, за която съм чувала от доста време насам. Онази жена никога не ни е подкрепяла истински.

Не. Още от самото начало го знаехме, но изковахме някакъв вид партньорство. Поне тя бе готова да работи с нас. Дори успя да спечели уважението ми.

— Знаеш ли, ироничното при Круз е…

Спрях се.

— Кое? — подкани ме Приянка.

Не е нужно да внимаваш какво приказваш пред тях — напомних си. Но толкова дълго се бях стремила да представям временния ни президент в най-добрата светлина, че ми се струваше безкрайно странно да говоря така за нея.

— Круз е на власт единствено благодарение на нас. Детската лига я спаси от Лос Анджелис след бомбардировката. Прекараха я през военните патрули на Грей, които щяха да я арестуват за държавна измяна като всички останали калифорнийски политици. За да върне жеста, тя се съгласи да работи с нас. Сдружи се с ООН, когато решиха, че е време да се намесят — разясних аз. — Така че, не, не бих я нарекла наша приятелка, но дъщеря ѝ е една от нас, затова благополучието ни я засяга лично.

— Звучи логично — коментира Приянка. — Но ако действително иска да остане на власт, няма ли да ѝ се наложи да се съобразява с общественото мнение?

— След края на изборите нещата ще се уталожат — отвърнах. — И след като аз изчистя името си, ще оттегли заповедите си. В момента обаче и за нас е най-добре да стори каквото е необходимо, за да се пребори за възможно най-много гласове и да надвие Мур.

— Искрено се надявам да си права, че заслужава да остане на поста — каза Приянка, — но в момента имам чувството, че сме онази фигура върху шахматната дъска, която ще пожертват най-напред.

— Ти дори не играеш шах — намеси се Роман.

— Вярно е — съгласи се Приянка, — но съм изключително веща в гръмките аналогии.

Поклатих глава.

— Това е просто политика.

Един от контролните пунктове между Зона 1 и Зона 2 се намираше в Бристол, Вирджиния — поне някога беше така.

— Сигурна ли си? — попита Роман.

— Трафикът през този пункт беше толкова лек, че преди два месеца решиха да го отварят само при необходимост от облекчаване на движението през другите пунктове — отвърнах. — Ако не са сложили войници на пост, за да следят за мен, би трябвало да преминем единствено под погледа на камерата. — Надникнах към Приянка в огледалото за задно виждане. — А ти ще се справиш с нея, нали? Трябва ли да заредим батерията на телефона преди това?

— Не, няма нужда — вдигна апарата Приянка. — Само една камера значи? Най-накрая се срещаме, късмете мой!

— Късметът не е антропоморфен — осведоми я Роман.

Приянка го стрелна възмутено.

— Всеки знае, че късметът е дама.

Освен дама обаче, късметът се оказваше и абсолютна кучка.

Двайсетина километра по-нататък прожекторите на функциониращия контролен пункт в Бристол започнаха да шарят по пътя. Зяпнах ги недоумяващо.

Пунктът изглеждаше като всички останали. Не беше инцидентно отворен с цел залавянето ми — всъщност изобщо не беше затварял. Масивни електрически огради обточваха елементарните бетонови кабинки и близките административни сгради. Бронирани автомобили с всевъзможни размери бяха паркирани в колона по шосето, стеснявайки го до две ленти: по една за всяка посока покрай кабинките.

Повечето контролни пунктове бяха започнали работата си като най-обикновени фургони, но с времето се появиха и бетоновите постройки, забити като ножове в живописната природа наоколо. Сградите бяха издигнати, за да вдъхват респект. Минавала бях покрай толкова много от тях, но въпреки това чувствах как тялото ми натежава от всяка простъпка в живота ми.

— Дали не си сбъркала датата? — подметна небрежно Приянка.

— Изнесох цяла реч по темата — отвърнах, впервайки поглед във високите лампи и камерите, вградени в тях.

Изглеждаха модерно с гладките си сребристи тела със заоблени форми. Изобщо не се връзваха със зеления пейзаж наоколо.

— Или някой ме е накарал да излъжа, или са размислили и са се надявали никой да не забележи.

И двата варианта ме вбесяваха еднакво.

— Нови хрумвания? — попита Приянка.

— Само едно — тръгваме пеша — отговорих, докато един дрон прелиташе над главите ни в обратна посока. — Намираме си кола от другата страна и продължаваме към адреса. В багажника е останала поне една туба бензин, нали така?

Отворихме вратите си едновременно и излязохме в нощния въздух. Роман събра старателно багажа заедно с резачката за болтове, която Лиъм беше скътал в багажника.

Тъкмо се канех да затворя шофьорската врата, когато той ми хвърли един парцал.

— Най-добре я забърши — посъветва ме.

Изгледах го неразбиращо.

— Пръстовите отпечатъци.

Произнесе думите с толкова предпазлив и извинителен тон, сякаш така можеше да смекчи неизреченото им послание.

Бях бегълка.

— О, да.

Той самият беше избърсал последните две коли, които използвахме.

— Не се безпокой — каза Приянка, облегната на колата. — Ще свикнеш.

Затърках отривисто волана и таблото, а после преминах към вратите и багажника.

— С кое ще свикна? — попитах със закъснение.

— Да правиш нещо, което ти се струва погрешно, но което всъщност е за добро. — Приянка отправи поглед към далечните прожектори на контролния пункт. — В крайна сметка осъзнаваш, че просто трябва да живееш по собствените си правила.

— Това са смекчаващи вината обстоятелства. Животът невинаги е такъв — контрирах. — Хората трябва да отговарят за действията си. Трябва да съществува някаква система. Тя се грижи за нас, а ние — за нея.

— Може и така да е — каза незлобливо Приянка. — Не знам. Напоследък май да поемеш отговорност значи да сложиш послушно каишка около собствената си шия и да се надяваш, че хората, които ни мразят, няма да я затегнат твърде много. Ако една система е прогнила, как ще я оправиш, щом си заклещен в нея?

— Не е ли по-важно да опиташ да поправиш нещо с потенциала да стане добро, отколкото да го разбиеш на хиляда парчета и да се надяваш, че ще настъпят по-хубави времена? — попитах. — Предпочитам да работя в несъвършена система и да изсека мястото си в нея, отколкото да се изолирам, като не участвам в нищо.

Роман дойде до мен и очите му засноваха между двете ни с лека тревога, изписана по лицето му. Ала ние провеждахме по-скоро дискусия, отколкото спор. Приянка го потвърди, премятайки ръка през рамото ми.

— Ти как мислиш? — попитах го с искрено любопитство.

Той, както винаги, поразсъди върху думите си, преди да ги изрече:

— Спреш ли един порочен кръг, може да повредиш цялата система — каза Роман. — Но повредиш ли цялата система, неизменно ще спреш въпросния порочен кръг. Разликата е само в степента на сигурност.

— Както сме започнали на поетична вълна — обади се Приянка, взимайки тубата с бензин от ръката му, — предлагам да се омитаме, преди по шосето да са плъзнали патрули.

Последвахме тихите стъпки на Роман през павирания път към горичката, разположена по дясното му протежение. Очаквах просто да ни скрие от контролния пункт, но той продължи да ни води навътре сред дърветата, докато краката ми не се разраниха от ходене.

След време осъзнах, че очите ми са се приспособили към нощния мрак, който първоначално ми се бе сторил непрогледен. Очертанията на дърветата и високият силует на Роман изпъкваха все повече в релеф, докато накрая не започнах да разпознавам жилките на листата и гънките на тениската, прилепнала по силното му тяло.

— Искаш ли да станеш свидетел на магическия номер на Роман? — изшушука ми Приянка видимо отегчена.

Вирнах вежди.

— Ей, Ро, колко е часът? — попита го тя с небрежен глас.

— Не. Тази игра не ми харесва — отговори ѝ той.

— Не е игра — закле се тържествено Приянка. — Просто ме интересува. Аз си знам защо.

Роман я изгледа подозрително през рамо, стиснал презрамките на раницата.

— Защо?

— Защото е много, много важно.

Той я удостои с още един съмняващ се поглед, после вдигна очи към небето.

— Един и трийсет и пет.

Веднага, щом Роман ни обърна гръб, Приянка взе телефона с капаче и ми показа часа на екрана му с радостно изражение на лице. Беше 1:36.

Изсумтях, което накара Роман пак да се извърне към нас.

— Глътнах… буболечка — обясних му. — Не се ли отдалечихме достатъчно? Точно определен участък от оградата ли търсиш?

Той повдигна раницата на гърба си и откачи резачките от една от каишките.

— Не. Просто се надявам да намеря участък без ограда.

— Защо? — попитах го. — Нали имаме резачки?

— Защото — поде тихо той — е престъпление да рушиш правителствена собственост и да минаваш от зона в зона без разрешение.

Приянка внезапно разви интерес към телефона в ръката си.

Скръстих ръце пред гърдите си, обгръщайки лактите си с длани, докато обмислях какво да кажа по въпроса. Естествено, че се беше досетил колко неловко бих се почувствала от коментара му. Нищо не му убягваше. От много време се подвизавах пред очите на камери и аудитории и бях започнала да си мисля, че това е усещането да те познават. Но сега разбирах какво е да те виждат.

— Това ли те притеснява? — попитах премерено. — Е, какво е малко разрушена правителствена собственост за човек, обвинен в убийство, държавна измяна и тероризъм, нали? Дай на мен.

И аз махнах към резачките.

Говорех сериозно пред камерата на дрона. Сега, когато приятелите ми се бяха пръснали и не знаех къде са, когато името ми беше очернено, не ми оставаше много за губене. Можех да се върна в правителството, да поправя нещата — но това щеше да се случи след време, а сега си беше за сега. Сега трябваше да предприема каквото е необходимо, за да оцелея.

— И аз ще се справя — отговори Роман. — Нямам твоя контрол, но мога да опитам. Поне така няма да ти се налага да живееш и с това.

— Не го мисли — казах му. — Искам да го направя.

Не знам какво подбуди следващата ми постъпка. Може би тревожното му изражение или стиснатите до тялото му юмруци, или добрината му. Или пък електричеството по металната мрежа. Сърцето ми отчиташе всички тези неща като мънички земетръси.

Надигнах се на пръсти и долепих устни до бузата му. Допирът с наболата му брада ми бе толкова непознат. Кожата му се стопли на мястото, където я докоснах, и аз се по-задържах там по-дълго, отколкото бях имала намерение, вдишвайки мириса на кожените седалки на колата, на зелената гора около нас.

Щом се пресегнах да взема резачката от ръката му, той я пусна без съпротива. Отстъпих назад, докато топлината не се разсея, оставяйки след себе си само онзи неочакван, нежен импулс, също толкова объркващ, колкото и в първия момент, когато го почувствах. Той не обели и дума, когато се обърнах на юг, към мястото, откъдето ме зовеше електрическата мрежа. Тук тя се оказваше по-ниска от онази в близост до контролния пункт — едва два метра и половина вместо шест. Но електричеството, шарещо напред-назад по протежението ѝ, беше също толкова прекрасно и смъртоносно. С всяка моя стъпка сякаш подивяваше все повече и повече, подобно на глутница пощръклели кучета. Сребристата нишка се изниза от съзнанието ми, свърза се с него и го примами настрани, освобождавайки участъка от мрежата пред мен.

Интересуваше ме единствено да стигна до другата страна. Позволено ми беше да се ядосам. Да беснея заради лъжата, че щели да затворят контролния пункт, а сега се оказваше поредната спънка по пътя ми.

Преди да успея да се възпра, вдигнах резачката и срязах първата метална брънка.

Като приключих, изритах отделеното парче мрежа и минах през дупката. Без да откъсвам едната си ръка от оградата, махнах на другите. Роман се провря пръв, поглеждайки ме в очите. Приянка само подсвирна впечатлено.

Когато и двамата продължиха напред, аз се извърнах да проверя отново какво съм направила. И поздравих творението си със среден пръст.

— Виждате ли нещо вътре? — изпращя гласът на Роман по радиостанцията, докато двете с Приянка вървяхме по тротоара към тъмносиния седан.

Лиза бе настояла да вземем една от техните радиостанции и макар че първоначално не исках, сега ѝ бях благодарна. Много.

— Още не — отговори Приянка. — Поне нищо не се движи.

Сателитната картина на адреса не беше напълно грешна, но се оказваше и не съвсем точна. Вместо в празно поле колата беше оставена по средата на голям паркинг, каквито обикновено имаше пред огромни супермаркети или търговски центрове. Тук обаче се мяркаше само масивната циментова основа на недовършена сграда в комплект с шепа греди и циментови тухли, разхвърляни из съседното поле.

— Доста страховито, нали? — подхвърли Приянка. Налагаше ми се да подтичвам, за да я настигна. — Или поне малко.

Въздухът бе толкова влажен, че почти съскаше, докато крачехме през него. Косата ми се къдреше леко и полепваше по бузите и врата ми, а в устата си вкусвах сиропа от палачинките, които Приянка ни беше донесла за закуска. И собствената си пот.

Тялото ми се напрягаше все повече и повече, въпреки че горещината сякаш се стремеше да ме разтопи чак до нервните ми окончания. Когато доближихме колата достатъчно, че да забележим седалките ѝ, вече едва дишах.

Тя не е в колата. Не може да е в колата.

Роман ми бе дал един от пистолетите от Убежището и аз го стисках здраво в ръка, откакто бяхме излезли на паркинга. Насочих го към колата, докато я доближавахме изотзад.

Кимнах на Приянка и тя я заобиколи откъм пасажерската страна, а аз се отправих към шофьорската. Акумулаторът на автомобила беше мъртъв. Не долавях нито искра електричество наоколо, с изключение на това от радиостанцията на Приянка. Онази част от мен, която тайно се беше страхувала, че това ще се окаже капан, почти се отпусна.

Седанът беше отключен. Като отворих вратата, отвътре ме посрещна застоял, горещ въздух. В една от поставките за чаши се печеше опаковка от бонбони „Ем енд Емс“. На педя от нея ключът висеше на таблото. На вратата отстрани имаше празно шише от минерална вода.

Седнах зад волана, вдишвайки плътния въздух. Затворих очи и се помъчих да си представя Руби на същото това място, вперила зелени очи право напред.

Какво си правила тук?

Защо ѝ е било да идва сама на подобно място?

— Да отворя ли багажника? — попита предпазливо Приянка.

— О, боже! — прошепнах. — Дори не ми… Не се сетих.

— Не знам дали ще те успокоя, но съдейки по опита си с трупове, смятам, че щяхме да сме я надушили досега — рече Приянка.

Пот обливаше лицето и шията ѝ и правеше гъстата ѝ вълниста коса още по-къдрава. Кимнах и отпуснах ръце върху волана. Тя отвори багажника и цялата кола се разклати. Аз надникнах в огледалото за обратно виждане.

Моля те — помислих си. — Моля те…

— Празен е! — провикна се тя. — А, чакай малко…

Изненадата в гласа ѝ ме накара да отворя шофьорската врата и да изскоча навън. Приянка ме сграбчи за ръката и ме поведе напред. Наистина беше празен. Външната страна на колата беше покрита с тънък слой прах, нашарен от последния слаб дъжд, но вътре цареше почти съвършена чистота.

— Не, виж…

Тя посочи леко отместената кора над отделението за резервната гума. Надигна я и под нея намерихме пистолет. Фалшиви лични документи. И мобилния телефон на Руби.

— На десетина километра оттук се вдига прахоляк — изпращя гласът на Роман. — Някой идва.

Грабнах и трите неща от багажника, върнах кората на място и отстъпих, за да може Приянка да затвори капака. Стъпките заотекваха по напукания от жегата асфалт, докато не стигнахме до черния път, по който бяхме дошли.

Роман бе скрил колата ни зад останките от някаква изгоряла бензиностанция на около два километра от паркинга. Като ни видя, свали бинокъла от очите си — вероятно, за да прецени реалното разстояние, на което бяхме спрямо него, а сетне пак го вдигна, за да наблюдава пътя зад нас.

Надникнах през рамо. Червено-сините светлини вече проблясваха през завесата от прахоляк.

С Приянка дотичахме до колата и побързахме да се скрием от другата ѝ страна. Залегнахме на земята до Роман.

— Трябва да вървим! — подкани ни Приянка. — Хайде!

— Не, влизат в паркинга — отвърна Роман. — По-добре да останем тук, докато си тръгнат.

Завъртях се тъкмо навреме, за да видя как колите обграждат тази на Руби в назъбен кръг.

— Дай да погледна — пресегнах се към бинокъла.

Примигнах, за да приспособя очите си към новата картина. Униформени мъже и жени с насочени пистолети обкръжаваха изоставената кола. Представляваха странна смесица от въоръжени сили: миротворци на ООН, агенти на ФБР, Защитници и…

Вида.

Бронзовата ѝ кожа сияеше под следобедното слънце, но трудно я разпознах с тъмна коса. Спряла бе да я боядисва още преди години, когато я назначиха за специален асистент на временния директор на ФБР. Дори първия път, като я зърнах, ми се стори съвсем променена, а сега, докато крачеше между униформените мъже и жени в спретнатия си, делови костюм, имах чувството, че наблюдавам напълно непозната.

Свалих бинокъла. Гърлото ми беше прекалено стегнато, за да кажа каквото и да било.

— Как са намерили колата? — изшушука Приянка. — Не може да са ни проследили…

— Дали не са открили децата от Убежището? — предположи със сбърчено чело Роман, прокарвайки ръка през чупливата си коса.

Поклатих глава. Дори в толкова необяснима ситуация пак бях убедена в едно нещо:

— Вида за нищо на света не би допуснала хора от правителството до тях. Ако е отишла в Убежището и го е заварила в състоянието, в което го оставихме, със сигурност се е обадила на Хари, доведения баща на Лиъм. Той може би ѝ е казал каквото знае, а тя е трябвало да подхвърли малко информация и на правителството, за да не заподозрат нещо.

Или просто мисли, че наистина си виновна.

— Ще опитам да го включа — каза Приянка, вдигайки мобилния телефон на Руби. — Да се надяваме, че горещината не го е скапала.

Тя отвори задната врата на колата и се вмъкна вътре да потърси зарядното устройство в джобовете на предните облегалки. Блъсна главата си в дръжката на отсрещната врата и изруга тихо.

— Вида е най-умният човек, когото познавам — казах на Роман. — И вероятно най-жилавият. Тя ще се справи с всичко.

И за едното, и за другото това бе самата истина. Дунди може и да притежаваше висок интелект, но Вида имаше вродено умение да разбира света, завиден ум и впечатляваща способност да открива най-важното във всяка подробност, за да го приложи в определена ситуация. Множество пъти я бях гледала да го върши с немалка доза завист.

Роман кимна.

— Трябва да е умна, за да спазва твоето темпо.

Мисълта Вида да спазва нечие темпо ми се стори толкова абсурдна, че едва не се изсмях. Не, Вида определяше безмилостното темпо в подобни ситуации, а ние имахме късмет, ако въобще смогнехме да видим гърба ѝ.

— Ти би я харесал — казах, пробвайки да поразсея тежките мисли, надвиснали в ума ми. — Всъщност не. Вероятно ще ти дойде малко в повечко. Но тя пък би те харесала, след като ѝ демонстрираш необходимата доза умения и уважение.

— Ясно.

Пак вдигнах бинокъла. Всички врати на колата на Руби бяха отворени и униформените я претърсваха. Вида стоеше настрана и крачеше напред-назад с нетърпението на гладна лъвица. Беше притиснала телефон към ухото си.

Това ме измъчваше повече: не промените в приятелите ми — на всички ни се беше наложило да се променим в по-голяма или по-малка степен — а онези неща в тях, които разпознавах и ми липсваха.

— Издирва Руби и Лиъм сама. — Още ме болеше, като си спомнех, че двамата с Дунди не ми бяха казали, докато не стана твърде късно. — Когато говорихме от Убежището, беше с други агенти във Вашингтон. Явно се е случило нещо, щом идва да ги търси тук с помощта на правителствени служби.

Върнах бинокъла на Роман. Нямах сили да гледам повече.

— Приятелят ти Чарлс може да е казал на властите, че Руби и Лиъм липсват, защото се е тревожел да не ги сполети нещо междувременно — замисли се на глас той. — Те разполагат с ресурсите да проведат много по-мащабно издирване. Или пък двамата с Вида са им казали, за да изчистят имената на Руби и Лиъм от замесването им с Кръга „Псион“ или с последните атентати. А може би… знам ли? Ти как смяташ?

Точно там беше проблемът. Някога ги познавах по-добре от самата себе си. Трябваше да се досетя защо Дунди и Вида постъпваха така. Трябваше да знам с хилядапроцентова сигурност какво ще понечат да направят и как. Ала не знаех.

— Руби и Лиъм не са забъркани с „Псион“, нали? — попитах внезапно. — Имало ли е някога доказателства за противното? Излизали ли са имената им в онези среди? Всякакви сведения за тайната организация, която уж ръководя в момента, ще са ми от полза.

Не знам защо ми хрумваше чак сега, но ако Руби вече не се бе присъединила към Кръга „Псион“, нищо чудно членовете му да се стремяха да я вербуват — а ако тя не ги беше последвала доброволно, можеше да са я отвлекли. Силата ѝ би ги затруднила, но нямаше да им попречи изцяло, особено ако я бяха упоили. Или ако Лана ѝ беше приложила своите способности.

Вместо да вдигне бинокъла към очите си, Роман го завъртя в ръцете си, изучавайки формата му. Разбирах, че отказва да говори за Кръга „Псион“, за да ме защити, но трябваше да знам.

— Никога не съм чувал имената им в организацията.

— Какви операции провеждат? — попитах. — Действително ли са отговорни за всички престъпления, които им приписват? Дай ми имена.

— Всички от командването… използваха кодови имена. И се занимаваха само с дребен анархизъм. Нищо от нещата, за които ги обвиняват по новините. Не вярвам, че имат подобни ресурси.

— Добре — отвърнах. — Може би се радват на вниманието, с което ги обсипват в момента. Дано успея да се намеся с истината, преди да са си повярвали твърде много.

Кожата му беше покрита с пот и прахоляк, а високата влажност караше вълнистата му кестенява коса да изглежда още по-гъста. Той избърса загорилата си от слънцето буза в рамото си и очите ми пак намериха онзи малък белег на челюстта му.

На задния прозорец на колата са почука силно и аз подскочих. Приянка ни гледаше с вдигната вежда през тонираното стъкло.

— Влизайте, деца, трябва да съберем могъщите си мозъци, за да отгатнем паролата ѝ.

— Нула-пет-нула-едно — казах ѝ, заемайки шофьорското място.

— Не може да е това — отсече Приянка и чак тогава пробва цифрите. — Да, това е. По дяволите! Хич не беше забавно. Какво е нула-пет-нула-едно?

— Рождената дата на Лиъм.

— О, колко сладко. Но ужасно несигурна парола.

Роман погледна за последно през бинокъла и зае обичайното си място на предната пасажерска седалка.

— Ще извлекат колата ѝ на буксир. Пътят ще е чист до няколко минути.

— Е, има само едно съобщение: Ела си у дома. Не оставяй нещата така — прочете Приянка. — Но номерът е блокиран.

— Значи сигурно е от Лиъм — предположих.

В дъното на стомаха ми се зараждаше ново неприятно чувство.

Не оставяй нещата така? Кои неща? С Убежището? С него?

С всички ни?

— Търсила ли е някакви адреси? — попитах.

Приянка измънка тихо. Усетих погледа на Роман върху себе си, но нямах сили да му отговоря.

— Да видим… Рейли, Тампа, Джаксънвил, Нашвил — заизрежда Приянка, преминавайки през списъка с адреси. — Чакай малко. Този се среща най-често, поне четири-пет пъти. В Чарлстън е. Зу, познат ли ти е?

Тя обърна телефона към мен и ми посочи адреса с палец. Щом видях името на улицата, кръвта ми замръзна.

Руби — помислих си. — Руби, какви ги вършиш?

— Да, познат ми е — отвърнах. — Там държат Кланси Грей.

Двадесет и втора глава

На улица, потънала под дебелата сянка на големи магнолии, свидетели на твърде много история, в малка розова къщичка с веранда и саксии с цветя на прозорците, живееше психопатът, син на садистичен бивш президент.

— Е, флагът определено е добър щрих. — Кимнах към американското знаме, окачено на пилон в единия край на верандата, стърчащо като удивителен знак в яркочервено, бяло и синьо на улица в пастелни нюанси. — Направо да си представиш, че не е опитал да унищожи страната.

Бях паркирала колата на съседната пряка пред внушителна стара къща с табела „ПРОДАВА СЕ“, обещаваща „АВТЕНТИЧЕН ЮЖНЯШКИ ЖИВОТ“. Прекалено близо бяхме до центъра на Чарлстън, или поне до историческата му част, гъмжаща от туристи, ето защо не ми се искаше да се задържаме много.

— Така и не откриха баща му, нали? — попита Приянка, опряла лакти в облегалките на предните седалки.

— Не. Още се спотайва от закона. Смята се, че е избягал от страната в хаоса покрай коалицията с ООН. — Поклатих глава. — Не съм предполагала, че някога ще имам нещо общо с президента Грей.

Странно, но колкото и да ни беше навредил, не можех да си спомня лицето му, ако не го видех на снимка във вестника или по новините.

Явно мозъкът ми нарочно издигаше бариера пред него. Толкова време го бях възприемала като безтелесно присъствие, глас, който ни преследваше навсякъде и напомняше на всички деца с пси-способности що за изчадия сме. Глас по радиото в автобуса, докато ни возеха към портите с бодлива тел на лагера. По обявленията, които ни пускаха по време на мълчаливите вечери. Бучащ от колоните на Бети, докато карахме през пустошта.

— На пощенската кутия пише „Хатауей“ — отбеляза Роман.

— Двамата с майка му се крият като Джон и Елизабет Хатауей. — Круз ни предостави тази информация още преди години, защото си даваше сметка, че и бездруго ще разберем, но почти всичко друго, което знаех за него, можеше да се нарече слухове. — Тя си спомня предишния им живот. За разлика от него.

— Черепна травма? — попита Роман, присвил заинтригувано очи.

— Руби.

Не откъсвах поглед от къщата. Симпатичната ѝ старинна фасада беше като добродушна баба, чийто благ нрав и безкраен резерв от топли курабийки прикриваше грозното ѝ расистко минало.

Обществото издигаше Лилиан като героиня на фона на съпруга ѝ злодей, което автоматично превръщаше сина им в жертвата, за чието спасение се бе борила така свирепо. Според този сюжет, Кланси Грей, разбира се, бе претърпял успешно лечебната процедура, доказвайки на света, че е напълно безвредна, като уж се беше записал доброволно в Търмънд, показвайки на американските семейства, че „рехабилитационните“ програми на лагерите наистина действат. Повечето вярваха, че семейство Грей още живеят уединено някъде извън Вашингтон, а Лилиан отказва да приеме какъвто и да е правителствен пост с оправданието, че иска просто да се грижи за сина си на спокойствие. Като се имаше предвид колко първокласно си бе вършила работата преди, не можех да повярвам, че са ѝ позволили да се оттегли.

Но пък Лилиан знаеше неща, до които повечето хора нямаха достъп — а Мел все повтаряше, че ако осигуриш на някого щастие, той ще ти осигури мълчание. Естествено, някога и Кланси бе знаел същите неща, преди Руби да му отнеме спомените. Да ги отцепи. Или каквото там правеше.

Защо си идвала тук?

Входната врата се отвори. И тримата се смъкнахме надолу в седалките.

От къщата излезе мъж със слънчеви очила, надникна нагоре и надолу по улицата и отстъпи встрани, за да пропусне някаква жена.

Макар че беше боядисала светлорусата си коса в кестеняво, алабастровата ѝ кожа и царствена осанка бяха лесно разпознаваеми. Доколкото си спомнях, работеше в лабораторията на близкия колеж.

— Значи има охрана — отбеляза Роман.

— И камери. Над входната врата и може би отзад — добави Приянка. — Сигурно има най-много един-двама главорези за охрана, за да не се набиват на очи.

Погледнах спътниците си, чувствайки се леко разтревожена от спокойния тон на разговора им.

Все едно пък ти не си крала никога — помислих си. — И не си прониквала с взлом.

Роман кимна.

— По всяка вероятност — частна охрана, щом Руби е успяла да ги навести, без да я надуши правителството.

— Така ми се струва — потвърдих. — Първоначално замразиха авоарите на семейство Грей, но ги освободиха, след като Лилиан се съгласи да свидетелства срещу съпруга си, когато го съдиха задочно. Определено могат да си позволят денонощна охрана.

Лилиан и бодигардовете ѝ се качиха в черния рейндж роувър, паркиран на улицата, и потеглиха в обратната посока. Приянка изпука кокалчетата на пръстите си за по-осезаем драматичен ефект.

— Е, мога да отключа всяка ключалка и да заслепя всяка камера. Но има по-лесен начин. Зависи какво е наумила Зу.

— Трябва да опитам да поговоря с него — отвърнах. — Да проверя дали наистина е идвала да го види.

— Аз поддържам теорията за двамата охранители: един за мама и един за малкия — заяви Приянка. Едва се сдържах да не врътна очи, Кланси беше на двайсет и шест. — Ако изобщо е тук, а не е тръгнал да върши каквото там вършат бившите Първи синове с амнезия, ми се вижда най-надеждно да влезем през някоя задна врата или прозорец. Пък и парапетът на верандата е достатъчно висок да се качим на покрива по него. Но и в двата случая първо ще трябва да отвлечем вниманието на бодигарда.

Тя впери очи в Роман, докато той не я изгледа объркано.

— Искаш да го застрелям ли?

— Какво? Не! Това не е толкова техника за отвличане на вниманието, колкото убийство. — Приянка поклати глава и залепи театрално ръка на челото си. — Уви, актьорският живот пак ме зове. Пробвайте да влезете в задния двор през страничната врата. Само изчакайте сигнала ми.

— Нямам представа какво значи това — признах си аз. — Действаме ли?

Роман се приведе напред и пъхна единия от пистолетите в колана на дънките си.

— Добре — казах. — Явно действаме.

Стигнах до тротоара и изчаках Роман там. Той се пресегна да свали козирката на шапката ми, така че да покрива по-голяма част от лицето ми. Преди да попитам как ще се доближим до къщата, той преметна ръка през раменете ми и ме придърпа към себе си.

— Извинявай — прошепна, слизайки от тротоара. — Опитай да ме изтърпиш малко.

— Да — изшушуках, докато се озъртах в двете посоки, преди да пресечем улицата към къщата. — Това определено е най-неприятното ми преживяване през последните дни.

Толкова рано сутринта влажността в Чарлстън още не бе достигнала непоносими стойности. Слаб ветрец с аромат на магнолия и жасмин милваше бузите ми. Доколкото виждах, алеята, водеща към задната страна на къщата, беше препречена единствено от ниска бяла портичка. Затова се изненадах, когато Роман ни поведе към съседната къща с ослепителна усмивка на лице и се разсмя на глас. Аз също му отвърнах със смях, въпреки че сбърчих чело заради силния звук, с който огласи притихналата улица.

— Преструваме се, че водим чудесен разговор — уточни той, обръщайки ме с гръб към старателно поддържания жив плет на съседите, и дори ме избута още назад, така че широките му рамене да ме скрият от улицата.

— Да, върви чудесно — потвърдих аз.

Осъзнах колко е висок всъщност чак когато застана толкова близо до мен, че усещах как гърдите му се издуват с всяка глътка въздух. Като обърна глава към къщата, аз вдигнах очи към него, проследявайки с поглед линията на челюстта му. Не знаех какво точно да сторя, затова ръцете ми сами взеха решение. Плъзнаха се над хълбоците му и пръстите ми се сключиха зад гърба му. Той се стресна и неговите ръце се озоваха на раменете ми, сякаш се опитваше да запази равновесие. Надникнах към дясната му ръка, към релефните белези по опаката ѝ част. Мислех, че умело прикривам смущението си около срещата с Кланси, докато Роман не попита:

— Убедена ли си, че това искаш?

— Да искам? Не — отговорих. През тялото ми пробяга тръпка и знаех, че той е достатъчно близо да я долови. — Просто тук миналото ми се струва по-близо, отколкото в колата.

Не знам защо, но почувствах, че ме разбира.

— Ако ти дойде в повече или усетиш нещо нередно, просто ми дай сигнал. Какво използва в Убежището, за да привлечеш вниманието им?

Кръстосах лакти през гърдите си, хващайки с всяка ръка противоположното рамо.

— Става — съгласи се той. — Предлагам една да значи, че всичко е наред — Роман демонстрира какво има предвид, слагайки дясна ръка на лявото си рамо, — а две, че нещо се е объркало.

Поех си глътка въздух и кимнах.

— Добре.

Силното почукване на Приянка по входната врата изтръгна погледа ми от него. Тя вдиша дълбоко и закрачи напред-назад с увиснали рамене, прокарвайки ръце през гъстата си коса. Виждах, че бърбори нещо под носа си, но бяхме твърде далеч, за да я чуем.

Накрая вратата се отвори със замах. Плешив мъж с тъмно поло и бежови панталони подаде глава навън. Като го съзря, Роман се напрегна сериозно. Моето тяло последва примера му.

— О, слава богу! — Едва потушавах смеха си, чувайки наситения южняшки акцент, който Приянка внезапно усвои. — Сър, в отчаяна нужда съм от помощта ви, ако бъдете така добър. Не се съмнявам, че като един доблестен южняк ще се отзовете…

Изтръпнах.

— Да побързаме.

— Добра идея — съгласи се Роман.

Той пое още глътка въздух и отстъпи назад, напускайки кръга, описан от ръцете ми. Тръгна пред мен, без да откъсва взор от верандата. Приянка беше застанала така, че мъжът да обърне гръб на нас двамата и на алеята.

За разлика от входната алея на съседната къща, тази не беше покрита с натрошени стридени черупки, а с най-обикновени павета. Роман ми помогна да прескоча ниската ограда, после и той самият се прехвърли над нея. Макар и със заклещено в гърлото сърце, се зачудих как бе възможно човек с толкова едро тяло да се движи така безшумно.

Тясната пътечка беше обточена с малки фенери и жив плет, осеян с цветя, но не усетих камери или други охранителни устройства, скрити в тях.

— Да се качим ли на парапета на верандата, за да потърсим някой отворен прозорец? — изшушуках. — Дали е…?

Той спря толкова рязко в края на алеята, че се блъснах в гърба му, а той се пресегна назад — неясно за мен или за пистолета си. Отстъпих встрани, за да го заобиколя.

Пътеката водеше до странично дворче с бяла ограда и същия жив плет. До една виеща се леха с цветя и зеленчуци беше разположена кръгла маса. Отгоре ѝ имаше чиния с полуизядена храна и панер с препечени филии. Стомахът ме заболя от топлия аромат, от омекналото в порцелановата си чинийка масло.

Човекът на масата се беше скрил зад разгърнатите страници на „Ню Йорк Таймс“. Каничка с чай или кафе стоеше в готовност за празната чаша отстрани. Мъжът затвори вестника, прегъна го старателно надве и премести вниманието си към топлата напитка.

Кафе. Като си наля, уханието му изпълни малката градина, преливайки се със сладкия парфюм на цъфналите рози.

Познатата ледена тръпка плъзна наново по кожата ми, докато не ме замрази изцяло.

Изглеждаше по същия начин — не както при последната ни среща, а както при първата, в „Ийст Ривър“. Тъмната му коса беше пораснала, тялото му беше наедряло или поради добро хранене, или заради възрастта. Вече не приличаше на измършавял от глад като всички ни накрая, напротив — бе силен. Въпреки това спретнатата риза, педантично изгладените панталони и шикозни слънчеви очила, скриващи очите му, си бяха типично в стила на Кланси Грей.

Всичко това не ми се струваше редно. Никак даже. Той не заслужаваше да си седи тук с толкова здрав вид — толкова доволен. След множеството му престъпления, след като безброй добри хора загинаха вместо него, заради него, той получаваше това малко парченце безгрижие и блаженство.

Сякаш докоснат от мислите ми, Кланси вдигна очи и се усмихна.

— Здрасти — каза, връщайки чашата с кафе в чинийката ѝ. — Руби ме предупреди, че ще дойдеш.

Когато срещнах Кланси Грей за пръв път, имах чувството, че съм попаднала в сън.

По онова време никой от нас не подозираше колко пресметливо аранжира всичко в „Ийст Ривър“. Колко умело подрежда децата, включително нас четиримата, като ноти от великата симфония на хаоса, която тайно оркестрираше в главата си. Като пристигнахме в лагера, бяхме толкова изтощени, гладни и отчаяни да получим дори броени минутки на сигурност. Кланси отвори обятията си за нас с онази съвършена усмивка от прави бели зъби. Всичко в него изглеждаше съвършено.

Децата от „Ийст Ривър“ го боготворяха. Той се стараеше да е така. Именно там му беше силата — да усеща от какво се нуждаеш, какво искаш повече от всичко, и да ти го дава. Правеше така, че в ума ти да изникне някоя мисъл и ти просто да я приемеш като своя. Ако косъмчетата по ръцете ти настръхнеха, защото си го хванал да те наблюдава, първият ти инстинкт беше да се смъмриш за предателството към човек, който ти е дал толкова много. Все пак, щом цял куп други деца го обожаваха и почитаха, от къде на къде ти ще изпитваш неприязън към него?

Ала в очите му се таеше нещо странно. Бяха като студен дъжд и когато маската му паднеше, можеше да доловиш как ледът прониква чак до душата ти.

Дори сега, когато беше загубил и способностите си, и спомена за годините на чудовищност, нещо сякаш липсваше в погледа му. Може би му го бяха отнели, както бяха отнели парченца от същността на всички нас. А може би просто никога не го бе притежавал.

Той смъкна леко слънчевите си очи и ме погледна над тях. Аз пристъпих напред, срамувайки се от ускорения си, трескав пулс. Не беше честно да мразиш толкова някого, да го ненавиждаш заради болката, която е причинил на приятелите ти, а в същото време така да се страхуваш от него, че да ти се иска да изпълзиш от собствената си кожа и да избягаш надалеч.

Идваш заради Руби — напомних си, стиснала ръце зад гърба си. — Попитай го и си тръгни.

Роман пристъпи зад мен и докосна пръстите ми, освобождавайки статичното електричество по върховете им със силно изпращяване.

— Аха — провлече Кланси и извърна очи към чинията. Тонът му беше загубил част от високомерното си звучене, но си оставаше все така безгрижен и уверен — като на всеки, роден с прекалено много пари и привилегии. — Явно си ме познавала преди. Хм. Руби спомена, че сте приятелки, но пропусна да ме уведоми, че с теб сме се срещали. Посъветва ме да съм търпелив с околните, за да не се притесняват, че ще кажат нещо грешно.

— Откога Руби ти дава съвети? — учудих се.

Той отново взе чашата с кафе.

— Бива си я в това. Дори майка ми я слуша. Леле, колко невъзпитано от моя страна. Искате ли нещо? Мога да донеса още две чаши отвътре.

Колкото и гладна да се чувствах преди няколко минути, сега стомахът ми беше прекалено свит, за да поеме каквото и да било. Поклатих глава.

— Няма нужда — отвърна Роман.

— Е, поне седнете — покани ни той. — Или пък си висете прави, ако бързате, ваша работа.

Още нещо, което не се беше променило у Кланси — продължаваше да бръщолеви твърде много.

Роман ме стрелна с очакване. Аз вдишах дълбоко, кимнах и тръгнах към стола срещу Кланси. Роман ме последва и застана зад мен, стисвайки с ръка облегалката ми. Кокалчетата на пръстите му докоснаха рамото ми и ми помогнаха да запазя самообладание, макар и всички нерви в тялото ми да горяха.

Скръстих ръце пред гърдите си и се облегнах назад.

— Значи ме разпознаваш? Знаеш коя съм?

— От новините — обясни той и пак забоде поглед в мен. — Затова свързвам името ти и с добро, и с лошо, но предполагам, че лошото не е вярно, нали?

— Не, не е — потвърдих. — Но бодигардът ти едва ли ще ми повярва толкова лесно.

— Бодигард? — килна въпросително глава Кланси. — О, онези мъже са личният асистент на майка ми и шофьорът ѝ. Защо ни е охрана, за бога?

— Защото сте…

Ох, проклятие!

— Известни — довърши вместо мен Роман.

Кланси се засмя и звукът се промъкна като паяк по кожата ми.

— Е, може да се каже. Все пак съм първият пациент, загубил паметта си в резултат на лечебната операция. Майка ми постоянно води у дома свои колеги, които ми правят изследвания и следят за промяна в състоянието ми.

Прехапах долната си устна и свих ръце в скута си. Трябваше да бъда предпазлива. Лилиан му беше създала нова самоличност. Кланси не помнеше нищо друго от предишния си живот, освен че тя му е майка. Не помнеше президентската власт на баща си, нито способностите си, нито хаоса, който бе предизвикал.

Чудех се как ли му е обяснила загубата на памет. Страничен ефект от операцията, така ли? Сигурно ѝ костваше усилия да крие истината от него. Целодневна работа.

— Мнозина опитват да ме снимат, докато се храним навън, но изобщо не ги разбирам. Ако ги интересува как съм, може просто да се обадят у дома и да попитат. С удоволствие бих им разказал, че, да — все още продължавам да не си спомням собственото си детство, нито пък какво е усещането да си Зелен, но с още по-голямо удоволствие бих им прочел дисертацията си за колежа.

— Така ли? — реших да му угодя. — На каква тема е?

Още една пресилено небрежна усмивка.

— „Пресечната точка между вярата и насилието в ранните години на Плимутската колония“[1].

Нещо потрепна в съзнанието ми, но аз побързах да го усмиря. Щях да анализирам тона му и неизменно снизходителната му усмивка чак когато се отдалечахме достатъчно оттук.

— Каза, че Руби те била предупредила да ни очакваш — подхвърлих. Извадих снимката с четирима ни от задния джоб на дънките си и я прегънах така, че да се виждат само Руби и малка част от Лиъм. — За нея ли говориш?

— Ами, да — потвърди Кланси, опирайки ръка в масата. Вдигнах поглед към Роман, но той наблюдаваше как Кланси гали отнесено дръжката на ножа за масло. — Това е Руби. Тя ми е приятелка от детинство. Единствената, която още си прави труда да ме посещава. А ти откъде я познаваш?

Като го чух да нарича Руби своя „приятелка“, ми се прииска да го фрасна в лицето. Сякаш усетил, Роман пак ме побутна с кокалчетата на пръстите си. Почувствах го като таен въпрос.

Хванах с дясна ръка лявото си рамо, прикривайки движението, като се облегнах на масата.

— Грижи се за мен известно време — обясних. — Кога е идвала?

— За последно преди около месец, но иначе наминава редовно. На около три месеца, понякога и по-често — отговори Кланси.

Толкова редовно? Плъзнах ръка надолу по рамото си. Не бях подозирала, че е посетила семейство Грей дори веднъж, камо ли поне дузина пъти. Лиъм не би опитал да я контролира, но имаше силен закрилнически инстинкт. Предвид директната роля, която Кланси беше изиграл в убийството на брат му, можех да се обзаложа, че го мрази повече от всичко на света. Идеята, че би позволил на Руби да го навестява тук, където можеха да я спипат, да прекарва време с тази рехабилитирана хлебарка…

Но явно не беше казала дори на него.

— И ти се тревожиш за нея, нали? — Кланси се приведе напред, опирайки лакти в краката си. — Струва ми се толкова… самотна. Уморена и тъжна, като носи тежестта на целия свят върху плещите си и започва да ѝ идва в повече. Понякога споделя с мен, че се чувства в капан… съвсем сама. Чудя се дали не съм единственият ѝ приятел.

— Не — отсякох по-студено, отколкото бях възнамерявала. — Не си единственият ѝ приятел.

— Нямах желание да те засегна. Толкова рядко говори за хората в живота си, че беше логично да стигна до подобно заключение. Но за да отвърна на първия ти въпрос, при последното си посещение ми каза, че тръгвала нанякъде и нямало да се върне дълго време. Че можело да я търсят тук. Наистина ли си е тръгнала толкова внезапно?

Смъмрих глупавото си сърчице — естествено, че не беше говорила специално за мен. Предупредила го беше, че някой от нас може да дойде да я търси, след като забележехме липсата ѝ.

— Да — казах накрая. — Просто изчезна. Загрижени сме за нея.

— Напълно разбираемо. — Той прокара ръка през косата си. — Но имам усещането, че беше неизбежно, че всъщност повече от всичко на света искаше да е сама.

Статичното електричество се връщаше и пак започваше да бучи в ушите ми.

— И не ти е казала къде отива? — попитах, долавяйки как последното ми късче надежда се изпарява.

Той поклати глава.

— Не. Но ми остави един телефонен номер за спешен случай.

— Можеше да започнеш с това — обади се Роман.

— Исках първо да се уверя, че не ѝ мислите злото — оправда се Кланси с остър поглед.

Никой не ѝ е причинявал повече зло от теб.

Въпреки това е дошла тук. Обърнала се е към него.

— Джон? — обади се мъжки глас от къщата. — Ще закъснееш за час…

Театърът на Приянка беше приключил. Скочих от стола, двоумейки се дали да хукна обратно към алеята, или да сграбча Кланси за ризата и да го разтърся, докато не ми дадеше телефонния номер.

— О, извинявайте — каза Кланси и също стана. — Дайте ми ваш номер и ще ви пратя този, който Руби ми остави.

По дяволите! Не исках да му давам номера на единствения ни чист телефон, но просто щяхме да го сменим. Казах му го, а той го повтори.

— Запомних.

— Джон! — извика пак мъжът, този път по-отблизо.

Роман вече беше на алеята и ми махаше да го последвам.

Преди да успея обаче, Кланси ме хвана за ръката. Не грубо, но натискът на пръстите му върху кожата ми беше все едно ме инжектираха с отрова. Той вторачи поглед в мен, килнал глава на една страна, като че долавяше писъка, отекващ в главата ми.

— Не мога да повярвам, че се запознахме лично — усмихна ми се той. — Ти си известна. Но сигурно е трудно да говориш от името на всички пси. Да искаш от света да повярва в неща, на които дори ти самата не вярваш напълно.

Вперих очи в него, борейки се с потребността да избягам. Сребристата нишка в съзнанието ми се отдръпна. На езика ми гореше искра.

— Харесва ли ти да обикаляш Щатите? — попита ме той. — Аз не знам дали бих го понесъл, ако бях на твое място.

На мое… Думите ми заглъхнаха, подменени от блудни спомени. Спомних си как преди години седя в столовата на Каледония, на масата, отредена за моята стая, точно под лъскавите портрети на Кланси и баща му. Приветственото му послание се изливаше от колоните. Казвам се Кланси Грей и бях като вас…

След като го измъкна от Търмънд с помощта на политическото си влияние, президентът Грей впрегна сина си като мотивационен говорител, пробутвайки на отчаяните родители надеждата за евентуално лечение в лагерите. Кланси беше живото доказателство, че можем да се променим. Че могат да ни поправят.

Толкова ми прилоша, че разперих и двете си ръце и ги кръстосах през гърдите си.

Аз не съм такава. Не върша същото.

— Джон!

— А, зоват ме. — Кланси се обърна към къщата. — Успех. Радвам се, че се запознах с приятелка на Руби.

Той стана и тръгна към къщата, зарязвайки чиниите, чашите и храната на масата. Кланси открай време зарязваше мръсната работа на други.

Хукнах към алеята и Роман също ускори крачка. Аз не съм такава. Направих три крачки отвъд укритието на живия плет, преди краката ми да се превърнат в пясък под мен. Не върша същото.

Роман ме хвана за раменете и ме задържа изправена.

— Какво има? Добре ли си?

Поклатих глава и му позволих да ме поведе напред, стъпка по стъпка, твърде бързо за скованите ми крака. Паниката започваше да се прокрадва в съзнанието ми, притискайки задушаващо гърдите ми. Треперех толкова силно, че зъбите ми тракаха. Улицата се размиваше пред очите ми като петна от мокри маслени бои.

— Добре ли си? — повтори разтревожено Роман. — Да не ти е направил нещо?

Добре си, добре си, трябва да си добре…

— Не — прошепнах. — Нищо не ми е направил. Нищо не ми е направил.

Излязохме на улицата, отдалечавайки се от сянката на къщата. Приглушени, кротки като въздишка, чувствата се стовариха отгоре ми и аз загубих контрол. Очите ми плувнаха в сълзи. Дори да исках, не можех да ги спра.

— Нищо не ми е направил.

Това не беше Кланси. Не беше чудовището, изтезавало приятелите ми. И все пак успя да намери слабото ми място, да забие зъбите си точно в него.

— Той е копеле — каза Роман с гняв, какъвто не бях разпознавала в думите му преди. — Правеше всичко възможно да ти навреди…

— Не — промълвих. — Мисля, че за пръв път казваше истината. Руби ни е напуснала.

Двадесет и трета глава

В колата цареше мълчание. Роман караше, а Приянка се возеше на предната пасажерска седалка. Аз пак се озовах на задната. Опрях глава в стъклото, мъчейки се да заспя. Гласът на Кланси се бе проврял надълбоко в мислите ми, във всички планове, които се опитвах да скроя. Накрая се отказах от опитите и оставих другите да решават. В момента не вярвах достатъчно на ума си.

Не ме глождеше само това, че беше посещавала Кланси, съзнавайки на какъв риск се излага, кой е и какво е сторил. Глождеше ме, че е избрала да му се довери. Всеки можеше да извърти нечии думи, но той беше видял нещо, което Руби винаги криеше ревностно. Когато се запознахме, не позволяваше дори да я докосват — толкова надълбоко се беше заключила в собствения си страх. Докато се учеше да контролира способностите си и ставаше по-силна, тъмните бури под кожата ѝ не стихваха, а само се преобразяваха.

Беше попаднала в капана на хорските очаквания и нужди, сама пред всичко, което беше преживяла, всичко, което умееше. Самотна.

Аз бях тук — помислих си. — Бях тук през цялото време.

Не успявах да отпъдя мисълта, че аз бях виновна за всичко. Дали като започнах работа в правителството, вместо да живея с тях в Убежището, не захлопнах вратата в лицето на приятелството ни? Но просто се мъчех да осигуря на всички пси по-добър живот. Тя можеше да се свърже с мен по уговорената ни процедура. Веднага щях да се отзова. Вместо това продължих да чакам обаждане, което така и не дойде.

А е трябвало аз да се обадя.

И все пак една мъничка част от мен се беше вкопчила във вярата, че Руби не би си тръгнала ей така. От Лиъм. От децата в Убежището. От приятелите си. От семейството си. От света. Колкото повече се стараех да си го представя, толкова по-невъобразимо ми се струваше. Единствените случаи, в които Руби се отдръпваше от нас, бяха, когато искаше да ни защити.

Но сега всичко беше различно — ние бяхме различни. Толкова много неща можеше да са се разиграли от последния път, в който я видях, до момента на изчезването ѝ. Можеше да се е предала на старата, позната тъмнина и да ни е напуснала завинаги.

Пресегнах се между предните седалки и включих радиото, за да проверя в що за ужасяващо престъпление са ме обвинили този път.

Щом познатият глас озвучи колата, реших, че го е родило умореното ми съзнание.

— … където и да си, ако ме чуваш, предай се на властите. Моля те, Сузуме. Предай се.

— Кой е пък този? — попита Приянка.

Роман влезе в паркинга на една запустяла крайпътна закусвалня и изгаси двигателя, но никой от трима ни не понечи да излезе.

— Вие сте делегат на щата Вирджиния, нали така?

Затворих очи. Естествено. Естествено, че ще говори по радио „Истина“.

— Точно така. Първоначално имах намерение да подам оставка, но единственият начин, по който смятам, че мога да се противопоставя на злото, инжектирано от Сузуме в крехкия ни свят, е да остана и да се боря за Америка.

— Ама, сериозно, кой е този задник?

Открехнах единия си клепач. Приянка като че ли се канеше да скочи вътре в радиото и да удуши някого. Роман беше замръзнал на място, все още вкопчил ръце във волана. Оранжевото сияние от светещата табела на закусвалнята се процеждаше през стъклата на колата.

— Баща ми — отговорих сухо. — Не си ли личи по любовта и топлината в гласа му?

— С майка ѝ Акария я помолихме да се прибере у дома, за да опитаме да я рехабилитираме. Но тя отказа и оттогава прави всичко възможно да наранява както нас, така и мнозина други. Тогава, разбира се, временният президент Круз се намеси и направи изключение за нея. Не можах да повярвам на очите си, като я видях да говори от името на правителството. Ако това не е достатъчно основание народът да гласува за Джоузеф Мур, не знам какво да кажа.

Приянка ме погледна.

— Ще ми трябват сатър и домашният ти адрес.

Дори Джим Джонсън се заинтригува от изказването му.

— Да приемем ли, че изразявате официалната си подкрепа за Джоузеф Мур, делегат Кимура? Не говорим ли за същия човек, който, изтъквайки неефективните мерки на Круз, спонсорира с лични средства издирването на дъщеря ви, за да бъде подведена под отговорност?

— Да — потвърди той. — Всъщност бих искал да кажа на господин Мур…

Роман изключи радиото. Аз нямах сили да помръдна. В главата ми не беше останала нито една мисъл, а само чувството, че в гърдите ми се надува балон, и, ако сторя каквото и да било, ще се пръсне.

Въпреки това угрижените погледи на спътниците ми се оказаха по-страшни.

— Ще ида до тоалетната — измърморих, отваряйки вратата.

Въздухът бе напоен с мириса на трева и гниещите боклуци, преливащи от боклукчийските кофи. Тръгнах към дамската тоалетна, но след миг се върнах обратно. Тялото ми като че ли знаеше какво иска умът ми още преди да го е поискал наяве. Отворих багажника, извадих малката аптечка и я взех със себе си.

Лампата със сензор за движение се включи, изпълвайки мръсната тоалетна с ослепителна светлина. Застанах пред счупеното огледало и не можах да позная момичето, което видях през мрежата от пукнатини и графити.

Аптечката, приготвена от Руби и Лиъм, съдържаше всякакви лекарства, превръзки и миниатюрна ножичка. Извадих я и я сложих на ръба на мивката, взирайки се в нея, сякаш очаквах да ми обясни собствените ми мисли.

— Да разбирам ли, че предстои филмов монтаж, от онези с преобразяването? — попита Приянка от вратата.

Надникнах през рамо.

— Трябва… да се дегизирам някак, не смяташ ли? Лицето ми е по всички новини…

А аз не съм онова момиче. Не бях Сузуме Кимура, говорител на временния президент. Не бях Сузуме Кимура, дъщеря на щатски съветник. Не бях Сузуме Кимура, водач на Кръга „Псион“.

Бях си просто Зу.

— Освен ако не възнамеряваш да се обезобразиш с тази ножица, подстрижката не може да се нарече дегизировка… — Приянка килна глава на една страна. — Би могла да я изрусиш, но така ще изгориш прекрасната си коса и ще се чувстваш все едно си потопила скалпа си в огнен ад. Не че говоря от личен опит.

Нямаше как да се изразя по-изтънчено:

— Май… просто искам да изглеждам различно.

Чувствах се празна отвътре, като че бях загубила цялото богатство на речта, внедрено ми през годините. Не бях малкото момиченце от снимката в Убежището, уловено в един от редките моменти на безгрижие. Но не бях и добре обучената красавица от новините. Колкото и да се опитвах.

— Глупаво ли звучи? — попитах Приянка.

Тя ме доближи с умислено изражение.

— Не. Трябва да се вслушваме в гласа на сърцето си.

— Това от някоя картичка ли го прочете? — подхвърлих.

— Не, чух го в една реклама на лекарство за кръвно налягане — призна си тя. — Но това не го превръща в измишльотина.

Обърнах се към огледалото и пак взех ножицата. Още първото кръцване секна безумното жужене в тялото ми и светкавично го заглуши.

— Леле, ама ти не се шегуваш! — възкликна доволно Приянка. — Колко къса мислиш да я направиш?

Показах ѝ, като събрах няколко сантиметра коса в ръката си и я отрязах малко под брадичката. Дългите кичури паднаха в мивката и се свлякоха към сифона. Взирах се в тях, докато не спрях да виждам собствената си коса и не започнах да си ги представям като нечий скалп. Зрението ми трепереше заедно с цялото ми тяло.

— Дай аз да довърша — предложи тихо Приянка и взе ножицата от ръката ми.

Пусна водата, намокри ръцете си и ги запрокарва през косата ми, докато не разреса напълно всички възли, премахвайки вкупом с тях мръсотията и мириса на пушек.

Отново ми направиха впечатление тъмносините контури на звездата, татуирана върху китката ѝ, но преди да я попитам за нея, Приянка ми показа докъде смята да отреже косата ми.

— Дотук, нали?

Държеше пръстите си на около два сантиметра под брадичката ми.

— Благодаря ти — кимнах аз.

Сключих ръце в скута си и ги стиснах, докато не спряха да треперят.

— За нищо. Това ми е хоби — отговори тя и кръцна с ножицата. — Видя ли унил човек, просто започвам да го разкрасявам, за да се почувства като нов. Роман не ме допуска до себе си с ножица. Подстригвах Дана редовно, но… вече се грижа единствено за собствената си коса.

— Роман не ти позволява да го подстригваш?

Тя срещна погледа ми в огледалото.

— Според теб щях ли да му позволя да ходи толкова чорлав, ако имах думата? Такъв си е. Открай време. Знам ли? Приятелството е странно нещо. Май работи само ако разбереш кои копчета трябва да натискаш, за да помагаш на другарчето си, и кои могат просто да го наранят.

— Ти приятелка ли си ми?

Изстрелях думите неволно и веднага долових непоносимата самота, притаена в тях.

Ръцете ѝ спряха да се движат.

— Естествено, искричке. Допадна ми още от самото начало, колкото и да не ми се искаше. Ти си доказателство, че не трябва да съдим за човека по лъснатия му от правителството вид.

Тя се приведе надолу, така че лицата ни се наредиха едно до друго в огледалото, и ми се усмихна дяволито. Моята усмивка беше по-плаха.

Тихото кръц, кръц, кръц на ножицата ми действаше успокояващо, дори хипнотично. С всеки паднал кичур чувството, че нещо ме дърпа безпощадно от всички посоки, отшумяваше все повече и повече.

Като приключи, Приянка погали утешително главата ми и отново прокара пръсти през мократа ми коса.

— Добре ли си? — попита ме сериозно този път.

„Добре“ се беше превърнало в относително понятие.

— Не знам защо продължавам да се разстройвам така — отвърнах със стегнато до болка гърло. — Не би трябвало. Мразя ги… мразя родителите си от години. И то не само заради онова, което ми причиниха, а заради апатията им. След разпускането на лагерите все си мислех… дали пък… дали пък сега няма да разберат, че съм била добро момиче и никога не съм представлявала опасност за тях? Но те не ме посетиха нито веднъж. Дори не се обаждаха. Не и докато не им потрябвах.

— Какво е станало? — поинтересува се Приянка. — Как така Круз се е намесила в твоя защита?

Това беше единственото правило, което Круз беше готова да загърби заради мен, и мисълта ме човъркаше от години — чувствах се длъжна да ѝ угаждам в замяна.

— Нали знаеш за процедурата по прибирането на децата след разпускането на лагерите? — попитах я. — Много от нас бяха тийнейджъри, доста вече бяха над шестнайсет и като цяло повечето не изпитвахме нужда да се върнем при родителите си, които ни бяха предали на властите. Бяха ни накарали да се чувстваме нежелани.

— Разбирам напълно.

Кимнах.

— ООН и хората на Круз се застъпваха ревностно за законното право на родителите да си върнат децата под осемнайсетгодишна възраст. Компромис се допускаше само когато родителите не се явяха да вземат децата си, а и самите деца нямаха желание да се връщат при тях. На родителите беше позволено да предявят иск за настойничество във всеки един момент, но междувременно правителството намираше друг дом за малолетните.

При тези мои думи нещо пробяга по изражението на Приянка.

— Какво има?

— Нищо — поклати глава тя.

Погледнах я за момент, търсейки следа от колебанието ѝ преди малко. Но така и не видях.

— Е… няколко години живях с една приятелка, Кейт, и други деца, за които се грижеше тя. Докато не дойде онова обаждане. Родителите ми ме искали обратно. Искали ме. Подали иск за възстановяване на настойничеството си. Заедно с документите ми изпратиха писмо, в което обясняваха колко съжалявали, колко уплашени и объркани били по онова време. Братовчедка ми Хина и родителите ѝ от години ме убеждаваха да си поговоря с тях. Но аз не исках. Изобщо. Когато за последно бяхме заедно, ми се ядосаха жестоко, защото причиних ужасна катастрофа по средата на едно натоварено шосе и едва не убих майка си.

— По дяволите! — пророни тя.

Кимнах отново.

— Но… трябваше да дам добър пример. Трябваше да покажа на другите деца, че заслужаваме ново начало и че времето лекува старите рани. Изобщо всякакви такива клишета. Затова тръгнах. Качих се в една кола с всичките си притежания и потеглихме към Фолс Чърч. На около пет километра от квартала ни видях първия билборд.

— Нека отгатна: „Спрете! Не се доближавайте! Противни хора!“.

— „Кимура за делегат. По-светло бъдеще с Кимура.“

Приянка веднага схвана и искреното ѝ възмущение ме спечели още повече.

Всъщност онзи ден ми бе хрумнало, че може би преувеличавам, че е просто съвпадение. Караше ме агент Купър. Той бе проумял какво се случва и ми предложи избор, какъвто малцина биха ми предоставили. Беше готов да понесе дисциплинарно наказание.

— Наложи се да паркираме на известно разстояние от къщата. Цялата улица беше задръстена с новинарски микробуси. Имаше и доста любопитни наблюдатели. Всички чакаха мен. Баща ми дори беше окачил плакат над гаражната врата. „Да съберем семействата си, да си върнем бъдещето!“

— Не знам кое ми се иска повече: да ударя нещо или да изпищя — каза Приянка. — Ти какво стори?

— Върнахме се във Вашингтон — отговорих. — Така и не намерих кураж да прочета новините от онзи ден, но сигурно навсякъде тръбяха за случката. Години наред ме разпитваха по въпроса, дори след като Мел забрани.

Дунди и Вида ме чакаха, като се върнах. Дунди ме прегърна толкова силно, че не знаех дали някога пак ще усетя нещо. Това определено щеше да е голямо облекчение. Аз обаче задържах всичко в себе си, докато вечеряхме заедно, сетне ридах безутешно под душа.

Това бе една от малкото ползи от рехабилитационните лагери: учеха те да възпираш сълзите си, както и по какъв начин да плачеш, така че никой да не те чуе.

Не бях говорила с Хина, леля ми и чичо ми от почти година. Те бяха свестни, мили хора и когато родителите ми ме изпратиха в лагера, се скараха с тях. Знаех, че им е станало неприятно, когато отказах да се върна в Калифорния, за да живея при тях, и че това чувство се е задълбочило, когато пролуката между мен и родителите ми се превърна в бездна. Но не желаех да слушам обясненията им, не исках да ме уговарят. Исках единствено да работя.

Обръщайки се към Приянка, бутнах с лакът аптечката. Двете едновременно коленичихме да я вземем. В този момент нещо се изхлузи от задния джоб на дънките ѝ и тупна на пода. Първоначално ми заприлича на чистия телефон, но правоъгълното устройство беше с матов черен цвят и нямаше екран. В кутията му долових съвсем лек заряд.

— Резервна батерия за телефона — обясни тя и го пъхна обратно в джоба си, ставайки от пода. — В случай че се наложи да оставим колата. Мислех да я заредя тук.

Явно беше изтощена докрай. Електричеството ѝ простена, когато сребристата нишка на съзнанието ми я докосна.

Притиснах аптечката към гърдите си и погледнах Приянка с благодарност.

— Роман сигурно започва да се тревожи за нас…

— Не „сигурно“, а „със сигурност“ — поправи ме тя, надниквайки към отражението си в огледалото. — Ей сега идвам. Май ще опитам да си измия косата в това противно умивалниче.

Кимнах и тръгнах към вратата. Преди да изляза в топлата лятна нощ, погледнах назад. Приянка беше опряла ръце в ръба на мивката и се взираше в огледалото, търсейки нещо, което явно не беше предназначено за моите очи.

Двадесет и четвърта глава

Донякъде очаквах да намеря Роман на пост пред вратата на тоалетната, но той май не беше помръднал от мястото си. Още стискаше волана и се взираше през предното стъкло. Отворих предната пасажерска врата и се стоварих на седалката, затваряйки възможно най-тихо.

Дълго време стояхме мълчаливо един до друг, загледани във вратата на тоалетната. Не разбирах напрежението, което той излъчваше. Не беше насочено към мен, същото важеше и за сдържаното му смущение.

— Толкова ли е зле прическата ми? — попитах шеговито.

Той надникна бегло към мен, после върна погледа си.

— О, не… тоест…

— Шегувам се — успокоих го. — Всичко наред ли е?

— Да. Не. — В думите му се долавяше нотка на гняв. — Той греши. За всичко. Изобщо не те познава.

— Кой греши? — недоумявах. — Баща ми?

Роман кимна със свъсени вежди и стисната челюст.

— Една част беше истина — поправих го аз. — Наистина отказах да се прибера у дома. Наистина пострадаха заради онази катастрофа. Наистина ги разочаровах. Но последното ме засяга донякъде, защото не съм пожелавала силата си. Просто реших да я запазя.

Никой от родителите ми не вярваше в „шигата га най“ схващането, че понякога обстоятелствата ти отнемат контрола върху някои неща в живота. Баща ми смяташе, че с достатъчно старателно планиране почти всичко на света може да се вкара в релси и приведе под контрол. Една от причините така лесно да забравя гнева, след като ме изпратиха на училище в деня на Набора, беше, че ги разбирах. Наистина. Силата ми си противоречеше с мирогледа им и те се мъчеха да намерят рационално обяснение за нея, както аз се мъчех да я овладея.

Роман се завъртя в седалката си и надзърна към мен с блеснали очи.

— В теб няма нищо разочароващо.

Отпуснах се назад, опирайки слепоочие в облегалката си. Не исках да казвам нищо. Щеше ми се да поживея още малко с тези думи, макар и гласът в главата ми да нашепваше, че бих се самозалъгала.

— Иска ми се да беше така.

Той поклати глава.

— Наясно съм какво е провал. Провалял съм се толкова пъти в живота си, че дори не знам как още съм жив. Но ти си оцеляла в лагера, използвала си гласа си, за да помагаш на други в беда, бори се свирепо срещу похитителите ни, спаси ни от тях. Ти. Сама. Доведе ни чак дотук и нито веднъж не се предаде, колкото и удари да получаваше. Това не е разочароващо. Удивително е.

Сведох глава, раздирана от буйни емоции. Ако бях на задната седалка, сигурно щях да ги притуля някак. Тя предлагаше укритие. Оттам не ти се налагаше да участваш в разговорите. Никой не те виждаше.

Но всъщност аз исках да ме виждат. Защото, когато Роман ме погледнеше, той виждаше единствено момичето, което бях сега. Способно, силно, взело нещата в свои ръце. Не виждаше малкото момиченце с гумени ръкавици, което имаше контрол единствено върху собствения си глас.

— Как е възможно да си се провалял? — попитах го. — Дори не мога да си го представя. Всеки път, когато вкуся страх, просто поглеждам към теб. Ти винаги си на себе си и стрелбата ти е точна. Премисляш всички варианти. — След малко добавих закачливо: — Пееш като ангел…

Той се засмя приглушено, свали ръце от волана и ги отпусна в скута си. С лявата заразтрива несъзнателно белезите по опаката страна на дясната.

— Иска ми се да бъда човекът, когото ти виждаш.

— Ти си този човек — уверих го. — Не е необходимо да бъдем такива, каквито другите искат от нас.

Роман отметна косата от лицето си. Онова отнесено изражение се завърна в очите му.

— Баща ми живя и умря под знака на насилието — поде той. — Работеше каквото му падне и вечно зависеше от онези, на които бе задлъжнял или на които служеше. Майка ми се мъчеше да ни държи по-далеч от него, но той беше като рана върху сърцето на семейството ни. Не съумявахме да се измъкнем напълно от позорното петно на деянията му. Ужасен човек беше.

Изчаках да продължи.

— Майка ми ме накара да обещая, че няма да стана като него. Вече носът ме сърбеше от натякване. — Фразата ми беше чужда, но се досетих за смисъла, вложен в нея. — Обещах ѝ. Хиляда пъти ѝ обещах, че ще завърша училище и ще стана доктор или рибар, или банкер, или учител… всичко друго, но не и като баща ми. А ето какъв станах — добър в единственото нещо, което мразя повече от всичко на света.

— Роман… — започнах аз.

Той опита да разведри тона си, но не се получи.

— Освен това ѝ обещах да се грижа за сестра си. Грижата за Лана неизменно е била моя отговорност още от детството ни. Ала аз дори с това не се справих. Извърнах поглед за секунда, насочих вниманието си към нещо друго и тя се измъкна…

Роман потри лицето си с ръце, издавайки звук на безсилие. В този момент изпитах по-голямо състрадание към тях двамата с Приянка дори от това, което бях чувствала преди. Всячески се стараеха да го прикрият, но срещата с Лана ги беше разтърсила. Усещах как дълбоката им болка ги прогаря като оголена жица.

— Жалък съм. Толкова съм жалък — повтори бавно той, опирайки глава в дланта си. — Не очаквах да я срещнем там, а като видях в какво се е превърнала, бях… не знам как да го опиша.

Аз знаех. Съкрушен.

— Колкото и да се опитвам, не мога да си представя какво си преживял — казах му. — Провалът обаче става окончателен само ако се примириш с него. Ще намерим Лана и ще ѝ помогнем. Убедена съм поне в това… за разлика от всичко останало в ситуацията ни.

— Предполагам, че говориш за доказването на невинността ти? — попита Роман.

— И възмездието за загиналите — допълних. Това бе най-важното от всичко. — Но ако Кланси казва истината и Руби е тръгнала сама, теорията ми, че изчезването ѝ е свързано с похитителите, току-що се разби на пух и прах. Не знам как ще събирам доказателства, ако сме поели по грешен път.

— А след като си ги осигуриш, какво ще ги правиш? — настоя Роман. — Вярваш ли на някого в правителството достатъчно, че да му ги повериш?

Тонът на последния му въпрос ме накара да се замисля.

— Какво искаш да кажеш? Да не смяташ, че правителството е намесено?

— Не, не — побърза да отрече той. — Говорех за човек, който би приел доказателствата на сериозно и би ги предал в подходящите непредубедени ръце.

— Всички в правителството са предубедени — отбелязах сухо. — Всеки е избрал страна. Просто трябва да намеря някого, който е на моята. Едничкият начин да разруша образа, който са ми изградили, е като създам още по-ярък. Недосегаем.

— Както направи за лагерите — досети се той. — Произвеждайки цял медиен пакет от интервюта и кадри.

Кимнах.

— Историите са могъщо нещо. Дай на хората списък с факти и веднага ще ги забравят, ако изобщо им обърнат внимание. Те вярват само на онова, в което чувстват истината. Затова трябва да ги накарам да почувстват нещо. Трябва да ги накарам да се застъпят свирепо за мен, да изпитат състрадание към жертвите и да възстановя поне част от доверието, което Мур така усърдно се мъчи да унищожи.

— Звучи почти невъзможно — рече Роман. — Искам да кажа, че ще се справиш за ден-два.

Усмихнах се за пръв път от неясно колко време.

Иска ми се да бъда човекът, когото ти виждаш.

Приянка изскочи от тоалетната и хукна към колата с грейнало от вълнение лице.

— Олеле — провлече Роман и завъртя ключа на таблото. Но преди да ни е достигнала, той ме стрелна наново и каза: — Много харесвам новата ти прическа. Така приличаш на себе си.

Разбирах смисъла, таящ се в думите му.

— Какво има? — попитах Приянка, когато дойде на задната седалка и затвори вратата с театрален замах.

Явно бе успяла да зареди резервната батерия. Вече усещах напрежението ѝ не като бледа искра, а като устойчив пламък.

— На гениалната ви приятелка ѝ хрумна гениална идея — обяви тя. — Помните ли, че след като пробвахме да се обадим на телефона, който смахнатият Кланси ни изпрати на съобщение, и получихме известие за невалиден номер, вие ми казахте да зарежа тази работа, за да измислите какво да правим от тук нататък?

— Прия — смъмри я Роман. — Карай по същество!

Тя го изгледа ядосано.

— Проучих набързо телефонния код и установих, че вече не е в употреба.

— Сериозно? — стъписах се аз.

— Близък е до три-три-четири, който е телефонният код на Алабама, затова набрах този номер и той се оказа изключен.

— Мислиш, че просто го е написал грешно?

Не знаех Кланси Грей някога да е обърквал нещо. Ако Руби му беше оставила този номер, не ми се вярваше да не го е набирал поне веднъж, пък било то и само от любопитство. С други думи, не можеше да не е знаел, че е невалиден, когато ми го даде. Обясних го на спътниците си.

— И аз си мислех същото — каза Роман. — Ако целта му е да защити Руби, може би иска да провери колко скоро ще го потърсиш за правилния номер. Доколко държиш да я намериш. Или просто дава грешна информация на всички, които я издирват, за да ги отклонява.

— Или пък изобщо не е проверил и просто помага на приятелката си, предавайки информацията, която го е помолила да ни предаде — обади се Приянка. — Аз лично клоня към този вариант, откакто научих, че изобщо не става дума за телефонен номер, а за нещо съвсем различно.

Тя вдигна парче от вестник, който бе взела отнякъде, и ни посочи мястото, където бе изпробвала няколко начина да разбие номера на координати. Последният вариант беше заграден в кръгче.

— Само този се оказа истински адрес, когато го проверих — разясни тя. — Намира се в предградията на Атънс, щата Джорджия. Прилича ми на малка къща.

— Да отидем ли? — попита ме Роман.

— Далече е, но ако има шанс да я открием там, според мен трябва да опитаме — отговорих.

— Може — съгласи се кротко Роман. — Но първо ще е нужно да намерим още бензин. И провизии. Храна, вода.

— Само дето нямаме пари за всичко изброено — отбеляза Приянка.

И двамата се обърнаха към мен, но просто нямахме друг избор. Знаехме какво значи това.

— Ще намеря някой затворен магазин — каза Роман. — Влизаме и излизаме възможно най-бързо.

За щастие, икономиката се беше възстановила достатъчно, че да има работещи магазини, от които да откраднем. Предполагаше се, че съвестта ми трябва да ме загложди, но светът ми беше отнел толкова много през изминалата седмица. Струваше ми се справедливо да си върна поне малко.

Мразех да се будя, без да съм усетила, че съм задрямала, и то почти толкова, колкото да отворя очи в празна кола.

Надигнах се, преглъщайки киселия вкус на съня. В шишето в поставката за чаши имаше малко вода. Погълнах я жадно и избърсах устата си с ръкав.

Роман наистина ни беше намерил затворен магазин. През прозорците се виждаше, че вътре е тъмно, а и паркингът бе празен, ала това не разсея тревогата ми. Нямах представа кога са излезли от колата.

Роман се беше погрижил да я паркира извън светлината на уличните лампи. Свалих прозорците, за да ме ободри прохладният, чист въздух. Долових няколко миниатюрни заряда — охранителни камери. Въпреки устройството на Приянка не желаех да рискувам да се покажа навън и да заснемат лицето ми. Вместо това се прехвърлих тромаво през централната конзола и се настаних на шофьорската седалка.

Крайниците на Роман бяха доста по-дълги от моите и ми се наложи да преместя седалката с половин метър напред. Докато я нагласях, мярнах Роман и Приянка в огледалото за обратно виждане. Гласовете им се носеха доста по-надалеч в притихналата нощ, отколкото и двамата подозираха.

— Ако се случи нещо… — казваше Роман.

— На мен не ми трябва — отвърна гневно Приянка. — Искам единствено да ме оставиш да сторя каквото е необходимо. Не ме спирай само защото теб те е страх.

Роман не ѝ отговори, но видях изражението му, докато крачеше към шофьорската страна на колата — дълбоката тъга и притеснението по него. Като ме забеляза, спря на място и се качи на задната седалка. Приянка зае предната. И двамата треснаха вратите си.

— Това пък какво беше? — попитах ги. — Ти какво трябва да направиш и теб от какво те е страх?

— Нищо — каза Приянка в същия момент, в който Роман обобщи:

— От всичко.

Примигнах недоумяващо.

— Добре.

— Роман не ми позволи да взема пари от касата — обясни Приянка, подавайки ми пакетче солени бисквити от найлоновата си торба. — Това е. Не ми допада да се чувствам безполезна, когато знам, че мога да свърша нещо повече.

— Не си безполезна — уверих я.

Не виждах лицето на Роман в огледалото.

— Готови ли сме? — попитах.

Този път никой от двамата не ми отговори.

Двадесет и пета глава

Паркирах колата до една напукана входна алея и загледах малката къща в дъното ѝ. Главата ужасно ми тежеше от умора, но сърцето ми препускаше лудо още откакто влязохме в щата Джорджия.

— Ето, пийни — каза Роман и ми подаде шишето с вода.

Приех го с благодарност и го пресуших наведнъж.

Приянка също се взираше в мрака.

— Леле, колко симпатична къщичка за серийни убийства. Нямам търпение да влезем.

Роман се плъзна по задната седалка и свали прозореца.

— Не съзирам движение вътре. Лампите не светят.

При по-обстоен поглед бялата къща, построена в стил „котидж“, изглеждаше по-голяма. Лявата ѝ половина следваше естествената извивка на хълма и образуваше долния етаж на сградата. Някога в миналото очевидно беше пострадала от горски пожар. Дърветата в задния двор бяха толкова избуяли, че заплашваха да се срутят върху покрива. Имаше вид на изоставена. Ала това не значеше нищо.

— Радвам се, че дойдохме — казах. — Дори да е било напразно, поне ще можем да изключим този вариант.

Не възлагах особени надежди на подобно място, затова и нямаше да се разочаровам прекалено, ако наистина се окажеше така. Мисълта Руби да живее в такъв дом единствено ме изпълваше с ужас.

— Да надникнем и да си вървим — предложи Приянка.

Сетне извади едното фенерче от раницата в краката си, подсещайки ме да взема другото от отделението между двете предни седалки.

Симфония от цикади и стенещи електрически жици огласяше нощта. В предния двор бяха опънати дебели кабели. Докато минавах под тях, звукът се превърна в усещане. Електричеството наоколо събуди всеки нерв в тялото ми. Уличната лампа, гаражната врата на съседна къща и нещо… нещо вътре в къщата.

Заковах се на място. Приянка плъзна лъча светлина от фенерчето по фасадата. Роман вдигна предпазителя на пистолета си.

Засякох движение с крайчеца на окото си. Включих фенерчето и го насочих към провисналата греда в единия край на верандата, където по-рано ми се стори, че мярнах малки вятърни камбанки.

Не си ги бях въобразила — проблеснаха ярко под лъча на фенерчето. Лек полъх на вятъра ги накара да затреперят с тих ромон, а аз не можех да откъсна очи от парченцето стъкло сред тях. Онова с формата на полумесец. Хукнах напред, прескочих стълбите и се озовах на верандата.

— Зу, почакай! — извика Приянка, сграбчвайки задната част на блузата ми. — По-бавно. Не знаем какво или кой е вътре.

— Мисля, че е тя — казах задъхано. — Чувствам източник на енергия, нещо електронно…

— Това място може да е заредено с експлозиви — предупреди Роман. — Вратата може да е свързана с детонатора.

— Добре де, това не ми хрумна — призна си Приянка. — Благодаря за ужасяващата картина.

Той се пресегна през нас и хвана една от дъските, с които бяха заковани прозорците. Ръждясалите пирони се измъкнаха лесно от дървото. Роман погледна през стъклото, заставайки така, че да не представлява лесна мишена, в случай че някой ни дебнеше отвътре.

— Чисто е — обяви накрая и се зае да изтръгва още една дъска.

— Усещам някаква машина вътре — казах им. — Чувството е слабо, но… сякаш не е нито включена, нито изключена.

— Не звучи особено успокояващо. — Приянка се обърна към вратата и вдигна единия си обут в ботуш крак. — Има само един начин да разберем.

Разби вратата с ритник и от касата се разхвърчаха трески. Роман влезе пръв и огледа набързо вътрешността на къщата.

— Зу? Прия? — провикна се. — Елате да видите…

— Това никога не вещае нищо добро — казах и вдишах дълбоко.

— Е, не се взривихме — изтъкна Приянка и преметна ръка през раменете ми, повеждайки ме навътре. — Колко лошо може да е?

Бях се приготвила за нещо лошо. Но не и за това.

— Хм — сложих ръце на хълбоците си.

— Привет, красавице — изчурулика Приянка.

В къщата нямаше нито една мебел. Дори вратите на кухненските шкафове бяха махнати. На първо четене откривах единствено компютър с монитор. От него идваше ниският волтаж, който бях разпознала отвън.

Роман заобиколи компютъра, подритвайки кабела му. Беше включен в контакта, но системата очевидно хибернираше от известно време.

— Повреден ли е? Май не работи.

— Явно е спирал токът. Просто трябва да се рестартира — поясни Приянка. — Моя ли ще бъде честта?

Прокарах пръст по екрана, разполовявайки дебелия слой прах. Никой не беше идвал тук от доста време. Руби — със сигурност. Но щом ни изпращаше тук, трябваше да науча защо.

— Да. Подкарай го. Да видим каква информация е сметнала за опасно да съхранява в Убежището.

Приянка ми подаде фенерчето и изпука кокалчетата на ръцете си.

— От много време си мечтая да се докопам до Арклайт 400. Този е на няколко години, но е най-прелестната роза на обезпечените сървъри. Само трябва да се пазиш от бодлите.

С Роман се спогледахме недоумяващо.

Приянка си затананика, натискайки няколко копчета по машините на компютърната стойка. Те се събудиха с жужене и електрическият поток, галещ сетивата ми, светкавично се промени. Клавиатурата се намираше точно под монитора. Приянка натисна няколко клавиша.

— Струва ми се доста рисковано да го зареже тук, където всеки може да влезе и да го открадне — каза бавно Роман. — Спомена, че в Убежището имали солидни охранителни и технически системи, включително сървър, нали така?

— Да — потвърдих. — Но пък понякога се налага да рискуваш, за да спечелиш.

— Просто ми се вижда… безразсъдно. Как е щяла да предотврати кражба? — продължи Роман. — Дори с кола пътят дотук е твърде дълъг, за да реагира навреме.

Сърцето ми заблъска лудо.

— Мислиш, че е на някой друг?

— Мисля, че се е постарала някой да намери това място — отвърна простичко Роман. — Ако тя самата не стигне дотук…

— О! — възкликна радостно Приянка. — Дори няма нужда от презареждане на системата. Просто жакът на втория сървър се е измъкнал. Готово.

Мониторът изпиука и се включи пред усмихнатото ѝ лице. Веднага почувствах промяната в електрическия заряд на устройствата, внезапният изблик на мощност от близкия контакт плъзна по кабелите като кръв по вените.

Роман надникна тревожно към Приянка и застана на пост пред прозореца, за да наблюдава улицата.

— Нещо не ми харесва тук. Ще огледам периметъра за всеки случай.

Докато се обърна да му кажа нещо, той вече бе навън. Клавишите затракаха подобно на картечен залп. Мониторът озаряваше лицето на Приянка в злокобно зеленикаво сияние сред мрачната стая.

— Намираш ли нещо? — попитах я, отивайки до нея. Безкрайният компютърен код, течащ по екрана, не ми говореше абсолютно нищо.

Тя прехапа долната си устна.

— Дай ми минутка. Защитата е много…

Екранът изгасна.

— Какво стана? — извърнах се към нея.

Пръстите на Приянка зашариха по клавиатурата.

— Не знам…

Екранът просветна. В горния му край се появиха три думи.

ПРЕХВЪРЛЯНЕ НА ДАННИ…

И замигаха.

ПРЕХВЪРЛЯНЕ НА ДАННИ…

ПРЕХВЪРЛЯНЕ НА ДАННИ…

— Какви данни? — учудих се.

Приянка въведе някаква команда.

ФАЙЛОВ ТРАНСФЕР НЕИЗВЕСТЕН ПОТРЕБИТЕЛ…

ПРЕХВЪРЛЯНЕ ЗАВЪРШЕНО…

АРХИВ 1 ИЗТРИТ…

ПРЕХВЪРЛЯНЕ ЗАВЪРШЕНО…

АРХИВ 2 ИЗТРИТ…

— Мамка му! — изруга Приянка. — Някой сваля и трие и данните в сървъра.

— Кой? — учудих се. — Има ли как да разбереш?

ПРЕХВЪРЛЯНЕ ЗАВЪРШЕНО АРХИВ 3 ИЗТРИТ…

Погледът ѝ запрескача между вратата и мигащия монитор.

ПРЕХВЪРЛЯНЕ ЗАВЪРШЕНО АРХИВ 4 ИЗТРИТ…

— Ще го изключа…

— Не, не го изключвай, може да повредиш данните — спря ме Приянка. — Просто… Ох, дявол да го вземе! Хайде да те видим, хакерче.

Тя вдигна ръце от клавиатурата, хвана монитора и затвори очи.

— Прия?

Тя отвори очи и в същия момент на екрана избухнаха още зелени редове. Букви и цифри се занизаха стремглаво по черното поле между информацията за прехвърлянето на данните и списъка с шифровани файлове.

— Не мога… да вляза…

ПРЕХВЪРЛЯНЕ ЗАВЪРШЕНО АРХИВ 5 ИЗТРИТ…

— Прия? Приянка!

Посегнах към нея и между пръстите ми и рамото ѝ прескочи мощна искра на статично електричество. Прехапах езика си от острата болка, но тя дори не трепна. Очите ѝ бяха широко отворени, зениците ѝ — колкото върхове на игли. Шареха трескаво наляво-надясно, сякаш спеше дълбоко с отворени клепачи.

ПРЕХВЪРЛЯНЕ ЗАВЪРШЕНО АРХИВ 6 ИЗТРИТ…

Винаги, когато се свързвах с някоя електрическа мрежа, си представях как се разпадам на милион частици светлина и енергия. Знаех, че е невъзможно, че няма как да се слея с електричеството, но логичната мисъл е едно, а инстинктът — съвсем друго. Като гледах Приянка сега, застинала пред монитора, имах чувството, че виждам как щепсел влиза в контакт.

Файлове, изображения и редове компютърен код се стрелкаха толкова бясно по екрана, че мозъкът ми нямаше време да си обясни на какво е свидетел. Очите на Приянка се подбелиха, но не спираха да се плъзгат наляво-надясно, като че сканираха зелените редове с нечовешка скорост.

ПРЕХВЪРЛЯНЕ СПРЯНО ПРЕХВЪРЛЯНЕ НА ДАННИ…

ПРЕХВЪРЛЯНЕ СПРЯНО ПРЕХВЪРЛЯНЕ НА ДАННИ…

Вратата се затвори зад мен. Завъртях се тъкмо навреме да забележа как лицето на Роман посърва при вида на Приянка. Той прелетя през стаята, но миг преди да я докосне, цялото ѝ тяло завибрира. Вече не долавях границата между нея и електрическото захранване на сървърите. Роман щракна с пръсти пред лицето ѝ.

— По дяволите, Прия, излез!

— Каза ми да не го изключвам…

— Не, в никакъв случай! — изрева Роман. — Ще изпадне в шок. Отиди… отиди до колата. В багажника има две шишета, на едното пише метопролол, а на другото — халоперидол. Ще ми е потребна и спринцовка.

— Какво става? — попитах с неочаквано умолителен тон. — Как го прави?

Скоростният поток от информация на екрана течеше в ритъм с тремора на тялото ѝ, с умопомраченото шарене на очите ѝ, с тресенето на машините върху Стойката. Отстрани долавях пронизителното пищене на сървърите, миризмата на пушек и разтопена пластмаса.

Тя е в компютъра.

Поне съзнанието ѝ…

Роман изопна рамене и вдиша дълбоко. Ръката му закръжи над рамото ѝ, без да го докосва.

— Вземи пистолета ми и го дръж.

Поех го и го пъхнах в колана на панталона си.

— Какво се случва?

— Всичко ще е наред — каза той, ала не на Приянка, а на мен. — Моля те. Донеси ми шишенцата с метопролол и халоперидол.

Ръката му се вкопчи в рамото на Приянка и цялото му тяло се скова болезнено.

— Мога да я извадя… не… изключвай… — процеди той.

После подскочи леко и се олюля на краката си. Затвори очи, но виждах как се движат под клепачите му. Беше изпаднал в същия транс като нейния.

— Ще ви убия и двамата — измърморих. — Веднага, щом спра да халюцинирам.

Именно в това обяснение реших да се вкопча. Вероятно още спях в колата и това беше… как го наричаше Дунди? Сънна парализа — състояние, в което съзнанието ти е достатъчно будно да изпитва страх от кошмарите ти, но тялото ти е заключено в затвора на съня, неспособно да реагира адекватно и да те предпази от чудовищата.

Каквото и да се разиграваше, подобна връзка с машините определено не беше от арсенала на когото и да било с пси-способности. Всъщност и това не звучеше точно — можеше да се нарече пси-способност. Все пак терминът обхващаше всички свръхестествени сили на съзнанието. Просто не бях зървала такива с очите си.

В едно бях убедена: не можех да ги причисля нито към Зелените, нито към Жълтите.

Машините стенеха жално, докато Приянка задушаваше дънните им платки. Всички шумове в стаята, освен учестеното ни дишане, звучаха неестествено. Щракане, пулсиране, жужене, пиукане.

Изтръгнах се от унеса и хукнах към вратата. Притичах през ливадата, хвърляйки трева и кал по глезените си, и отворих багажника. Роман беше оставил колата отключена, което ми се стори доста безразсъдно за човек, обмислящ всичко по отношение на сигурността ни.

Очаквал е да се случи нещо такова — осъзнах. Това бе единственото обяснение.

Прерових храната и кутиите с лекарства в торбите от магазина, докато не се натъкнах на двете шишенца. Метопрололът бе на таблетки, а халоперидолът — в течна форма.

Явно за него трябваше спринцовка. Намерих цяла кутия, изсипах я в багажника и грабнах шепа. Никъде не открих инструкции за употреба.

— Естествено. Нали ги използват лекари, дявол да го вземе! — смъмрих се ядосано. — Мамка му, какво…

Мощна искра прониза сетивата ми, прогаряйки всяка друга мисъл. Рязък прилив на адреналин ме накара да се изправя и да се огледам наоколо. Източникът беше далеч, но се приближаваше. Три… четири… пет… шест искри. Слабо електричество като от…

Радиостанции. Войници.

Притиснах лекарствата към гърдите си и се втурнах към къщата, отваряйки вратата с рамо. Краката ми се плъзнаха по прашния под и спряха на място.

Пуснах шишетата и спринцовките и посегнах зад гърба си, за да извадя пистолета от Роман.

— Назад.

Лана стоеше до Роман и Приянка и ги наблюдаваше през завесата на рошавата си коса. Не ги беше докоснала, наглед не им бе причинила нищо. Все още.

Момичето не помръдваше. Просто впиваше в мен отнесения си, безизразен поглед.

— Къде е лекарството ѝ?

— Назад — предупредих я пак и този път вдигнах предпазителя на пистолета.

Електрическите искри наближаваха, вече бяха от другата страна на къщата. Втори отряд.

Веднага след тази мисъл ме споходи и друга — разполагах със силата си.

— Синя звезда…

Стрелнах поглед към Приянка. Вече трепереше още по-жестоко, сякаш се крепеше със сетни сили.

— Синя звезда — бръщолевеше. — Синя звезда, синя звезда, синя звезда…

Думите ѝ събудиха нещо в съзнанието ми, някакъв спомен.

— Точно така, При. Досети се най-накрая, а?

Лана гледаше изпод натежали клепачи скованите тела на Роман и Приянка. В следващия момент двамата се срутиха на пода като марионетки с прерязани конци, но продължиха да се гърчат. Без да обръща внимание на пистолета в ръката ми, Лана се пресегна към лекарството.

Огрях я с изстрел до краката ѝ. Отрядът войници — подкреплението ѝ — вече се събираха отпред. След броени секунди щяха да щурмуват къщата.

Впих поглед в Лана. Май не само присъствието ѝ потискаше силите ни. Може би умишлено го предизвикваше, като и ние самите използвахме способностите си. А поне засега аз все още владеех своите.

Сребристата нишка на силата ми се усука около всички искри навън. Превзех батериите на радиостанциите им и усилих електричеството, докато не чух войниците да крещят в агония.

И шестте заряда угаснаха. Нови не се появиха.

Няколко от войниците още бяха живи, чувах стоновете им. Първият ми опит явно не беше успял да премахне напълно заплахата. Нишката ми намери друг, по-голям източник на енергия — климатика отпред.

Лана вдигна бавно поглед и присви очи. Аз побързах да се възползвам от последната си възможност.

Взривът на климатика събори и двете ни на пода и пистолетът изхвърча от ръката ми. Блъснах главата си толкова здраво, че ми причерня за момент.

Щом се свестих, Лана вече се изправяше. Понадигна се, притиснала ръка към раната на чело си. Задната стена на къщата гореше. Пламъците се гонеха по пода и тавана, изпълвайки стаята с пушек.

Тя падна на колене до течното лекарство и взе една от спринцовките. Отвори шишенцето, пъхна иглата вътре и напълни спринцовката с изненадващо старание.

Роман простена на пода, свил крака от болка. Видимо не съзнаваше нито че сестра му е тук, нито че е имало взрив. В момента за него съществуваше само агонията, прогаряща го отвътре.

Лана запълзя към Приянка със спринцовката в ръка. Нахвърлих ѝ се и пак я бутнах на земята.

Острото копие, което прониза мозъка ми, пак ме свари неподготвена. След като изключи силата ми, тя ме повали назад с лакът. Познатият отвратителен рояк от игли наново се спусна по гръбнака ми, оставяйки след себе си режеща, куха празнота, сякаш Лана физически беше изтръгнала способностите ми изпод кожата ми.

— Ти… — подех сподавено.

— Трябва да ѝ сложа лекарството! — изръмжа Лана насреща ми. — Опитвам се да ѝ помогна!

Избих спринцовката от ръката ѝ с ритник. В тази секунда като че ли я осени нова мисъл. Очите ѝ се озариха неочаквано.

— Ама ти май не знаеш — рече с напевна, подигравателна нотка в гласа. — Не знаеш! О, въобразяваше си, че са ти приятели ли? Сигурно са ти разказали някоя сърцераздирателна история за печалния си живот, а?

— Споделиха ми достатъчно — отсякох, докато обикаляхме в кръг една около друга. Лана облиза устни, очевидно се наслаждаваше на момента. — Казаха ми за Кръга „Псион“.

Тя сбърчи вежди.

— Кръгът „Псион“ ли? За какво говориш? Отгледа ни Грегъри Мърсър. Чувала си за него. Личи по изражението ти.

Мърсър. Синя звезда.

Веднага направих връзката. Наистина бях чувала за него. Името му фигурираше в списъка с издирвани лица от „Интерпол“. Трафик на оръжия. Групировката му бе един от малкото престъпни синдикати, оцелели и процъфтели след затварянето на американските граници по време на епидемията от ОМИН.

„Синя звезда“. Така се казваше организацията му.

„Синя звезда“. Като татуировката на китката на Приянка. И като тази, заради която Лана вдигна ръкава си, за да ми я покаже на собствената си китка.

Леденият шок ме прикова неподвижна със замръзнали върху пода крака.

Лъжци. Думата отекна като змийско съскане в ума ми, горчива и грозна.

След всичко, което преживяхме заедно, все пак ме бяха излъгали. Единствената разлика беше, че този път бях достатъчно глупава да им повярвам.

Нали уж парен каша духа? — попитах се свирепо.

— Господин Мърсър ни създаде. Грижи се за нас — обясни Лана. — Брат ми и Приянка позволиха на някой друг да напълни главите им с лъжи. Толкова го нараниха, като си тръгнаха, а аз… — Ярост обзе лицето ѝ. — Ще трябва да си платят за това. Ала наказанието няма да е толкова тежко, щом се съгласиха да дойдат с мен.

Изпънах гръб, неспособна да скрия изненадата си от твърдението ѝ.

— Те не искат да се върнат — казах ѝ през задръстено от пушека гърло. — Искат да те измъкнат от… от Мърсър.

— Така ли? — учуди се Лана с глас, прекалено меден за мрачното изражение в очите ѝ. — А тогава защо помогнаха на Мърсър, включвайки сървъра? Онзи червей не желаеше да ни каже къде е. Даваше ни само отдалечен достъп, след като го изведохме от къщата.

— За кого говориш?

Но знаех. Вече знаех. В тялото ми се разля гняв — колкото парещ, толкова и безпомощен. Паметта на Кланси бе заключена. Как беше възможно да си спомня къде е оставил своя сървър в миналия си живот, и то достатъчно ясно, че да…? Прииждащите думи ме повалиха бързо.

Отрядът. Кланси бе поискал от „Синя звезда“ да го изведат от къщата му. От Чарлстън.

Някак си беше възвърнал паметта.

Лана се усмихна.

— Шефът си знае работата.

Част от стената зад нея се срути. Нито една от двете ни не трепна дори.

— Не ми вярваш. — Тя бръкна в джоба на якето си и извади познато черно устройство. Резервната батерия. — Кажи ми тогава защо според теб Прия носеше проследяващото устройство от дрона? Защо го включи, ако не е искала да дойда за тях?

Вдишах отривисто и едва не се задавих с въздуха. Кръвта се изцеди мълниеносно от главата ми и имах чувството, че подът се надига под краката ми.

Тръгнем ли след нея, само ще избяга по-надалеч — беше казала Приянка. — Трябва да намерим начин да я привлечем при нас.

О, Приянка — помислих си, поглеждайки как се гърчи на пода. — Колко глупав, отчаян ход…

— Не те е извикала, за да я приберете — уверих Лана. — Примамвала те е в капан. И ти попадна право в него.

Лицето на Лана се промени, вкамени се от ярост. Горната ѝ устна се вдигна нагоре — единственото предупреждение, преди да ми връхлети.

Заби глава в корема ми с такава мощ, че прогони въздуха от дробовете ми, и двете се сгромолясахме на пода. Тя ме приклещи с колене и задрапа свирепо към лицето ми. Опитах да я сваля от себе си с ритник, но единият ѝ юмрук ме уцели в скулата.

— Ти си била, нали? — изкрещя в лицето ми. — Ти си ги променила! Ти ми ги отне!

Не позволявай на никого да те повали по гръб. — Гласът на Вида се разнесе в съзнанието ми, докато тъмни петна замъгляваха зрението ми. — Трудно е да се изправиш после.

Изхриптях. Тя се приведе над мен, вкопчила ръце в шията ми.

Изправи се…

Ноктите ми бяха изпотрошени или счупени до дъно, но все пак оставиха дълбоки следи по носа и челото ѝ.

— Теб не е нужно да те водя жива — каза Лана. — Всъщност ще го улесня, ако ти видя сметката. И точно това възнамерявам да сторя.

Зениците ѝ се разшириха, докато ирисите ѝ почти не изчезнаха, а от омразата по лицето ѝ се почувствах така, сякаш ме одира жива още преди агонията да изпълни черепа ми като кипяща вода, попарвайки и последните ми мисли. Краката ми заблъскаха пода, цялото ми тяло се разтресе от болка и зрението ми помътня.

Тъкмо преди да загубя съзнание, чух оглушителен изстрел и болезненият натиск внезапно освободи тялото ми. Веднага, щом тежестта се отдръпна от гърдите ми, дробовете ми се изпълниха с опушен въздух. Закашлях се, продължавайки да се боря с фантомните ръце, които сякаш още стискаха гърлото ми.

Лана стана и залитна назад към малката кухничка, притиснала длан към рамото си. Ала не съзирах кръв, куршумът не беше пронизал нито мускула ѝ, нито плътта ѝ. Само беше раздрал коженото ѝ яке.

Роман беше намерил пистолета, който изпуснах, и беше надигнал тялото си достатъчно, че да стреля. Не знаех кой от двамата изглеждаше по-смаян от постъпката му.

— Лана, почакай!

Тя се обърна и изчезна сред дима. Едва след миг проумях, че не съм обезвредила всички войници. Две фигури с обгорени до червено лица изникнаха от тъмната кухня и се хвърлиха в атака. Роман стреля отново, поваляйки единия войник, но вторият вече се беше прицелил в него.

Свиреп вик прокънтя из къщата. Приянка стоеше на крака, озарена от огъня. Всички мускули в тялото ѝ изглеждаха обтегнати до краен предел. Тя вдигна сървърната стойка заедно с всички устройства по нея, като че тежеше колкото перце, и я запрати към войника с такава сила, че като го събори, подът се пропука под него.

— Прия! — изкрещя пресипнало Роман. — Спри!

Тя се устреми към мъжа, прекосявайки стаята, преди да успея да мигна. Бутна компютърната стойка от него, коленичи върху гърдите му, стисна ръце високо над главата си и ги стовари право върху лицето му. Движенията ѝ бяха толкова непривични и резки, че ми се струваше, че гледах филм с липсващи кадри.

Беше твърде бърза. Твърде силна. През кожата ѝ виждах как пулсът ѝ препуска все по-бясно и по-бясно, докато ръцете ѝ превръщаха лицето на войника в кърваво парче месо.

Роман пропълзя напред и грабна спринцовката, напълнена от Лана. Промъкна се немощно зад Приянка, заби иглата във врата ѝ и натисна буталото докрай.

— Не! — изрева тя, мъчейки се да я извади. — Не съм приключила! Не е достатъчно!

Лакътят ѝ блъсна Роман толкова мощно, че го запрати чак в другия край на стаята. Той падна точно при шишето с хапчета, грабна го и се пробва да свали капачката му.

Приянка скочи на крака с почти нечовешка лекота. Очите ѝ лъщяха с извънземен блясък. Изражението ѝ бе застинало в хищническа съсредоточеност.

— Къде е тя? Къде отиде?

— Ще… ще ти покажа — програчих, изправяйки се на нестабилни крака.

— Спри я! — извика ми панически Роман. — Не я пускай!

В топлите тела на сървърите се бе спотаила мъничко енергия. Минавайки покрай Стойката, закачих с крак единия, улових смътния му заряд и го пренесох с няколко крачки до Приянка.

Слабият волтаж прескочи от пръстите ми върху кожата ѝ. Тя изпъна гръб и опули очи, зашеметена за момент. Но и толкова стигаше, за да я обгърна с ръце, приковавайки нейните до тялото ѝ.

Роман натика няколко хапчета в устата ѝ и я затисна с длан, за да не ги изплюе. Приянка се бореше и с двама ни. Трескавият ѝ пулс блъскаше кожата ми и долавях как мускулите и сухожилията ѝ се превръщат в стомана.

— Трябва да ги глътнеш, съжалявам, знам — говореше ѝ Роман. — Моля те, изпий ги, просто ги изпий…

Тя преглътна против волята си. Роман отлепи ръка от устата ѝ с обляно в пот лице.

— Лана — извика Приянка, не спирайки да се бори в хватката ми. Но пулсът ѝ се забавяше, силата ѝ се изцеждаше лека-полека. — Не… Остави ме да ѝ помогна… Моля те… Аз… не съм…

— Какво ѝ даде? — попитах Роман.

— Успокоително и… — той сложи ръка на главата си. — Нещо, предпазващо я от инфаркт.

Далечни сирени озвучиха думите му.

— По дяволите! — изруга той и преметна ръката на Приянка през раменете си.

Аз взех пистолета, който беше използвал преди малко, и застанах от другата ѝ страна. Краката ѝ омекваха и се наложи да поема тежестта ѝ.

— Трябва да се измъкнем оттук — каза Роман, мигайки учестено.

По лицето ми се стичаше пот. Пушекът замъгляваше разума ми, а ако не побързахме, покривът можеше да ни затрупа.

Роман обаче се олюляваше почти колкото Приянка. Тръгнахме бавно през двора. Горещината от буйния огън жареше гърбовете ни. Щом стигнахме до колата, Роман се помъчи да отвори задната врата, но ръката му се изхлузи от дръжката, сякаш не можеше да я хване.

— Аз ще отворя! Отиди да запалиш двигателя! — наредих му.

Още чувствах ръцете на Лана около шията си… като че секваха гласа ми.

Роман кимна и се запрепъва към шофьорското място. Почти бях успяла да вкарам дългото тяло на Приянка на задната седалка, когато двигателят изръмжа. Мускулите ми най-сетне се отпуснаха с облекчение. Пак проверих пулса ѝ и този път, за щастие, беше стабилен.

— Видя ли накъде тръгна Лана? — попита ме с изтънял глас Роман.

Отново ме изпълни гняв. Отворих предната пасажерска врата и я затръшнах след себе си.

— Избяга.

Той стисна с две ръце волана и изруга, но този път на чужд език, вероятно руски.

— Не — казах му. Сирените на подкрепленията звучаха все по-близо, вероятно на няколко улици от нас — Точно ти нямаш право да се ядосваш. Просто карай!

Той не помръдна. Очите му обхождаха улицата с отчаяние, от което сигурно щеше да ми се скъса сърцето при други обстоятелства. Сега обаче ми хрумна да сторя само едно. Насочих пистолета към главата му.

— Карай! — процедих през стиснати зъби.

Той премести скоростния лост и седанът подскочи рязко напред, качи се на тротоара и пак стъпи тромаво на пътя. Роман форсира двигателя и зави по съседната улица.

Статичното електричество наново закънтя в черепа ми. Светлините по таблото примигнаха.

— Кажи ми какво става — заповядах му, без да свалям пистолета. Долепих гръб до страничния прозорец, за да увелича разстоянието помежду ни. Приянка простена нещо неразбираемо от задната седалка. — Кажи ми за „Синя звезда“. Какво общо имат те с цялата тази история?

Роман примижа и цветът се отцеди от лицето му като мастило от мокра хартия. Притисна юмрук към слепоочието си и го заблъска. Дишаше пресекливо през безкръвните си устни, разтегнати в явна агония.

— Престани — прошепнах. Пистолетът се затресе в ръката ми. — Престани! Ще се нараниш…

— Поеми… — изрече той. Колата кривна надясно, преди да съумее да я овладее. — Поеми… волана…

Това бяха последните му думи, преди да се килне напред в пълно безсъзнание. Скочих през седалката и хванах волана. Стрелката на скоростомера се изкачваше все повече и повече, и повече — осемдесет, деветдесет, сто километра в час. Пътят свършваше при едно училище в ремонт точно пред нас, фаровете осветиха жълт плакат, гордо обявяващ:

Отваряме за най-будните умове следващата година!

Нямаше време да измъкна Роман от седалката. Седнах в скута му и изритах крака му от педала на газта. Буквално го изритах. След това настъпих здраво спирачката и гумите изпищяха по асфалта. Завъртях докрай волана надясно.

Колата най-после спря, но все пак успя да побутне скелето около плаката, който се свлече върху предния капак.

Накрая всичко застина.

— Какво… — процедих — се случва… тук… по дяволите?

Двадесет и шеста глава

Седнах на пустия черен път, точно между лъчите на двата фара. Същият прахоляк, който бяхме вдигнали, карайки с превишена скорост по празното междуградско шосе, още се носеше протяжно из въздуха, сякаш не можеше да се уталожи. Светлината размиваше пред очите ми тъмния пейзаж наоколо и ми хрумна, че сигурно така изглежда вътрешността на електрическия поток. Сигурно всичко сияеше. И всичко беше опростено. Съсредоточих се в хипнотизиращия танц на прашинките, реещи се из въздуха, само и само за да откъсна вниманието си възможно най-дълго от прилива на мрачни мисли.

През цялото време имах чувството, че пропускам поне едно парче от този объркващ пъзел. Толкова много неща не можех да си обясня дори след като разбрах за Лана. Някои още тънеха в неяснота.

Повтарях си, че именно заради това не съм оставила Роман и Приянка край пътя. В продължение на няколко минути им бях толкова ядосана, че сериозно се замислих да го сторя. Единственото по-силно нещо от задушаващата мисъл за предателството им бе потребността ми да узная истината. Да изтръгна против волята им последните няколко отговора, ако се наложеше…

Въздухът тук беше свеж и сух и известно време просто слушах свистенето на дъха си, докато остатъците от пушека напускаха дробовете ми. Надявах се да отнесат със себе си поне малко от унижението ми, но крехкият покой не се задържа за дълго и накрая потопът от мисли ме заля. Всички въпроси в главата ми сякаш се меняха за секунди. „Защо ме излъгаха?“ светкавично се превърна в „Защо им повярва?“.

Стремежът им да помогнат на Лана ми се беше видял правдоподобно обяснение, а готовността им да спасят децата от Убежището бе отговорила на всичките ми други въпроси. Действително ли бях толкова отчаяна за приятелство, за истинска връзка, че се бях отказала да анализирам логично всичко, което се разиграваше? Струвало ли си беше да заменя контрола и оцеляването за няколко минути смях и живот постарому?

Още от самото начало те ме използваха.

Но така ми се случваше, откакто се помнех. Дълго време не съумявах да го приема, камо ли да направя нещо по темата. Някога бях имала приятели, но напоследък хората се преструваха, че ги е грижа, единствено за да се възползват от мен. Дори Мел просто бе назначена да отговаря за мен. Не ме съпътстваше по свой избор. Не успях да отделя мисълта за Мел от тази за смъртта ѝ и когато заридах, дълго не можах да спра. Прегърнах коленете си и оставих сълзите да капят в прахоляка.

— Толкова си…

Думите се заклещиха в гърдите ми. Толкова си глупава. Как е възможно да си толкова глупава?

Не бях глупава. Никога не се бях чувствала глупава.

Просто бях… самотна.

Избърсах лицето си с блузата си и вдишах дълбоко. Имах усещането, че през изминалите няколко секунди се бях смалила, бях се свила в себе си. Изпънах гръб. Ръцете ми се заиграха с чакъла по прашния път.

— Спри да се самосъжаляваш — заповтарях си, докато думите не придобиха сила, докато не се превърнаха в команда. — Спри да се самосъжаляваш!

Нямах време за това. Убийците още бяха на свобода. Името ми бе накиснато в кръв. Децата от Убежището разчитаха на мен да намеря Руби и Лиъм.

— Не си ни изоставила.

Не бях чула вратата да се отваря, нито пък стъпките му — но с Роман винаги беше така. Независимо от безстрашието му, от смъртоносните му умения той се промъкваше като шепот. Стоеше извън обсега на фаровете и силуетът му съвсем леко се открояваше на нощното небе, сякаш всеки момент щеше да се слее с него.

Въпреки всичко гласът накара сърцето ми да подскочи.

— Разочарование ли долавям в тона ти?

— Зу… Сузуме — коригира се той.

Незнайно защо от официалното му обръщение ме заболя.

— Къде можех да отида? — попитах го сериозно, поглеждайки назад. — Какъвто и ход да предприемех, все трябваше да ви изхвърля в безсъзнание край пътя.

Роман се придвижи немощно до предния капак на колата и седна отгоре.

— Щеше да си в правото си — отвърна. — Не бих те винил.

— Приянка събуди ли се? — поинтересувах се аз.

Той поклати глава.

— Имам ли повод да се тревожа за нея? — продължих, неспособна да възпра горчилката в думите си. — Или и това не ми се полага да знам?

— Исках да ти кажа…

Станах от земята.

— Няма значение какво си искал. Важно е какво си направил. Излъга ме.

Поне не се опита да оспори факта. Застанах пред него и скръстих ръце. Очите му намериха синините по шията ми и се задържаха там, докато и малкото цвят по лицето му не изчезна безследно.

— Добре ли си? — попитах го.

— Не особено.

Вместо да отмести поглед, Роман обърна ръце с китките нагоре в скута си, заемайки смирена, умолителна поза.

— Ще изслушаш ли оправданието ми? — попита ме. — Ще разбера, ако пожелаеш да си тръгнеш. Но трябва да ти кажа нещо, което те засяга лично. Теб и сигурността ти.

— Готова съм да изслушам оправданието ти, но не мога да обещая, че няма да те прекъсна с юмрук — отговорих. — В момента точно това ми се иска.

Накара ме да те харесам.

Очите му бяха сведени към предния капак на седана, но при последните ми думи го вдигна отново.

— Давай. Ако така ще се почувстваш по-добре. Приянка все ми повтаря, че понякога я сърбят ръцете да ме набие.

Исках и ти да ме харесваш.

Поклатих глава.

— Просто говори.

Той въздъхна.

Опрях хълбок в капака на колата, оставяйки нощта да се просмуче в кожата ми. И зачаках. Роман явно се нуждаеше от известно време да събере мислите си, или поне да изплете нова лъжа. Трябваше да го възприема като първия знак, че лесни оправдания не съществуваха.

— Чувала ли си за организация на име „Синя звезда“? — подхвана той накрая.

— Имаш предвид организацията, за която сте работили? — Той опули очи насреща ми. — Приянка бръщолевеше нещо за нея. А сестра ти най-услужливо попълни неяснотите.

Той въздъхна шумно.

— Значи си в течение, че става дума за престъпен синдикат. Семейство. С Грегъри Мърсър начело.

— Чувала съм за него — отговорих. — Занимава се с контрабанда на оръжия.

Роман кимна.

— Да, трафикът на оръжия е най-доходоносната част от бизнеса му. В началото, когато още градял име, изпълнявал всякакви поръчки: наемни убийства, кражби на ценни произведения на изкуството, рекет, пране на пари. Бизнесът му обаче се разраснал чак когато започнал да произвежда нови видове наркотици и да залива пазара с тях.

— Човек за пример — обобщих безизразно.

— Като цяло наркотиците не били предвидени за пазара. Всъщност представлявали вторичен продукт от друга негова дейност — опитите да пресъздаде химическото съединение, предизвикващо пси-мутации у децата.

— Веществото Амброзия — обадих се.

— Точно така. Веществото Амброзия. — Роман пак си пое въздух. — Преди години… когато съм бил само на пет, а Лана на три, майка ни изпаднала в затруднение. Разказах ти за баща ни.

Кимнах.

— Не искала да взима пари от него. Мъчила се да ни изхранва и защитава сама. Наистина полагала усилия — натърти той, сякаш държеше да разбера. — Живеехме в един руски град на име Толиати, когато започнахме да чуваме новини за неприятностите в Америка. Как ви сполетяла ужасна болест, от която децата измирали. В нашата страна също имаше няколко случая и всички се уплашиха. Спряха ни от училище. Не ни пускаха да си играем със съседчетата. Но най-лошо стана, когато американската икономика рухна. Болестта не се разпространи, както очаквахме, но бизнесът фалираше поголовно. Автомобилният производител, за който работеше майка ми, прекрати дейността си. Тя загуби работата си и така семейството ни загуби почти всичко.

— Съжалявам — казах, но някак ми се стори недостатъчно. — И… как попаднахте в Америка?

Той кил на глава към дясното си рамо.

— Майка ни работеше каквото ѝ падне по всяко време на денонощието. Двамата със сестра ми се гледахме сами. Един ден, докато си играехме навън, дойде полицай и ни каза, че майка ни е пострадала в катастрофа и трябва да отидем с него в болницата.

Изпънах гръб.

— Истина ли беше?

— Не. Натовариха ни в някакъв микробус с още няколко деца и ни наредиха да мълчим… иначе щели да ни убият. Водели ни в нов дом… Накрая се озовахме в сиропиталище на хиляди километри, чак в Украйна. И… тези мъже… — пръстите на Роман стиснаха ръба на предния капак — опитаха да ни разделят с Лана, а тя бе толкова болна. През цялото време ѝ беше зле. Накрая осъзнаха, че ако се грижа за нея, може да оцелее. Не ги интересуваше как, просто си искаха парите. Задържахме се в сиропиталището едва година, преди Мърсър да ни купи.

— Да ви купи? — повторих.

— Съединените щати бяха затворили границите си. Не можеше да ни вкара легално на тяхна територия. Нито да ни осинови. Отговорникът за сиропиталището беше готов да сключи тайна сделка с него. Времената бяха тежки и му трябваха пари… — Роман поклати глава. — Мърсър купи мен, Лана и още шест деца. Вкараха ни в Америка в транспортен контейнер. Едно от момчетата умря от студ. От време на време влизаха да вземат кофата, която ползвахме за тоалетна, и да ни донесат храна, но живяхме така седмици наред. Когато тримата се озовахме в онзи транспортен контейнер в Пенсилвания… това също беше дело на Мърсър. Ето колко е жесток.

Думите се заклещиха в гърлото ми. Можех единствено да се взирам в него, да поглъщам болката, излъчвана от всяка пора на тялото му. Лицето на Роман посърна.

— Не ми вярваш. Разбирам те… знам. Звучи невъзможно.

— Не си чак толкова добър лъжец — казах. — Вярвам ти. Дори съм ужасена от историята ти. Ала ми е трудно да преглътна това, че през цялото време сте знаели кой стои зад отвличането ни.

Той поклати глава.

— Кълна ти се, не знаех. С Прия се чудехме, но не разпознахме никого от похитителите. Уверихме се чак когато зърнахме Лана. Мърсър в никакъв случай не би позволил някой друг да я използва, пък било то и за наемна работа. Тя е лично негова.

— Добре, явно сте знаели от няколко дни — поправих се. — Знаели сте, когато намерихме колата на Руби. Когато ходихме у Грей. Когато влязохме в онази къща. Виждахте колко се мъчех да разплета истината чие дело са бомбардировката и отвличането, но все пак не ми казахте.

Осезаема болка скова изражението му.

— Исках. Но докато не намерехме доказателства, с които да изобличим Мърсър, беше твърде рисковано.

— Аз решавам кое е рисковано за мен — отсякох непреклонно. — Решението не е било ваше.

— Това не е всичко — побърза да добави той. — Не само ние сме в опасност.

— Е, ние сме в непосредствена опасност — изтъкнах. — Досети ли се, че Лана и отрядът ни намериха заради Приянка?

Той изсумтя объркано и се почеса по челюстта.

— Сериозно?

— Взела е проследяващото устройство на онзи дрон — уточних аз.

— Прия… — По лицето му пак изплува болка. — Не ѝ се чака, докато намерим Руби. Иска веднага да измъкне Лана от лапите на Мърсър и да я защити от него. Не че е загубила разума си, просто любовта ѝ е по-силна.

— Какво ѝ се случи в онази къща? — попитах. — Преди да ѝ дадеш коктейла от лекарства, се превърна в същински супергерой. Все едно беше предозирала с ангелски прах.

Роман отвори уста да каже нещо, но бързо я затвори.

— Пак трябва да се върна назад, за да ти го обясня. Става ли?

Кимнах.

— Добре… — поде той. — Приянка пристигна около три години след нас.

— И нея ли Мърсър я е вкарал в страната?

— Не, била си е в Америка. Баща ѝ му бил конкурент на черния пазар и Мърсър я отвлякъл, за да му окаже натиск. Не се получило. Главно защото, ако на земята съществува по-коравосърдечен човек от Мърсър, това е бащата на Приянка.

О, боже!

— Но някак ми се струва нередно да ти разказвам за миналото ѝ вместо нея. — Кимнах отново и той продължи: — Известно време не се случи почти нищо. Мърсър ни държеше в един комплекс в предградията на Ню Орлиънс. Обучаваше ни да оцеляваме при екстремни условия. Учеше ни да се бием и да стреляме. Отнасяше се с нас като благосклонен баща, винаги ни обсипваше с внимание и похвали, когато играехме по свирката му. Но един ден, когато с Прия бяхме на дванайсет, а Лана — на десет, той доведе в комплекса мъж на име Уендал, Джонатан Уендал. Служител от Сектора по изследователска и развойна дейност на „Леда Корп“.

„Леда Корп“ — компанията, отговорна както за синтезирането на Веществото Амброзия, така и за дългогодишните опити, спомогнали за появата на ОМИН. Мисълта за нея ме изпълваше с огнен гняв.

— Тогава започнаха експериментите — допълни Роман, потривайки челото си. — Всеки ден доктор Уендал водеше по един от нас в лабораторията си. Правеше ни кръвни изследвания. Рентгенови снимки. Инжектираше ни с разни вещества. И записваше резултатите. После повръщахме жестоко, но нищо повече. И така две години. Накрая, когато затвориха лагерите и Обединените нации решиха да се намесят, всичко се промени. Множество деца започнаха да се изгубват в системата и Мърсър успяваше да се докопа до истински пси. Непотърсени от родителите им.

Непотърсени. Децата, чиито родители повторно ги оставяха на произвола на правителството, защото не идваха да си ги приберат след закриването на лагерите.

— Там бяха големите пари. Наемаше преследвачи, които издирваха такива деца, а след това ги продаваше на други страни, желаещи да ги проучват или експлоатират по някакъв начин. Някои обаче запазваше за доктор Уендал. Вманиачи се по едно момиче с пси-способности и именно неговата сила искаше повече от всичко. Руби Елизабет Дейли.

Вторачих се в него с недоумение.

— Навсякъде тръбяха за нея. По вестниците, по телевизията. Веднъж опита да я отвлече от един парк, но охраната ѝ, назначена от ООН, успя да осуети плана му. Единият от хората му рани баща ѝ.

— Спомням си случая — прошепнах.

— Благодарение на работата си в „Леда“ Уендал знаеше още преди официалното потвърждение на научната общност, че мутацията не се предава от родител на дете. Приложението на Амброзия върху жени, които наемаше за сурогатни майки, се оказа твърде неефективно, пък и резултатите бяха доста непредвидими. Мърсър искаше от него да предизвика един специфичен тип пси-мутация у нас, незасегнатите деца.

— Какво? — смотолевих объркано. — Не сте носели мутацията в гените си? Никой от вас?

— В началото никой от нас нямаше пси-способности — потвърди той.

Отстъпих назад, клатейки глава. Невъзможно. Всички мутирахме още вътреутробно.

Господин Мърсър ни създаде. Лана бе говорила буквално.

— Просто ме изслушай, моля те — каза Роман. — След като обявиха официално причината за появата на ОМИН и Уендал вече разполагаше с деца за изследвания, ефективността му започна да се покачва. Създаде химическо съединение, състоящо се от една част Амброзия и хиляда части отрова. За да предизвика мутацията, въвеждаше химикала в организма ни или през устатата, или чрез операции. Повечето от децата, с които ни отведоха в Щатите, загинаха в различни фази на експериментите му. Накрая останахме само четирима. Лана получи инфаркт едва на дванайсет.

— Какво?

— Тялото ѝ така и не се възстанови напълно от боледуването в детска възраст. Уендал успя да я върне към живота, но… от онзи момент ме загложди чувството, че ще страда повече, защото е оцеляла. Силата на Приянка се прояви незабавно, а моята — скоро след това. Лана обаче не демонстрираше никакви способности почти две години. Истината беше, че просто не е знаела как да се доближи до тях. Дотогава някак смогвахме да живеем що-годе нормално покрай опитите и експериментите. Щом Мърсър узна на какво е способна обаче, всичко се промени.

— Кога започна да се превръща в друг човек? — попитах. — Приянка каза, че е станало постепенно.

— Когато Лана беше на шестнайсет, а ние — на осемнайсет, Мърсър се зае да ни изпраща на мисии. Някой обаче спипа Прия и Лана заедно и му съобщи за връзката им. Той им даде да разберат, че не позволява подобни волности. Като ги хванаха втори път, изпълни заплахата си да ги раздели. Взе Лана в личната си охрана и започна работа по нея. Започна да я променя. Те пътуваха, докато ние стояхме в комплекса, и обратното. Гонеше го параноя, че враговете му ще наемат някого с пси-способности да го ликвидира. Лана му гарантираше сигурност. Тя е Ограничител.

— Не разбирам точно как функционира силата ѝ — признах му. — Донякъде ми напомня за способността на Руби. Лана явно потиска дейността на онази част от мозъка ни, която контролира и регулира силите ни, както Руби потиска спомените.

— И го прави с такава интензивност, че чак боли — довърши Роман. — С никой от нас не успя да пресъздаде способностите на Руби. Не покрихме изискванията му, затова просто ни намери приложение и продължи с експериментите. Приянка прониква с ума си в сложни машини, компютри например, и поема контрола върху тях. Нарекла се е Хакер.

Затворих очи и вдишах дълбоко.

— Камерите и дроновете по пътищата…

— Телефоните не правеха нищо — потвърди подозрението ми той. — Включваше ги и ги изключваше, докато минавахме под тях. Самата тя е причината Мърсър да не ни открие толкова време. Често я използваше за разни кражби. Справя се с всякакви охранителни системи и електронни сейфове.

— Ами ти? — попитах го.

— Аз съм боклукът на Мърсър — отговори с безрадостен смях Роман. — Приянка ме нарича Огледало. Усвоявам чрез допир способностите на други пси за кратко време, но не и без последствия. Мърсър се принуди да ми потърси друго приложение.

— Чакай малко… — намесих се аз. — В онзи камион, след като ни отвлякоха… Не ми достигна сила да угася двигателя. Ти ме хвана и получих заряд, сякаш се бях включила в някоя електрическа мрежа. Затова реших, че си от Жълтите.

— Ще ми се — каза той, плъзвайки длани по коленете си. — Просто усилих онова, което вече ти вършеше.

— Това ли причинява мигрените? — попитах. — Употребата на силата ти?

— Да. Всички изпитваме странични ефекти. Е, освен Лана.

Въздъхнах.

— Естествено. Но какво се случи с Прия?

— Тя избухва. Адреналинът и сърдечният ѝ ритъм се покачват толкова рязко, че тялото ѝ не може да понесе подобен взрив за дълго. Спира да изпитва страх. Умът ѝ диктува, че е неуязвима. С онези лекарства потискаме адреналина и я успокояваме, за да не получи инфаркт или епилептичен гърч.

— Мамка му! — смаях се аз.

— В множеството ситуации, например, когато изключваше и включваше камерите, не ѝ става нищо. Просто се ентусиазира да действа. Ала контролът над онези сървъри ѝ дойде в повече.

— Тогава защо се захвана?

— Не го прави умишлено… — Той потри тила си. — Иска да помогне, но онова чувство, онзи прилив на адреналин е като наркотик. Известно време дори беше пристрастена към него. На Мърсър много му харесваше. Смяташе, че я превръща в още по-ефективна, стига да успяваме да я укротим след това.

— Как се измъкнахте от него?

— Бяхме на мисия, която не можахме да завършим — обясни той. — Стана твърде рисковано и избягахме. Бях убеден, че ще успея да измъкна и Лана до няколко дни. Мърсър вечно пътуваше. Щяхме да я спасим, докато траеше някоя от бизнес срещите му. Но след като с Прия изчезнахме, той започна да я държи в комплекса. В Убежището видях сестра си за пръв път от шест месеца. А тази вечер…

Той стисна дясната си ръка в юмрук. Изглеждаше съкрушен, сломен.

— Ти спаси живота ми — казах тихо.

— Тя нямаше да спре — програчи Роман. — Видях го в очите ѝ. Нямаше да спре.

Пресегнах се към ръката му и прокарах пръсти по топлата ѝ, мазолеста кожа.

— Ще разбере, когато дойде на себе си.

— Мога само да се надявам — каза той. — Единствено това ми остана.

— Не е само това — уверих го.

Роман вдигна очи към мен и пръстите му се сключиха около моите.

— Не ти казахме за миналото ни, за Мърсър, защото продължава да експериментира с деца. — Отворих уста, но той продължи: — Знам какво си мислиш, но не можем да го докладваме на правителството. Способна ли си да ми обещаеш с ръка на сърцето, че те няма да ги подложат на още повече експерименти? Че няма да ги разпратят по приемни семейства или в някой от онези частни обучителни институти, за които постоянно говори Мур? Никога няма да им позволят да се върнат при семействата си.

— Не сте ми имали вяра — промълвих, измъквайки ръката си от неговата.

Той поклати глава.

— Не е това. Не исках да се чувстваш длъжна да укриваш информация от правителството. А и наистина си изложена на реална опасност сега, когато Мърсър знае, че си с нас. Държи бизнеса си в толкова дълбока тайна, че при никакви обстоятелства не би ти позволил да го изобличиш пред някого с достатъчно сила да го спре. Дори няма да разбереш откъде ти е дошло.

През тялото ми се прокрадна лека тръпка. След малко Роман добави:

— Но съжалявам. Съжалявам за лъжите и половинчатите истини. Повярвай ми.

Наклоних глава назад и надзърнах към небето. Фаровете не притъпяваха блясъка на звездното покривало.

— Ограничител, Хакер, Огледало… Не е за вярване, че ви мислех за част от Кръга „Псион“.

— А що се отнася до това… — подхвана Роман. — Кръгът „Псион“ не съществува.

Стрелнах очи обратно към него. Той поклати глава.

— Никъде няма доказателство за тях. Логиката диктува два варианта: или изключително умело прикриват следите си, или просто не съществуват. Повярвай ми, Мърсър опита да ги намери. Изпращал ме е на хиляди неуспешни мисии. Вложи доста ресурси в издирването, но всеки път удряше на камък.

— Но аз съм виждала истински доклади — казах. — Съветът „Пси“ обсъждаше събраните сведения за тях на ежемесечните си срещи.

— И кой съставя споменатите доклади? — настоя Роман.

— Много агенции — отговорих. — ООН, ФБР, разузнавателните служби… Във всички тях има хора, следящи развоя на събитията и предаващи информация на Круз.

— Дори през месеците, откакто с Прия напуснахме Мърсър, да се е сформирала такава групировка, няма начин да организират атентат като онзи в самолета. Само планирането би коствало месеци. А злоупотребата с твоето име ме води към идеята, че използват терористичния акт като прикритие за нещо друго. Нещо по-лошо.

— Аз къде се вписвам в цялата тази схема? Имали сте намерение да установите контакт с мен след речта, нали?

— Да. Планът беше да те отцепим и да те принудим да ни отведеш при Дейли, за да ѝ обясним как стоят нещата.

— Тоест да ме отвлечете? — уточних почти насмешливо.

Той като че ли се смути.

— Силно казано. Надявахме се просто да се съгласиш да ни помогнеш. Проучванията ми говореха, че си…

— Каква? — вирнах вежда.

— Докладите, до които се докопах, статиите във вестниците, документалните филми. Всички те представяха толкова… кротка. Уязвима. Отзивчива — обясни той. — Само секунди след експлозията вече знаех, че не си такава. Бяха ти изградили образ на човек, лишен от всякакви сили и способности.

Коремът ми се сви.

— Не биваше да изглеждам опасна — пророних. — Никой не биваше да ме възприема като заплаха. Мел искаше да ме превърне в символ на всички деца пси. Действията и поведението ми щяха да формират общественото възприятие за нас.

А аз просто кимах и приемах думите им за чиста монета… Потиснах онези свои страни, които правителствените фокусни групи отчитаха като твърде „нестабилни“. Твърде „непредвидими“. Наложих си да стана спокойна и сдържана. Благоразумна.

— За мой срам те подцених заради всичко, което бях прочел и видял. Но май и похитителите ни допуснаха същата грешка. Затова и успя да спасиш живота ни.

— Приянка пусна съобщението по телепромптера, нали? — попитах го, сглобявайки постепенно пъзела.

— За да наруши обичайната процедура — каза той. — Цял месец проучвахме охранителния ви протокол и в края на краищата решихме, че някоя извънредна ситуация би била най-подходящият момент да те отцепим.

— И най-подходящият момент да изядете по някой куршум — добавих. — Не знам дали щях да ви помогна да намерите Убежището, дори да ми бяхте казали истината от самото начало. Не само за да не издам местонахождението на Руби. След всичко, което преживя, чувствам нужда да я защитавам. Вечно тя е в помощ на другите. Но способностите ѝ ѝ вредят повече, отколкото си признава. Не физически. Тя вижда душевната болка и грозотата, които всеки спотаява заключени в себе си.

Това описание ми напомни за Роман. Някой, който винаги се съгласяваше, който винаги помагаше, а после сам търпеше последствията.

— Затова ли повярва, че е напуснала Убежището по своя воля? — попита той.

— Отчасти — отвърнах. — Всеки има точка на пречупване, а тя е натрупала толкова болка през годините, че не бих се изненадала да е достигнала своята. Но вече съм убедена, че не си е тръгнала просто ей така. Случило се е нещо.

— Съгласен съм — потвърди той. — „Синя звезда“ са отговорни за експлозията в Пенсилванския университет. Нищо чудно да са го сторили, за да приберат двама ни с Прия, а теб да са те натопили, за да не ги заподозрат. Но ти каза, че един от Защитниците тъкмо се канел да стреля по теб.

— Да — не се поколебах аз. — Всичко е било нагласено от самото начало. „Синя звезда“ причиняват експлозията… прехвърлят вината на мен… а някой друг решава да ми стовари още малко от нея с атентата срещу кампанийния самолет на Мур.

Роман се подвоуми.

— Просто го кажи.

— Тази теория няма да ти допадне, но може да е някой от правителството, който има зъб на теб, на Съвета или на Круз — или пък на всички вас. Ако онзи Защитник е носел истинска униформа, говорим за сериозна конспирация.

— Не. — Поклатих глава. — Възможно ли е… възможно ли е Мърсър да е причината за изчезването на Руби? Той да я е пленил?

— Струва ми се по-вероятно тя да е надушила интереса му и да се е укрила — каза Роман.

— Щеше да намери начин да се свърже с нас — уверих го. — Имаме няколко различни системи за такива ситуации. Според мен някой я държи в плен. И съм почти сигурна, че е Мърсър.

— Не знам. — Роман прокара ръка през косата си. — Силно се надявам да не е така.

Притиснах с длани лицето си и вдишах дълбоко.

— Къде е Руби? — прошепнах. — Къде е?

На предното стъкло се почука. Приянка ни гледаше от колата. След малко каза с приглушен глас:

— Май знам.

Двадесет и седма глава

Върнах се на шофьорската седалка и затворих вратата, разлюлявайки цялата кола. Роман седна на пасажерското място. Единственият звук, който издаде, беше щракването на предпазния му колан.

Надникнах към задната седалка, където Приянка бе опънала дългите си крака. Тя не поиска или не можа да срещне погледа ми.

— Каза ли ѝ? — попита вместо това Роман.

Без обичайната топлина в гласа ѝ, небрежният ѝ тон прозвуча изкуствено. Сякаш го използваше само заради нас.

Роман кимна, без да надзърта към нея.

Ръката ми спря, преди да завърти ключа — чудех се дали да подкарам колата, или да изчакам, докато си възвърнем поне минималното равновесие, което бяхме постигнали преди.

— Ох, изпуснала си — уведоми ме Приянка със същия болезнено леконравен тон. — Аз разказвам трагичната история далеч по-цветисто. Или поне с повече звукови и зрителни ефекти.

— Прия… — подхванах, плъзвайки очи по нея. Цялото ѝ тяло беше обляно в пот. Гъстата ѝ коса се бе сплъстила като плетена шапка върху черепа ѝ и няколко черни къдрици полепваха като лиани по ключиците и раменете ѝ. Тя пъхна ръце под краката си, но не само те трепереха. — Хайде да не е сега.

Тя се покашля и се поизправи в седалката.

— Намерих един адрес в сървъра. Руби беше търсила същия в телефона си, но „Синя звезда“ изтриха архива, преди да смогна да го разгледам добре.

— Значи виждаш файловете? — учудих се. — Как се случва това?

— По-скоро… — Приянка се замисли. — Всички данни се прехвърлят в съзнанието ми. Понякога не успявам да си осигуря достъп до тях веднага и те изникват в главата ми дни по-късно. Когато се свържа с някоя машина, съзнанието ми действа като мрежа. Случва се да улавям всичко, но в други ситуации мънички парченца съумяват да се измъкнат. Чувството е като… връзка. Нажежен, ярък поток от снимки.

— Видя ли нещо друго във файловете? — попитах я.

— Беше същинска антология на шантажа, корупцията и мръсните тайни. Купища кирливи ризи на разни сенатори и дори малко информацийка за една съмнителна имотна сделка, която Круз е сключила преди известно време.

Някак устоях на импулса да долепя чело до волана.

— Чудесно. Нещо особено интересно?

— Да, има едно нещо — отвърна Приянка. — Разполагат с досиета, посветени на теб и приятелите ти. Добре де, две неща: след като унищожи архивите, системата им стартира някакъв паричен трансфер.

— Значи са приключили сделката — казах. — Кланси се е изпарил.

Предадох им онова, което ми разказа Лана за сделката на Кланси. Роман поклати отвратено глава.

Руби, какво толкова важно си искала от него, че си е струвало да го освободиш?

Приянка се разкашля неудържимо и заблъска с юмрук гърдите си.

— Добре ли си? — загрижих се, подавайки ѝ шише вода.

Тя не успя да ми отговори, затова кимна и отпи от шишето. Потеше се толкова обилно, че лилавата ѝ блуза приличаше на втора кожа, но поне цветът на лицето ѝ се възвръщаше.

— Излизането от режим Супер Прия никога не е толкова приятно, колкото самото изживяване, затова и понякога се изкушавам да остана в него — намигна ми тя.

Роман удари с длан таблото и аз подскочих.

— Не е смешно. Не разбирам какво те прихвана да се метнеш така в сървъра и да подгониш онзи в другия му край.

— Справях се добре — увери го Приянка. — Еуфорията ми помогна, както и очаквах…

— Не ти е нужно, Прия. — Щом изтерзаното изражение по лицето му успя да притисне болезнено моето сърце, можех само да си представям какво причинява на нейното. — Защо не проумяваш, че самата ти си достатъчна?

— Ще ми се да беше така — отговори Приянка. — Но нямаше друг начин да преодолея защитната стена, която „Синя звезда“ бяха вдигнали. Ако не го бях направила, щяха да изтрият данните, без дори да надникнем в тях.

— Можеше да изключим сървърите от мрежата и да ги вземем с нас, за да ги анализираме по-късно — каза дрезгаво Роман. — Можеше да…

— Да си причиниш поредната смазваща мигрена, както впрочем и стори? Да рискуваш изобщо да не се свестиш този път? — Приянка поклати глава. — Еуфорията ми е единственият начин да те настигна.

— На мен винаги ми се е налагало да гоня теб — изтъкна Роман. — Не го направи само заради това.

— Не — потвърди тя. — Направих го, за да си върна поне част от силата, след всичко, което ми причини Мърсър. На мен и на другите си деца.

— Не сме негови деца! — прекъсна я гневно Роман.

Приянка само поклати глава.

— Така и не разбра. С Лана искахме да използваме способностите си в помощ на други уязвими деца. Да сложим край на извратените му експерименти. Но ти просто искаше да избягаме.

Роман се завъртя рязко в седалката си.

— Не желая да бягам, просто искам да оцелеем. Не ти харесва да се чувстваш безполезна? Безсилна? Погледни мен. Погледни мен, Прия. — Тя впери очи в него. — Единственото полезно нещо, което Мърсър видя в мен, беше предаността ми и стабилната ми ръка. Единствената причина да не ме умъртви като болно куче беше готовността ми да браня двете ви с Лана на всяка цена.

Какво значи това?

Като съзрях суровия гняв и болката по лицата им, ми се прииска да бях излязла от колата. Приянка изглеждаше искрено шокирана от думите му. Роман се обърна напред, притисна юмрук към устата си и впери взор през прозореца.

Трябваше да предприема нещо, затова запалих двигателя и подкарах колата обратно по отбивката от главното шосе. Гумите вдигнаха облаци прахоляк зад нас.

— Ро… — поде Приянка с по-мек тон. — Не се безпокой. Не искам да изпадам в онази еуфория, просто понякога имам усещането, че се нуждаем от нея. Но внимавам да не скачам в капани, от които не съм убедена дали ще успея да се измъкна, и това е един от тях. И като сме отворили думата за капани, съжалявам, че не ви казах за проследяващото устройство. Просто реших… да опитам за последно…

Стрелнах поглед към нея в огледалото за обратно виждане.

— Разбирам.

В очите ѝ изплува благодарност, още белязана от чувство за вина.

— Не искам да ти чета конско — каза Роман. — Не ти е потребно, пък и имаш право да използваш способностите си така, както сметнеш за добре. Ала няма да понеса да загубя и теб. Не искам омразата ти към Мърсър да те унищожи. Заслужаваш повече.

— Няма да го позволя — каза Приянка и взе телефона на Руби от задната седалка.

Намери един адрес в Батън Руж, столицата на Луизиана, и го даде на Роман, за да го въведе в навигационната система на колата. След няколко километра мълчание тя отпусна глава на задната облегалка и затвори очи.

Стърженето на гумите по асфалта почти заглуши думите ѝ, когато прошепна:

— Не и преди да унищожа него.

Когато влязохме в Луизиана, задушливата, сваряваща всичко горещина вече беше в апогея си. Надигаше се на треперливи вълни от напечения асфалт и караше мислите ми да пълзят мудно. Още преди часове предадох волана на Роман, но не склоних, когато опита да ме убеди да подремна.

— Не мога да повярвам, че не ми каза по-рано за способностите на Прия. Щяхме да имаме толкова пари за храна. — Наблюдавах я в страничното огледало как сипва в резервоара бензина, с който току-що се бе сдобила, подмамвайки колонката, че е прочела дажбена карта. Не беше ходила много до бензиностанцията и не ѝ се беше наложило да чака на опашка, но докато се върне, вече изглеждаше така, сякаш е преплувала цялото разстояние. Като приключи, хвърли празната червена туба обратно в багажника. — Защо все ти ходеше да взимаш бензин вместо нея?

— Тя го взе онези няколко пъти, когато ти спеше. Все още имаме пари благодарение на способностите ѝ. Слагаше използвана дажбена карта в бензиновата колонка — обясни Роман. — Но винаги има риск някой да забележи какво прави и да я докладва. Обучен съм никога да не се набивам на очи. Поне с това мога да ѝ помогна.

— И аз съм обучена на същото — настоя Приянка, качвайки се на задната седалка. — Е, поне на теория. Но защо да не се набиваш на очи, когато вместо това може да слушаш как враговете ти крещят ядно името ти към небесата?

Погледнах Роман.

— Схванах идеята ти.

— Не взе повече от дневната дажба, нали? — погледна я в огледалото за той.

— Не, дишай спокойно. Дори да ми беше хрумнало, едно ченге стоеше точно пред колонката. Ух! — Приянка си повя с ръце. — Ще усилиш ли климатика, преди пак да съм се помирисала? Май съм попила миризмата на изгоряло сирене от онова място.

Подчиних се. Опашката от коли, чакащи пред бензиностанцията, вече се проточваше покрай нас. Започваше и симфонията от нервно натискане на клаксоните. Роман беше хванал дръжката на вратата и като че ли се мъчеше да разубеди сам себе си.

— Върви — казах му. — Ще изчакаме. Заслужаваш да се поизмиеш и преоблечеш.

— Изглеждаш толкова окаяно, че може служителят зад бара да се смили над теб и да ти даде малко начос от миналата седмица — подхвърли Приянка. — Но ако ти предложи избор между начос и хотдог, вземи хотдога.

— Да бе! Това ще стане, когато омар изсвири на планината. — Той забеляза недоумяващите ни погледи. — Сериозно ли? И този израз ли го няма в английския?

— При нас е „когато цъфнат налъмите“, но ще запомним и твоя, защото е просто чудесен — възкликна Приянка. — Каква е тази мания на руснаците по омарите? Преди известно време спомена нещо за спящи омари?

— Ще му покажа къде зимуват омарите — отговори начумерено Роман. — Заплахата си я бива.

— Доста образно — съгласих се. — По-заплашително дори от „ще го пратя при рибите“, защото не всеки знае къде зимуват омарите.

— В дълбоки, ледени води? — предположи Приянка. — Във фризер?

Роман изпуфтя разсърдено, излезе от колата и пое към бензиностанцията с пъхнати в задните джобове на дънките си ръце и сведена глава.

Приянка дойде на предната пасажерска седалка. Докато закопчаваше предпазния колан, се закашля и аз я погледнах угрижено.

— Добре съм — увери ме тя. — Единственото нещо, което застраши да ме убие, беше тъгата в очите на Роман. Действа като оръжие.

И двете го изпратихме до бензиностанцията с погледи.

— Благодаря ти — каза тя след малко, — че не ни изостави, като научи истината. Извинявай за всички лъжи. Не ги заслужаваше. Но мисълта за онези деца в лапите на Мърсър събужда защитническия ми инстинкт.

— Когато видях цялата картина, разбрах защо сте го сторили — отвърнах. — Но този път говоря сериозно — трябва да сме откровени един с друг, иначе няма да се получи.

— Е, в духа на пълните самопризнания, Роман разказа ли ти как попаднах при Мърсър? А за родителите ми? — попита Приянка.

— Не изцяло. Каза ми, че Мърсър те отвлякъл, за да окаже натиск на баща ти, който бил един от бизнес съперниците му — обясних.

— О, да, голям съперник в контрабандата на оръжия. Направо изконен враг. — Тя вдигна крака на седалката и обгърна коленете си с ръце. — Чувала ли си за Парт Акария?

— Звучи ми познато…

Тя взе чистия телефон и включи интернет търсачката. Статията от „Ню Йорк Таймс“ вече беше отворена. Снимка на чаровен сивокос индиец изпълваше екранчето под заглавието „Акария се измъква от закона“.

Приянка се засмя вяло.

— Понякога не мога да се спра. Проверявам за новини около него поне веднъж седмично. Повтарям си, че е защото ме интересува дали е жив, но май е по-скоро от черно любопитство. Като малка се преструвах, че тайно общува с мен чрез снимките си във вестника или в интернет, изпраща ми сигнали. Възприемах го като толкова голяма фигура — същински император, че търсех някаква оправдателна причина вечно да го залавят за едно или друго престъпление. Оказа се, че все Мърсър го е издавал на правителството. Въпреки това така и не успяха да му припишат нищо сериозно. Май и до ден-днешен му се разминава.

— И баща ти… просто е… позволил на Мърсър да те задържи.

— Не точно. — Приянка въздъхна тихо. — Не съм родена тук. Майка ми се казваше Чандни. Двете с нея живяхме в Делхи през първите седем години от живота ми. Баща ми беше заминал за Америка, за да се установи тук. От шофьор станал шофьор на някой си престъпен бос, а накрая самият той се превърнал в престъпен бос. Не се случило толкова бързо, но наистина само след година изпрати частен самолет да ни вземе. Сериозна работа, като се има предвид, че по онова време всички полети от и към Щатите бяха спрени заради ОМИН и страха от разпространение на заразата. Броени дни преди частният ни самолет да пристигне — продължи Приянка, — блъснаха майка ми на една пешеходна пътека. И така заминах сама за Америка. Заживях в огромното му, ехтящо мраморно имение в Джърси, където наблюдавах непрестанния поток от гангстери и подслушвах хилядите тайни разговори, докато това не се превърна в нормалния ми начин на живот. Ако изобщо се е страхувал, че ще прихвана ОМИН, не го показваше. Около година, след като пристигнах тук, точно ден преди Коледа — да, за такъв гадняр говорим — Мърсър изпрати свой човек да ме отвлече. Остави вариант на баща ми — да напусне бизнеса с оръжията — иначе щеше да започне да ме изпраща по пощата на парчета.

— Божичко! — промълвих.

— О, чакай, още нищо не си чула. — Приянка се намести в седалката си. — Крайният срок се падаше същия ден, когато баща ми трябваше да се яви в съда по обвинение в рекет. Но вместо да опита да спазари нов срок, гледахме по новините как се качва по стълбището на съдебната палата в Манхатън, облечен в бяло от глава до пети. Когато един от репортерите го попита, защо е избрал такъв тоалет, баща ми обясни, че обичната му дъщеря Приянка е починала от ОМИН предишната вечер, затова е в траур.

Буквално загубих ума и дума за момент.

— Моля?

— О, да. Толкова е горделив. Отказа да признае, че Мърсър е отвлякъл дъщеря му, че е спечелил и го е поставил в слаба позиция, затова просто ме отписа като загуба и продължи напред. Бях се превърнала в тежест за него, тоест вече нямах стойност. В неговите очи никога не бях имала.

— Това е потресаващо — изрекох аз.

— По онова време повече ме интересуваше какво ще ми направи Мърсър. Спомням си го като бял ден, погледна ме и каза: „Е, как ще си ми полезна оттук нататък?“. И аз го помолих да ме вземе при другите деца.

Ахнах.

— Прия…

Тя сви рамене и се покашля.

— Мърсър е умопомрачен кучи син, но баща ми е коравосърдечно копеле. В крайна сметка това се оказва разликата помежду им. Лана не бърка. Мърсър наистина се грижеше за нас по свой начин. Отдадеше ли ти вниманието си, сякаш те заливаше с топъл мед. Чак като пораснах, осъзнах колко ни е манипулирал.

— Боже! — пророних. — Ами семейството на майка ти? Можеш ли да се върнеш при тях?

— Не знам — отвърна тя. — Продължавам да уча хинди, за да можем да общуваме някой ден, но не съм пробвала да се свържа с тях дори след като напуснахме „Синя звезда“. Замисля ли се за това, нещо ме възпира. Казвам си, че е защото не искам Мърсър да ги набележи, да ги използва, за да ме нарани, но има и друго. Дори не знам как да го обясня…

— Опитай — подканих я.

— Едно от най-лошите неща в цялата тази история е странното чувство на откъснатост от семейството и културата ми. Успях да съхраня религията си, огромната си страст по палачинките малпуа и всички скъпи спомени от живота с майка ми в Делхи, но… се чувствам изтръгната от истинския ми свят. Нелогично ли звучи?

— Напротив.

Бе описала с думи усещане, което аз самата така и не бях съумяла да формулирам на глас. Когато ни пратиха в лагерите, уязвиха не само живота ни, но и себеусещането ни. Промениха траекторията на световете ни. Толкова дълго се съсредоточавахме само и единствено върху оцеляването си.

Но то не беше живот.

— Май това е всичко — завърши Приянка. — Донякъде се чувствам щастливка, защото Лана и Роман са ми по-близки, отколкото баща ми някога е бил. При други обстоятелства никога нямаше да ги срещна. И все пак…

Тя обърна ръката си с китката нагоре и вдигна ръкава на блузата си, така че да покаже татуировката на синя звезда.

— Не знам защо не съм я махнала още. Роман изгори своята няколко дни след бягството ни, но аз така и не се престраших. Той заяви, че не му харесвало да е белязан като нечие притежание, но аз не го възприемах така. За мен звездата открай време беше нещо като обединителен символ. Знак, че сме едно семейство. Сега ми напомня, че нищо не е изцяло добро или изцяло лошо.

Сърцето ми сякаш се умори. Просто не можеше да понесе повече. Притиснах ръка към очите си.

— Недей да плачеш — предупреди ме Приянка. — Защото, ако и аз започна, няма да спра.

Прочистих гърлото си.

— Извинявай. Просто понякога ми идва в повече. Винаги съм си мислела, че с възрастта все по-лесно ще се справям с околния свят, но май ми се удава единствено да се преструвам, че е така.

— На хора като нас им е най-трудно — съгласи се Приянка и се приведе над централната конзола, отпускайки глава върху рамото ми. Аз също опрях главата си върху нейната. — Чувстваме всичко.

Роман се появи на пътя с озарена от слънцето мокра коса.

— Съжалявам за Лана — казах ѝ. — Сигурно е непоносимо да я виждаш такава.

— Ще стане непоносимо само ако се откажа от надеждата, че ще си я върна — заяви тя. — А нямам такова намерение. Изключено е. Сърцето ми е като колело на каруца. Чупи се редовно, дявол да го вземе, но през повечето дни просто се търкаля напред.

Двадесет и осма глава

Разгърнах картата върху волана за пореден път и плъзнах поглед между хикса, с който Роман беше отбелязал адреса, и сградата отвъд улицата. Използвахме ограничените GPS способности на телефона, за да намерим точното място в Батън Руж, но явно имаше грешка в сателитния сигнал или Роман не беше пренесъл правилно информацията върху картата, защото това не можеше да е дестинацията ни.

— Според мен е точно това — обяви той, засенчвайки очите си с длан, за да огледа по-добре сградата. — За жалост.

— Още оттук чувам писъците на деца призраци — изтръпна осезаемо Приянка. — Може би Руби толкова обича да се пързаля с кънки, че е готова да прекоси безброй щати и да рискува да я заловят властите, само и само да се позабавлява.

Площадката „Ривърсайд“ се намираше в предградията на Батън Руж, на улица, до която още не беше достигнало магическото възобновяване, обзело вече много други места. Притокът на средства и спонсорирани от правителството ремонти очевидно се ограничаваше до центъра на града.

Паркирахме от другата страна на улицата, зад един „Макдоналдс“ със заковани прозорци, и обядвахме с храна от уличен автомат на избелялата от слънцето шарена детска площадка. Роман държеше да понаблюдаваме известно време дали някой влиза или излиза от „Ривърсайд“. До момента нямаше никакво движение.

— Не мисля, че е тук — казах, изхвърляйки опаковката от бонбони „Ем енд Емс“ в препълненото кошче на ресторанта, която веднага бе нападната от рояк мухи. — Едва ли някой е стъпвал тук от десетилетие насам.

Половината букви от флуоресцентната табела на площадката за кънки липсваха, опадали от занемаряване или откраднати. Паркингът с избледнели очертания пустееше. Прозорците, като тези на всички други сгради в квартала, бяха заковани с дъски и нашарени с предупреждения срещу нарушители.

— Е, така и така стигнахме дотук. Трябва поне да проверим какво я е заинтригувало толкова в подобно място — каза Приянка. — Става ли?

Роман провери дали пистолетът му е зареден и кимна.

Входната врата беше не само заключена, но и овързана с верига. Затова и толкова се изненадахме, като намерихме задната отворена.

— Заявявам за протокола, че това изобщо не ми харесва — отбеляза Приянка.

— Не водим протокол — изшушука Роман.

Тя му стрелна поглед. Той ѝ отвърна със същия.

— Да вляза ли първа? — предложих.

Долепихме гърбове до тухлената стена, заставайки пред планините от боклуци в близките контейнери. Миришеха толкова отвратително, че покрих носа и устата си с деколтето на тениската си.

Роман влезе пръв и обходи с дулото на пистолета някогашната кухня на площадката. Скарата си стоеше, но всички други уреди бяха изнесени и единственият помен от храна бе засъхнало на пода парче разтопено оранжево сирене. Светлината, която се процеждаше отвън, излиняваше с всяка стъпка навътре в сградата. Извадих фенерчето от задния си джоб и го включих.

Веднага, щом стъпи на самата площадка, Роман се завъртя към нас, притиснал длан към устата си.

— Недей… — поде, докато минавах покрай него.

Ала твърде късно. Вече долавях миризмата. Отблъскващата сладникава смрад на гнила храна, примесена с вонята на човешки екскременти и… нещо друго. Нещо като смърт.

Тънкият лъч на фенерчето освети площадката, очертавайки потресаващи откъслечни картини. Шкафчета с кънки. Боклуци и кофи, разпилени по пода.

Труп.

Тялото на момичето беше свито на една страна, с гръб към нас, притиснало колене към гърдите си. Дългата му тъмна плитка се разстилаше на пода зад него, покрита в края си от празна опаковка. Носеше карирана риза в тъмночервено и черно. И не помръдваше.

Нито дишаше.

Забавих крачка.

Спрях.

Руби.

Фенерчето се изплъзна от пръстите ми и изтрополи върху твърдия под. Кръвта така забуча в ушите ми, че очаквах да ме разкъса на парчета.

Две ръце уловиха раменете ми. Приянка ме завъртя към себе си, говорейки нещо, което не чувах. Отдръпнах се и загледах как Роман заобикаля с мрачно лице момичето. Накрая клекна пред него.

Приянка впи болезнено пръсти в кожата ми, но и тя не можеше да извърне очи от него. Той вдигна поглед и поклати глава.

Не му повярвах. Откъснах се от хватката на Приянка с прогарящ гърдите ми дъх. Необходим ми бе само един поглед към останките от лицето на момичето.

Не беше Руби.

Мъртвото момиче беше по-малко. Ръцете и краката му, пристегнати със свински опашки, бяха твърде миниатюрни. От разстояние човек лесно можеше да се заблуди, но от толкова близо…

Наложих си да не извръщам очи. Да погледна момичето, зарязано само на това тъмно място.

— Божичко, едва ли е на повече от дванайсет-тринайсет — пророни през стегнато гърло Приянка. — Какво е търсела тук?

Роман се изправи бавно и взе фенерчето, търкулнало се до краката на момичето. Лъчът му пак обходи площадката, този път осветявайки стъпките в мръсотията и прахоляка. Проследих някаква диря от малки отпечатъци до пресечната ѝ точка с още една и още една, и още една.

Имаше десетки различни отпечатъци — някои по-къси от ръката ми.

— Каквото и да се е разиграло — каза Роман, — момичето не е било само. И не е дошло тук по свое желание.

— Искам да си тръгваме — обади се Приянка без капка шеговитост в гласа. Въздухът беше като нечий влажен дъх до кожата ми, но тя потриваше рамене, сякаш се мъчеше да ги стопли. — Веднага.

— Не — отсякох. — Не можем просто да го оставим тук.

Очите на Роман поомекнаха, когато ги впери в мен.

— Няма. Ще съобщим на полицията по телефонния автомат от другата страна на улицата. Трябва да видят местопрестъплението. Каквото и да се е случило тук.

— Не съм…

… сигурна, че ще се погрижат за момичето.

Тази истина ме прогори. Нямах им доверие. Не вярвах нито на ФБР, нито на Круз, нито на когото и да било от нейната свита. Вярвах само на нас тримата.

— Разбирам те — увери ме Роман. — И на мен не ми се ще да го оставям. Но момичето заслужава да идентифицират тялото му и да го върнат на семейството му за истинско погребение. А ние не можем да му го осигурим.

Гърлото ме болеше.

— Съгласна ли си? — попита с предпазлив глас Роман.

Кимнах.

Трябва да запомниш това — помислих си. Вече беше моя отговорност. Но не ми се струваше достатъчно.

— Дай ми телефона — казах на Приянка.

Тя ми го подаде с въпросително изражение. Камерата му нямаше да запечата сцената с болезнена яснота, но важното бе да уловя момента и да не позволя на никого да извърне поглед от снимката. Ако исках да сглобя достоверна история от всички тези елементи — кадрите от дрона, тази снимка и каквото друго откриехме — трябваше да започна да документирам случващото се. Обърнах камерата на телефона към себе си. Лицето ми искреше насред тъмната площадка.

— Днес е… — изчислих датата наум. — Седемнайсети август. Часът е около шестнайсет. Намирам се на площадката за кънки „Ривърсайд“ в предградията на Батън Руж. — Отново обърнах телефона, така че да заснема потъналите в мрак доказателства за децата, държани тук. — Попаднахме на това място, преследвайки истинските отговорници за атентата в Пенсилванския университет. Доказателствата говорят, че група деца, навярно пси, са държани тук против волята им, по всяка вероятност с цел трафик.

Тръгнах към момичето. Роман и Приянка отстъпиха от кадър.

— Но трафикантите са оставили едно дете. — Коленичих до него и доближих обектива до лицето му. — Стояло е тук напълно забравено в очакване някой да го потърси.

Спрях записа и погледнах към другите.

— Май е очевидно кой стои зад това — каза Роман с пресипнал от гняв глас. — Явно Мърсър се е върнал към трафика с деца. Това е типично в негов стил. Местното транспортно пристанище наскоро възобнови дейността си и е съвсем близо до комплекса му в Ню Орлиънс Лесно си е уредил изоставена сграда, където да държи децата, докато дойде време за транспортирането им…

— Ще ми се да вярвам, че той е единственият трафикант на деца — обади се Приянка. — Ала цялата тази работа ми се струва недомислена. Това не е в стила му. Той би изпратил някого, който да премахне доказателствата.

— Много е потаен пред конкурентите си — допълни Роман. — Точно така правеше и преди. Задържаше децата с пси-способности, с които искаше да експериментира, а останалите продаваше на други страни или организации, непредставляващи заплаха за него.

Стиснах телефона в ръката си.

— Ето защо е идвала тук Руби. Нищо чудно Мърсър наистина да я е заловил. Сигурно е попаднала право в ръцете му.

От известно време разследваше една междущатска престъпна мрежа. Проучваше улики и събираше доказателства.

А сега…

— Зу — поде Роман, хващайки ръката ми. Повтори името ми няколко пъти, докато не вдигнах очи към него. — Ако допускаш, че Мърсър я държи в плен, можем да претърсим някои от имотите му. Поне е някакво начало.

Това не ме разведри. И не потисна прилива на напрежение, надигащ се в гърдите ми. Флуоресцентната лампа над нас зажужа като муха в буркан.

— Колко време ще отнеме това? Може да я държи на някое място, за което дори не знаете — отвърнах. — Може да я измъчва.

— Има само един начин да разберем къде е със сигурност — Приянка погледна към Роман. — Ще трябва да поискаш услуга от един твой длъжник.

Двадесет и девета глава

Не беше единствената дума, която Роман повтаряше, докато излизахме от площадката и пресичахме улицата към колата. Не, не и не.

— Ама… — подхвана Приянка, отваряйки предната пасажерска врата.

— Не. — В думата не се четеше гняв, а само категоричност. Роман поклати глава. — Ще се обадя в полицията, а после ще премислим възможните варианти в движение.

— Държиш се като глупак — укори го Приянка, докато той крачеше към телефонния автомат до Паркинга на „Макдоналдс“. — Знаеш, че съм права! Първо това трябваше да направим!

Роман видимо се напрегна, но не се обърна към нас.

— Може би. Или пък вече и тримата щяхме да сме мъртви.

— Уххх! — ядоса се Приянка. Качи се на задната седалка и тресна вратата. — Приказва глупости. Естествено, че е рисковано. Напоследък всичко е рисковано.

— Бих те подкрепила, само че още нямам представа за какво говорите — обясних ѝ, закопчавайки колана на шофьорската седалка.

Приянка отпусна глава на облегалката и вдиша дълбоко.

— Роман каза ли ти, че оцелелите след експериментите на Уендал бяхме четирима?

Кимнах.

— Искам да намерим четвъртия член на Жалкия отряд — поясни тя. — Той е Риболовец. Умее да открива хора по телепатия. Все едно хвърля въдица и улавя човека в съзнанието си, където и да се намира той.

— Шегуваш се — казах учудено. — Как е възможно това?

— Ще трябва да попиташ Уендал — отвърна Приянка. — Сигурно знае нещо по въпроса, като се има предвид, че Макс му е син.

Ченето ми увисна.

— Как успявате да влошите историята всеки път, добавите ли нещо към нея?

— Научила съм се да разделям лошото на части, защото е прекалено смазващо да го сервираш наведнъж — отговори Приянка. — Но сама се досещаш колко полезна би била такава дарба на Мърсър, нали? С нейна помощ може да открива когото си пожелае: шпиони в организацията му, врагове, съперници… Мърсър взе Лана в охраната си, а нас тримата ни събра в специален отряд. Макс откриваше издирвания човек, аз саботирах охранителната му система, а Роман…

Веднага проумях какво бе имал предвид Роман, когато каза, че Мърсър ценял стабилната му ръка.

— Но Макс не издържа. Не можа да понесе чувството на вина. Вярно, не той натискаше спусъка, но обвиняваше себе си за всяко убийство и отвличане. Работата се отразяваше на всички ни по различен начин и кулминацията настъпи по време на последната ни мисия. Мърсър поръча на Роман да убие негов бивш бизнес партньор и да инсценира излязъл извън контрол грабеж. Ала при такива обстоятелства не е достатъчно да убиеш само мишената си. Трябва да елиминираш и всички свидетели. А онзи имаше малки деца. Макс ги видя, като започна да го издирва в съзнанието си.

Стиснах волана.

— И какво стана?

— Макс обикновено пътуваше с нас и не знаехме почти никакви подробности за мисията, докато почти не стигнехме до мястото, защото нюхът му се изостряше с приближаването до мишената. Е, вечерта преди тази мисия се събуди и опита да избяга. Роман го хвана след няколко часа и Макс му обясни, че видял децата на човека, когото трябваше да убием, и че вече нямало да върши мръсната работа на Мърсър, независимо от последствията. И Роман го пуснал. Оставил го да избяга. Знанието за децата реши и нашата съдба, защото с Роман нямахме намерение да убиваме невинни деца… Но за да избягаме, трябваше да оставим Лана.

— Хрумвало ли ти е да се върнеш сама при Мърсър? — попитах я.

Тя кимна.

— Почти го направих. Не исках да зарязвам Лана, но и не можех да обвиня Роман за всичко. Мърсър щеше да изпраща отряди по следите му, докато накрая не го убиеха. Пък и макар да не си го признава, Роман се нуждае от някой, който да се грижи за него.

Точно в този момент Роман се появи иззад ъгъл на детската площадка и тръгна към нас. Той отвори задната врата и я затръшна след себе си.

— Увериха ме, че ще пратят хора при първа възможност.

Преди Приянка да успее да каже нещо, Роман добави:

— Единствената причина да не харесвам идеята ти е големият риск. Няма как да стигнем до Макс, без да го измъкнем от онова място, а доколкото видях, няма как да се промушим вътре незабелязано. Неслучайно е затворен там, Прия. Не иска да има нищо общо с всичко това.

— Чакай малко… Къде да се промъкваме? — попитах.

— С Роман се отказахме от мисията едва час след Макс, но той вече беше смогнал да изчезне — обясни Приянка. — След няколко дни го намерихме с помощта на полицейските доклади, до които се докопах. Там пишеше, че доброволно се предал на властите на гара в Тексас, откъдето го закарали в някакво заведение. Но охраната там се оказа твърде засилена, пък и фактът, че изпълни заканата си да се предаде на властите, ни убеди да го оставим на мира.

— В коя част на Тексас? — попитах.

— Северната, близо до Оклахома. През кой град минахме тогава?

Последният въпрос беше към Роман.

— Уилър.

Звучеше ми познато, но мислите ми бяха твърде объркани, за да се досетя откъде.

— Може да са го преместили оттогава — каза Роман. — Не е изключено и мястото да е затворило. Минаха почти шест месеца.

— Не, хайде да отидем — намесих се аз. — Ако още е там, ще проверим дали иска да ни помогне. В противен случай ще трябва да щурмуваме на сляпо всички сгради на „Синя звезда“.

— Повтарям — каза Роман. — Въпросът не е само как да изведем Макс оттам, а и как да се промъкнем вътре.

Подкарах бавно колата. Слънцето се спускаше към хоризонта, сияейки ослепително въпреки прииждащата нощ. Устремих се към него.

Идеята беше смахната. Безразсъдството, което изискваше, ме караше да се чувствам така, сякаш търча трескаво из собственото си тяло.

— Няма нужда да се промъкваме вътре — казах. — Просто трябва да им позволим да ни заловят.

Километрите и часовете се заизнизваха, а аз не успявах да се отърся от мисълта за момичето.

Приянка се беше опънала на задната седалка, подпряла глава на вратата. Беше я килнала назад достатъчно, че да вижда пътните камери, докато минавахме под тях, броейки ги наум. Роман се бореше с притегателната сила на съня и задремеше ли, след няколко секунди се будеше стреснато.

Включих радиото и гласът на водещата ме изненада приятно.

— Следва ежечасовата новинарска емисия… Днес във Вашингтон говорителят на временния президент Круз заяви, че предизборната им кампания надминала внезапната акция по набиране на средства, провеждана от Джоузеф Мур. Самата Круз обяви, че постигнали нова бюджетна договорка с Обединените нации, по чиято сила се удължава срокът за изплащане на дължимите от страната ни суми и се финансира допълнително Министерството на отбраната… Чуйте и местните новини. Кметът на Нешвил…

И така всеки щат се отчиташе за напредъка си, за развитието на новите фабрики, спонсорирани от ООН, осигуряващи работа на цели градове, за строежа на нови магистрали и училища, за откриването на затворени доскоро университети, за възраждането на традиционните паради и крайпътни заведения чрез местни и национални кампании. Когато водещата стигна до Луизиана, притаих дъх, очаквайки да чуя за тялото, което полицията вече трябваше да е открила. Вместо това обаче тя прескочи щата и премина директно към новооткритите плажове на Флорида.

Погледнах недоумяващо към таблото, сетне и към Роман, предполагайки, че водещата ще се върне към новината. Мел ме беше научила, че е най-разумно е да омекотяваш лошите новини с добри, но в това радио явно не следваха подобни правила.

— И накрая: прессекретарят на временния президент обяви днес, че Круз е призовала Конгреса да пренасочи средствата, отделени за програмата за обезщетения на пси, към бюджета за отбрана, за да се увеличи броят Защитници, издирващи членовете на Кръга „Псион“. Компенсационната програма, предоставяща малка стипендия на оцелелите пси и семействата на загиналите, ще бъде прекъсната за неопределен период от време.

След края на новинарската емисия радиостанцията се върна към стандартните си класически рок балади.

— Мамка му! — изругах под носа си, блъсвайки волана с ръце. — Мамка му!

— Може да размислят — обади се Роман. — Ти може да ги накараш да размислят. Трябва да продължим със събирането на доказателства.

Поклатих глава. Пакетът с обезщетенията едва беше оцелял при последното гласуване в Конгреса. Призляваше ми от идеята, че ме използваха като оправдание, за да сложат край на проекта, за който Дунди се бореше толкова усърдно. Не знаех дали съм способна да понеса такова предателство.

Но не ме измъчваше само това. Дори не споменаха за момичето — очевидно не бяха сметнали жестоката му смърт за важна новина — и ми идеше да сваля прозореца на колата, изкрещявайки на света: „Събуди се, събуди се, събуди се!“.

Щяха да покрият смъртта на момичето. Да я заметат тайно под килима. Новинарските емисии за всички зони поначало не бяха особено изчерпателни, но правителството на Круз уж се гордееше с прозрачната си политика след дългите години на задкулисие по времето на Грей. Но, естествено, за да спечелят обществено одобрение, трябваше да разтръбяват хубавите новини и да не привличат хорското внимание към очакваните неприятности, произтичащи от възраждането на цяла една нация.

Сега обаче… сега вече се питах дали изобщо изрязваха гнилото, или просто го прикриваха с пресен слой боя.

Нещо се случва в Америка — помислих си. — И не желаят да узнаваме какво е то.

Тридесета глава

— Не съм сигурен дали е добра идея…

— Искам да го направиш — настоях. — Приеми го като услуга. Моля те да го направиш. Бих ти паднала на колене, ако това ще помогне.

Жаркото слънце цял ден беше напичало външната тоалетна на бензиностанцията. Въпреки малкото прозорче, пропускащо светлина и въздух, се чувствах като в ковчег. Дори Роман се бореше стоически да задържи изражението си неутрално, докато потта обливаше лицето му, размивайки очната линия, която Приянка бе нанесла щедро около очите му. И без да поглеждам в огледалото, бях сигурна, че и моята е в същото състояние.

— Колкото и да обичам да ми падат на колене — обяви Приянка, — умоляването да те фрасна в лицето няма да ме накара да се почувствам по-добре относно въпросното фрасване.

— Проследяващата система използва лицево разпознаване за откриване на пси-субекти от базата си данни — уточних, прокарвайки ръка през косата си. Приянка я беше пристегнала назад в тънки плитчици, вързани на къса конска опашка. После я боядисахме с розов тебешир и фиксирахме цвета с обилно количество гел за коса. — Трябва да измамим тази нейна функция.

— О, неверни! — възмути се Приянка, залепвайки длан на сърцето си.

И тя, като нас двамата с Роман, беше облечена в черни дрехи, изровени от един контейнер за дарения. За разлика от нас обаче тя влизаше добре в образ. Беше усукала косата си във висок кок, а черните ѝ къси панталонки, черната свободна блуза и черни ботуши над коляното ѝ ѝ придаваха почти изтънчен вид. Ние с Роман приличахме на хулигани, които обичаха да ритат малки деца и да им крадат лакомствата на Хелоуин.

— Не вярваш, че мога да хакна системата им и да променя всичко необходимо по досието ти за по-малко от две секунди? — засегна се тя.

Надникнах към Роман.

— Няма да се получи, нали?

Той въздъхна.

— Ами ние с теб? — попита я.

— Отдавна съм ни изфабрикувала чисти досиета в системата им, в случай че камерите им ни прихванат някъде — каза Приянка. — Двамата с теб сме подсигурени. Най-обикновени Зелени симпатяги.

— Тогава май е най-разумно да влезем сами — подхвърли Роман, надзъртайки към мен. — Ако не успеем да излезем, поне ще можем да ти изпратим някак информацията от Макс И ти ще продължиш издирването без нас.

— Не — отсякох, приглаждайки черната си пола по съдрания си черен клин. — Ситуацията е от типа „един за всички, всички за един“. Предвид цялата тайнственост около заведението, ми се струва, че няма да открием изхода, докато не влезем вътре.

Нямаше да им позволя да поемат този риск сами. Ако наистина ни спипаха, все някак щях да изпратя до Вида местонахождението на Руби. Винаги имаше друг начин. Но не бях готова да зарежа нещата дотук.

Някой почука от външната страна на вратата.

— Ще побързате ли, ако обичате? — провикна се ядосан мъжки глас — И други хора трябва да използват тоалетната!

— Ей, повръщам! — кресна в отговор Приянка. — И ще се бавя точно колкото е нужно, освен ако не искаш повръщано по лицето си и отвратителните панталони, които несъмнено носиш!

— Бляк! — възмутих се аз.

— Ще извикам управителя!

— Твоя воля — повиши глас Приянка. — Тръгни си като разсърден хлапак и иди да се оплачеш на мама.

Всички се престорихме, че не чуваме отровната тирада от ругатни, която последва.

— Както и да е, продължавам да твърдя, че трябва да ме удариш — настоях с възможно най-благоразумния глас, който човек можеше да използва, пожелавайки да го цапардосат. — В окото… и може би в устата, за да ми се сцепи устната отново.

— Защо? — недоумяваше Приянка. — Защо искаш да удрям симпатичното ти личице? Защо постъпваш така жестоко с мен?

— Защото от години е по телевизиите, вестниците и списанията — обясних. — Сериозно ли вярваш, че хората няма да ме разпознаят на момента?

— От опит ще ти кажа — обади се Роман, чиято коса стърчеше на всички страни, вдигната с гел, — че не бива да подценяваш силата на обстоятелствата. Виж колко време не успяват да те заловят. Няма да очакват от теб да постъпиш толкова безразсъдно.

— Пък и виж се само — каза Приянка и ме обърна към пропуканото огледало.

Едва различавах отражението си през купищата графити, но мъничкото, което виждах, представляваше сбор от крайности. Твърдо и меко, ярко и мрачно. И както винаги — истината беше някъде по средата.

— Добре — съгласих се. — Но ако нещо се обърка и съумеят да ме разпознаят…

— Прекратяваме мисията и се залавяме с план Б.

— План Б не е ли безцелно лутане насам-натам, докато не открием друга диря за местонахождението на Руби? — попитах.

Приглушеното пърпорене на автомобилните двигатели отвън вече се превръщаше в несекващо ръмжене.

Време е за действие.

— Ще се справим — заяви Роман и стана от капака на тоалетната. — Но усетят ли, че се колебаеш, ще те огледат по-задълбочено. Какъвто и образ да си избереш, въплъти се напълно в него.

Козирувах му покорно.

— Действаме ли?

Приянка разтърси рамене и ръце и взе лоста, облегнат на вратата.

— Ако загина, раздайте мъст!

Грабнах своя лост, откраднат от един близък автомобилен сервиз.

— Не. Никакво загиване. Ако някой извади пистолет, а понеже сме в Тексас е доста вероятно, веднага вдигаш ръце и залягаш на земята.

— Откога чакаш да го кажеш? — попита я Роман.

— Горе-долу от момента, в който забравих да го кажа, докато отвличахме онзи Търнър.

— Това беше преди три години.

— Необходима е много специфична ситуация, Роман.

Трябва да почувствам правилната атмосфера…

— Съсредоточи се — предупредих Приянка и подадох на Роман бейзболната бухалка. — Готови ли сте?

Той прегледа очуканото дърво, прокарвайки ръка по изпотрошения връх на бухалката, и кимна. Приянка вдиша дълбоко и увереното ѝ изражение като че ли посърна леко. После блъсна вратата с рамо и ослепително яркото тексаско слънце ни обля мигновено.

Преди час, когато бяхме пристигнали, едва няколко коли чакаха на опашка за седмичната си дажба бензин. Сега вече се виеха в дълга нишка по прашната и иначе пустееща улица. От наскоро срутените магазини и домове наоколо имаше само високи купчини отломки. Цялата картина напомняше на апокалиптичен кадър.

Мъжът, който се беше разкрещял на Приянка, наистина носеше ужасни панталони и избеляла риза и изглеждаше достатъчно възрастен, за да ѝ бъде дядо. Загорялата му от слънцето кожа се оцвети в тъмнолилаво, когато Приянка прокара острия край на лоста си от корема към гърдите му.

— Свободно е, отворко — каза му тя и го потупа по рамото с лоста, подминавайки го с лежерна крачка.

Токовете на ботушите ѝ добавяха около осем сантиметра към и бездруго внушителната ѝ височина и тя вървеше завидно добре на тях, поклащайки лоста до тялото си, докато подминавахме местния супермаркет на път към опашката от коли пред бензиновите колонки. Аз крачех със сведена глава, но периферното ми зрение през цялото време беше нащрек за неприятности. Като ни видя, касиерката зад витрината на супермаркета вдигна телефона с пребледняло лице.

Роман се откъсна от нас и доближи в гръб полицая на пост пред магазина. В следващия миг изтръгна пистолета от кобура му и го запрати на тротоара. После със смайваща ловкост приклещи главата му в свивката на лакътя си и му приложи достатъчно натиск, че посивелият мъж да се свлече на земята в несвяст.

Приянка се затича и скочи върху предния капак на седана пред една от колонките, откъдето се изкачи на покрива му.

— Дами и господа, пристигате точно навреме за днешното шоу на уродите и за ваш късмет ви се падат главни роли! Предайте мирно дажбените си карти и няма да ви изпържим с ток или да опожарим цялата бензиностанция. — Тя потупа с токче по шибидаха на колата. — Това важи и за теб, красавецо.

Мъжът почти изпадна от вратата и побягна. Колите в края на опашката се отделиха и профучаха надолу по улицата, за да избегнат неприятностите. В съзнанието ми като фойерверки просветнаха телефони, светкавично оживели, докато собствениците им набираха номера за спешни случаи. Десетина. Двайсетина.

Отидох до най-близката кола, където една жена се бе свила на седалката, и счупих прозореца на пасажерската врата. Пъхнах ръка през строшеното стъкло и разтворих длан пред нея.

— Вече е… вече е в колонката — изпелтечи тя, залепила гръб в шофьорската врата.

О, ясно.

— Извади я тогава — наредих с не особено убедителен строг глас.

Естествено, първо чухме дразнещото жужене на дронове. Приянка махна с ръка и всичките окапаха по земята, разбивайки се на горящи купчинки метал и стъкло.

Трескавото раздвижване и крясъците секнаха мигновено.

— Мислехте, че се шегувам ли? — провикна се тя. — Кой е следващият? Кой иска да превърна колата му във фурна и да го опека жив вътре?

Роман прелетя зад мен с едва доловимото „Божичко!“, преди да счупи страничното огледало на някакъв микробус.

— Спрете на място, уроди такива!

Всички се завъртяхме към далечния край на опашката, където един човек беше подпрял дълга пушка на предния капак на пикала си. Трима други, две жени и един мъж, тичаха към нас с извадени пистолети. Някой стреля, вероятно по невнимание, и куршумът се заби в металния навес над бензиновите колонки. Приянка скочи от колата да се скрие.

— Внимателно! — извика друг. — Майко мила, ще взривиш цялото място!

— Добре де, добре! — кресна Приянка с разперени ръце.

— На земята! — изръмжа една от въоръжените жени. — Веднага, преди да съм напълнила с олово уродливия ти мозък.

— Е, няма нужда от толкова груби обиди — измърмори Приянка.

Твърдо дуло се притисна в гърба ми и в следващия момент някой изви ръката ми и ме повали върху парещия тротоар. Роман изръмжа и се втурна към нападателя ми, но другата въоръжена жена се появи до него, насочила пистолет към главата му. Преценяващият поглед, който впери в нея, смрази кръвта ми, въпреки че жаркият въздух ни сваряваше в тъмните ни дрехи.

— Не! — предупредих го.

Той погледна гневно как мъжът зад мен натиска бузата ми към горещия асфалт. Опитах да се изтръгна от тежестта му, от коляното му, забито в кръста ми, което сякаш искаше да прекърши гръбнака ми, и се извъртях достатъчно, за да обърна лице нагоре. Полицейските сирени на Амарило вече ехтяха в далечината.

В следващия момент желанието ми се сбъдна — свободният юмрук на мъжа се спусна към лицето ми, потапяйки ме в зноен мрак.

Тридесет и първа глава

Ритмичното клатушкане, тихото равномерно барабанене, задушаващият, упойващ въздух, ароматът на кожени дрехи и топли, чисти тела — всичко това ми пречеше да се събудя. Но лекият натиск върху китките ми беше достатъчен да ми напомни за множеството ми неудобства. А лицето ми…

Преглътнах болезнения си вик. Вкусът на кръв се върна в устата ми, горчив и металически, все едно имах патрон върху езика си. Опитах да отворя очи, въпреки че усещах клепачите си залепнали с твърда коричка, левият успях само да открехна леко. Очната ми ябълка пулсираше и при най-малкото движение. Пращящи гласове се носеха край мен.

— Код десет…

— … заподозреният се придвижва пеша…

Облегалката, на която се бях отпуснала, внезапно помръдна. Инстинктивно опитах да вдигна пред себе си ръце, за да се защитя, и свинската опашка се впи в кожата на китките ми.

Беше Роман.

Взираше се в мен с притворени очи и като го погледнах, ми направи знак да мълча. Приянка седеше до него и наблюдаваше бързо прелитащия отвъд прозореца пейзаж. Техните ръце също бяха пристегнати зад гърбовете им и те държаха телата си наведени под странен ъгъл, за да намерят що-годе удобна поза. Покашлях се и в черепа ми прокънтя болка, която се устреми към едната ми скула.

Решетката, разделяща ни от предните седалки на полицейската кола, издрънча, когато полицайката почука по нея с познато жълто устройство.

— Разбрахме ли се да мълчите и да не мърдате? — попита тя. — Искате ли пак да ви покажа как действа ей тази джаджа? Винаги съм готова да напомням на хората значението на думата „съдействие“.

Приянка отвори уста и ъгълчетата ѝ се вирнаха в подигравателна усмивка, но Роман я блъсна с рамо.

Полицайката поклати глава.

— Прощавай, Спяща красавице, но след около пет минути ще ти се прииска още да беше в безсъзнание. Виждаш ли онези далечни светлинки? — Пътувахме по черен път, обграден отвсякъде от пустиня. Единственото нещо, което се мяркаше, бяха размитите светлини по склона на самотната планина отпред. — Порадвайте се на гледката, докато имате този шанс.

Искрено се тревожех, че Приянка ще избухне, ако не ѝ отвърне с някоя хаплива реплика. Вместо това обаче тя си пое няколко успокоителни глътки въздух и плъзна очи към мен. Явно прочете въпроса по изражението ми, защото преглътна сухо и кимна.

От противоположната посока по пътя се появи облак от прахоляк. Друга полицейска кола. Докато се разминавахме, двамата полицаи вътре махнаха на колегите си.

— Май няма да сте единствените нови попълнения тази вечер — отбеляза шофьорът. — Изведнъж изпълзяхте като дървеници от стара мебел.

Гневна тръпка се прокрадна по тялото ми и прехапах долната си устна, за да замълча. Цялата ми работа с правителството целеше да ни изведе от сенките, да ни позволи да разцъфнем под слънчевата светлина, до която обществото бе готово да ни предостави достъп. Очаквах, надявах се, че лека-полека ще съумеем да променим начина им на мислене. Ала истината беше, че всъщност изобщо не искаха да мислят за нас.

Пътят ставаше все по-разбит, колкото повече се приближавахме до сградата. Лекото гадене, което ме измъчваше през последните минути, се засилваше с всяко друсане и подскачане на колата. Чак в този момент осъзнах, че пред нас не се издига планина. Извисяваше се висока бетонна стена, обточена с прожектори и бодлива тел.

Стиснах очи, но зад клепачите си видях друга стена — пак с бодлива тел. Кожата ми ту пламваше, ту измръзваше, приклещена между летния зной и онзи далечен спомен за сняг. Умората пъплеше от върховете на пръстите ми чак до стъпалата ми в онези възголеми черни ботуши. Устата ми се изпълни със слюнка.

Спри — казах си. — Спри. Не си там. Тук си.

Тук бях. Тук, заедно с Приянка и Роман. Рамото му се притисна в моето — извърташе тялото си така, че да докоснем пръстите си зад гърбовете си. Стиснах с палец и показалец неговите и чак тогава част от вцепенението се разсея.

Щом наближихме табелата, разбрах защо Уилър, Тексас, ми звучеше познато.

Заведение за персонализирано независимо обучение.

Достъп, разрешен само за оторизиран персонал.

Приянка вдиша рязко, но моят дъх заседна в гърлото ми.

Не…

Снимките и видеоматериалите, които бях виждала, представяха мястото като двойно по-малко, обградено от живописна зеленина и боядисано в топли, приветливи цветове. Като училище. Какви кадри беше изпратил екипът на Джоузеф Мур, когато спечелиха субсидиите за изграждането на това възпитателно заведение?

Двайсетметровите му бетонни стени бяха наклонени навътре като сключени ръце. Цялото здание излъчваше електричество, подобно на разтопена звезда. Електрически кабели идваха от четирите посоки и бясно протичащият по тях ток сякаш стенеше.

Направил е нов лагер.

Конгресът… Круз… сигурно нямаха представа. Не биха одобрили нещо такова.

Пътят се извиваше и свършваше при единия край на масивната сграда, чиито стени се издигаха право към небето с незнайно колко етажи и прозорци. Всичко тук беше изградено единствено с цел да е функционално и да всява страх — не бяха пилели нито пари, нито време за естетически допълнения, които биха смекчили потискащия вид на постройката.

Приведох се, за да погледна през предния прозорец. През приземния етаж на заведението беше прокаран бетонен проход, същински тунел.

Колата се отправи към кабината на охраната, разположена на цели сто метра от самата сграда и очевидно служеща като свръзка между нея и металната мрежа, върху която вече се фокусираха очите ми. Не просто един пласт метална мрежа, а няколко. Между тях имаше затворени пропускателни проходи за коли. Вълна на чист, искрен ужас се разля надолу по гръбнака ми.

Ако една електрическа врата се повредеше, винаги щеше да има още една, и още една на пътя на побягналия затворник.

Облизах потта по горната си устна — имаш вкус на сол и гел за коса. Полицейската кола намали пред някакъв войник. Не, не беше войник — не и от американската армия, нито от въоръжените сили на ООН. Не носеше униформа, а камуфлажна риза и черна кевларена жилетка.

Мъжът застана на средата на пътя и замаха, докато шофьорът не намали. Сетне тръгна към неговата страна на колата с буреносно изражение на лице.

— О, това ще е интересно — изшушука полицаят зад волана. — Привет. Добър вечер. Караме трима пси. Идиотите си въобразяваха, че могат да ограбят…

— Не може да продължавате да ни разтоварвате деца тук, все едно карате боклук на сметище — озъби му се мъжът. — Шефът наложи ограничения. Вече имаме нова система. Сканирахте ли ги дори, преди да ги довлачите чак дотук?

— Наистина ли мислиш, че правителството ни осигурява такова оборудване? — попита го полицайката, привеждайки се през партньора си, за да погледне охранителя. — Знаеш как е с бюрократщината. Виж какво… Ще предам новината на отдела, ако приемеш за последно тези тримата.

Мъжът на входа изсумтя с отвращение и влезе в кабината. Оттам се появи друг и освети с фенерче задната седалка. Ние тримата извърнахме лица.

— Хубаво — изръмжа първият. — Следващия път се обадете предварително и ги впишете в регистъра.

— Дадено — съгласи се полицаят. А докато вдигаше прозореца си, добави: — Задник.

Пред нас първата порта изжужа и се плъзна бавно настрани. Докато минавахме през първия проход в мрежата, после и през следващия, пръстите ми се вкопчиха в тези на Роман. На третата врата полицайката се обърна да ни погледне през решетката.

— С удоволствие ви прехвърлям в други ръце.

Портите мощно се затвориха зад нас и мрежата се раздрънча. По всеки от пластовете ѝ течеше електричество и сякаш пращеше предупредително.

Спряхме в основата на сградата, построена като крепост. Когато и последната врата се захлопна зад нас, лампите по ниския таван на тунела угаснаха и замигаха в червено в синхрон със сирената.

От двете страни на полицейската кола имаше по една черна метална врата. Отвориха се едновременно и от тях излязоха шестима тежковъоръжени мъже. Под еднаквите си черни жилетки всички носеха различни блузи — едни с дълъг ръкав, други — без ръкав.

Не са организирана военна сила — осъзнах. Роман също ги наблюдаваше изпитателно и очевидно стигаше до същото заключение. Мъжете пред нас бяха наемници.

Шофьорът ни отключи задните врати и побърза да отстъпи встрани. Преди да си поема дъх, някакъв въоръжен мъж се пресегна в колата и ме сграбчи за раменете.

Нито звук, не им доставяй това…

Мисълта изскочи от ума ми, когато се стоварих на земята, блъсвайки главата си във вратата.

— Ей! — чух Роман да възроптава, но вече не го виждах през черните петна, плуващи пред очите ми.

Двама въоръжени мъже вдигнаха вцепененото ми тяло от земята и ме завлякоха през вратата отляво към непрогледния мрак на коридора отвъд нея.

Тридесет и втора глава

Паниката превръщаше мислите ми в пепел. Нямаше как да видя каквото и да било отвъд войниците, скупчени в коридора, но все пак се помъчих, напрягайки сили срещу хватката на единия през ръката ми. Не съзирах Роман и Приянка, не знаех дали ги водят след мен, а при тази мисъл гърдите ми сякаш се срутиха.

Войникът от дясната ми страна заби дръжката на пушката си в чувствителното местенце между рамото и шията ми. Изпъшках повече от шок, отколкото от болка, залитайки напред. Мъжът ме остави да падна на колене, после ме сграбчи за косата и ме изправи.

— Ако пак я удариш, така ще те изритам в задника, че ще дъвчеш стъпалото ми!

Приянка.

Извърнах се тъкмо навреме да видя как една жена войник забожда лакът в корема ѝ. Прия се закашля от болка, но успя да се задържи на крака, макар че коленете ѝ се подкосиха.

Къде е Роман?

Пустият коридор бе обточен със сенки. Клапите по тавана бълваха мощни струи студен въздух и плюеха ситни пръски вода като охлаждаща система в горещ ден.

Плочките — помислих си, гледайки сивия камък под краката си. — Същите са.

Споменът ме заля като мрачна вълна.

— Какво ѝ става на тази, по дяволите? — изруга един от мъжете.

— Най-сетне схваща, че здравата са загазили — обясни онзи, който ме теглеше напред. — Обади ли се, че водим нови попълнения?

Долових радиостанциите. Зарядът на батериите им бръмчеше в пластмасовите им корпуси. Усетих устройствата за Бял шум, окачени по коланите им. Усещах всичко и нищо. Единственият глас в главата ми беше онзи, който ми казваше да превзема заряда, да ги нараня, както те нараняваха нас.

Преглътнах буцата в гърлото си, повтаряйки си две думи наум: Не бива. Не бива. Не бива.

Имахме мисия. Не биваше да ги нападам, да им давам основание да ни посегнат или случайно да ни убият.

Спомнях си. Спомнях си какво се предприема в такива ситуации.

Друг войник отвори вратата на асансьора. Щом влязохме вътре, най-накрая успях да видя Приянка и едва удържания гняв по лицето ѝ. По бузата ѝ имаше пресни драскотини и дясната страна на челюстта ѝ беше надута. Но Прия беше тук. С мен. А Роман го нямаше.

Асансьорът потегли рязко и аз залитнах назад към стената му. Не тръгнахме към горните етажи, както очаквах. Слизахме надолу. Надолу, и все по-надолу, сред скърцане на машини и съскащи езици от електричество.

Вече не си онова малко момиченце.

Можех да защитя себе си и Приянка. Разумът ми го диктуваше. Ала имах чувството, че колкото повече се спускахме надолу, толкова повече се разпадах, разделях се с една частица от себе си. Нова замаяност обливаше главата ми на грохотни вълни.

Добре си. Трябва да се държиш.

Зрението ми ту изчезваше, ту се възвръщаше. Нечия пъхната в ръкавица ръка стисна брадичката ми и извърна главата ми насила. Войникът представляваше размито черно петно. Чак когато се приведе към мен, лицето му се избистри пред погледа ми. Лешниковите му очи се присвиха.

Разпознал ме е. Знае коя съм.

С малкия самоконтрол, който ми бе останал, си спомних какво ми беше казал Роман за срещата с някого в различни от обичайните обстоятелства. Затова постъпих така, както обучената от правителството Сузуме никога не би постъпила.

Изплюх се в лицето му.

Той ме блъсна назад право към жената войник, която държеше Приянка. Избърса лицето си с ръкав и пак посегна към палката си.

Вратата на асансьора се отвори с ведро издрънчаване. Там ни чакаха още три въоръжени фигури.

— Уотърсън — каза безизразно жена с осезаем акцент от Средния Запад и отстъпи встрани, за да излезем от асансьора.

Беше по-възрастна от присъстващите наоколо войници, а косите ѝ бяха посребрели. Неискрената ѝ усмивка караше бръчките около очите и по челото ѝ да изглеждат още по-дълбоки. От глава до пети бе облечена в тъмна камуфлажна униформа, като на истински военен.

Кожата ми настръхна. Пулсът ми заблъска още по-панически, прекалено неукротим и стремглав, за да го разбера.

Защо?

— Госпожо? — отвърна мъжът.

— Срещате ли затруднения при овладяването на тази затворничка? — попита го тя.

Затворничка. Коремът ми се сви. Поне не криеха какво сме тук. Не се преструваха.

— Не, госпожо — увери я войникът, изпъна гръб и пристъпи назад в асансьора. — Просто помагам с ескортирането.

Жената кимна отривисто и застана от дясната ми страна.

Този коридор беше същият като онзи над земята, само че по-къс — и не беше празен.

Две момичета, изцапани с прахоляк и нещо като сажди, обтягаха веригите на белезниците, с които бяха оковани към металната пейка. Едното видимо беше с няколко години по-голямо от другото, а еднаквите им мърляви руси коси и бунтарски стиснати челюсти ми подсказваха, че са сестри. Догадката ми почти се потвърди, когато, зървайки групата ни, по-дребното момиче се долепи към другото, което пък се надвеси над него, сякаш да го закрие. И миниатюрният самоконтрол, събиран през последните няколко секунди, се изпари от мен.

Къде е Роман?

— Нямате право да ни държите тук — озъби се по-голямото момиче. — Не сме сторили нищо лошо! Беше случайност!

То опита да изрита войника, който коленичи да свали веригите от глезените и китките им.

— Всеки е отговорен за действията си — заяви жената. — И вашите ви доведоха тук за превъзпитаване. Стройте се.

Надникнах назад към Приянка. Беше свела глава и гледаше свирепо измежду къдриците, измъкнали се от кока ѝ. Едната ѝ вежда се вирна въпросително. Аз поклатих глава.

По-малкото момиче преглътна сухо и по бузата ѝ се търкулна едра сълза. После покорно застана пред мен. Подчиняваше се, както я бяха учили родителите ѝ, учителите и обществото.

Подобно на мен самата преди девет години, когато ни строиха пред автобуса за Каледония. Объркана и уплашена, умоляваща някой да ми каже кога ще можем да си идем у дома. По онова време бях дребна като това кльощаво хлапе, с ожулени колене и още доста млечни зъби в устата. Същото важеше и за момичето пред мен на опашката. И за това зад мен.

Случва се отново.

Нищо не се беше променило. През всичките години, в които се трудехме да си върнем мястото в света, не бяхме постигнали нищо. Старата система се прокрадваше обратно, досущ като прииждащ наново кошмар.

Или пък изобщо не си беше отивала.

По-голямото момиче се нахвърли на войника. Приянка ахна, когато другата униформена жена извади тейзъра от колана си и най-невъзмутимо го използва върху момичето. Тя падна на плочките и се загърчи в агония. Зарядът на оръжието прогори спиралата на мислите ми, оставяйки една-единствена дума: Спри.

— Не! Тя не искаше! Без да иска! — проплака малкото момиче.

Не знам кой потисна заряда на тейзъра — аз или Приянка. Електричеството му просто секна, но вече беше късно. Момичето лежеше неподвижно, по лице върху сивите плочки.

— Обърни я, за да я сканирам — нареди по-възрастната жена.

Един от войниците се подчини, обръщайки с видимо затруднение отпуснатото тяло на стенещото момиче. Тя отвори очи, смайващо бели сред тъмния коридор. Войникът свали едно плоско устройство от Стойката му на стената и го подаде на командира си.

Жената прихвана лицето на момичето на монитора и го засне.

— Е, това е голямо улеснение. Веднъж да получим нещо добро от правителството.

Всеки сантиметър на гръбнака ми се скова. Невъзможно. Круз бе отказала да изпрати апаратура във възпитателното заведение на Мур, докато не го проверяха инспектори. Или някой бе огледал мястото, одобрявайки го по всички параметри, или… просто не им се занимаваше.

Тъй като стоях зад жената, можех да виждам екрана — бързо менящите се лица, които правителствената програма за проследяване на пси прехвърли, преди да изведе снимка на смръщено момиче с гладка кожа.

— Изабела Дженър — прочете жената на глас и плъзна палец нагоре, за да прегледа данните под снимката. — От лагер „Блек Рок“. Синя. Трябваше само да кротуваш и повече нямаше да попаднеш на такова място.

Тя изцъка три пъти с език.

Този тъничък звук — едно, две, три, без дори да си поеме дъх. Този звук.

Внезапно си я спомних.

Познавах я от Каледония. Работеше в контролната кула и нощем патрулираше край стаите, чукайки по вратите, независимо от часа, само и само да ни събуди. Ей така.

Едно, две, три. Затваряйте си глупавите усти. Едно, две, три. Какво? Ще се разцивриш ли? Едно, две, три. Няма значение на кого ще се оплачеш, защото никой не го е грижа.

Как се казваше? Сещах се само за прякора, който ѝ бяха измислили децата: Чукалото.

Статично електричество запращя в ушите ми, усилвайки се, като я чух да казва:

— Не си излекувана, както и предполагах.

Чукалото пак изцъка с език — този път само веднъж, за да привлече вниманието на жената, която ме държеше.

— Води я в операционната. Ще изпратя малката след нея.

Момичето продължаваше да се съпротивлява с нищожните сили, които му оставаха. Сестричката му изпищя, а една от въоръжените жени сграбчи Изабела за яката и я повлече надолу по коридора, през двойната врата близо до дъното му.

Завъртях глава. Приянка срещна погледа ми с очи, по-изцъклени, отколкото някога ги бях виждала. И тя бе осъзнала какво се случва тук.

Не просто заключваха децата с пси против волята им. Това се случваше чак когато им отнемеха и сетната капчица сила. С други думи… бяхме били толкова път, за да поискаме помощ от пси, който бе загубил способностите си.

Очите на Приянка намериха отново устройството и се впиха в него. Жената, която я държеше, докосна тейзъра на хълбока си със свободната си ръка, стрелвайки ме многозначително. Чукалото засне лицето на малкото момиче.

— О… Зелена. Прекрасно — усмихна се Чукалото. — Този месец сте ни кът.

Войникът се върна за малкото момиче.

— Тази я води в ареста! — нареди му тя.

Мъжът кимна и вкопчи пръсти в ръката на момиченцето.

— Не! Искам при сестра ми! Искам при сестра ми!

То се свлече на пода с писъци и се сви на топка, сякаш така можеше да се защити. Болката му отекваше по голите стени. Не спря да се съпротивлява дори когато войникът се наведе и преметна слабото му телце през рамо.

Тъмните мигли на Приянка шаваха над скулите ѝ. Очите ѝ се движеха наляво-надясно зад затворените ѝ клепачи — съзнанието ѝ вече се беше свързало с компютъра и работеше на пълни обороти.

По дяволите! Ако бяха сканирали лицето на Роман, преди да е изфабрикувала досиетата ни, включвайки лъжата, че сме преминали лечебната процедура, ако адреналинът пак я завладееше…

Не видях Чукалото да се приближава, преди таблетът да се озове пред лицето ми, прогаряйки ретините ми със светкавицата си. Сребърната ми нишка се размота към батериите на устройството, готова да ги изпържи.

Не бива.

Щеше да е твърде подозрително, особено след повредата на тейзъра. Щеше да ме издаде.

— Ана Барлоу — прочете Чукалото и пак вдигна очи към мен.

Пристъпи по-близо, свъсила умислено вежди. Отвори устни. Разпознала ме беше. Ако не от лагера, то от новините. Нещо просветна в очите ѝ.

Обстоятелствата.

Без да се двоумя, проговорих с най-добрата си имитация на акцента на Лиъм.

— Да нямам нещо на лицето си, гълъбче?

Тя примигна учудено, но мълниеносно се окопити. Горната ѝ устна се разтегли назад в злобна гримаса.

— Само тарикатска физиономия, която хич не ми се нрави.

Чукалото насочи вниманието си към Приянка, кимвайки първо на жената, която я държеше, после и на мен. Военната кимна на свой ред и тънък кичур червена коса се измъкна от спретнатия ѝ кок. Без всякакво предупреждение пусна Приянка, сграбчи яката на ризата ми и ме повлече надолу по коридора.

Завъртях се назад да видя отново Приянка, но се движехме твърде бързо. Едва успявах да не се препъна в собствените си крака. За една ужасяваща секунда реших, че червенокосата — ГИЛБЪРТ пишеше на значката с името ѝ — ще ме завлече през същата двойна врата с табела „ОПЕРАЦИОННА“, отвъд която изчезнаха двете момичета.

Вместо това ме отведе по-надолу по коридора към врата с табела „ОБЕЗЗАРАЗЯВАНЕ“.

Добре съм — успокоих се. — Добре съм.

Носът ми пламна от пронизителната миризма на спирт и изкуствен аромат на лимон. Стиснах очи срещу ослепителната светлина на голите флуоресцентни лампи и отражението им по белите стени. Стените на половината стая бяха облицовани в стерилни кремави плочки, от които стърчаха няколко душа. Другата половина беше обточена с метални рафтове, заети от големи прозрачни пластмасови кутии. Докато Гилбърт ме водеше покрай тях, тръпката на ужас в тялото ми прерасна в панически рев.

Купчини с дрехи. Обувки. Лични вещи, които едва ли щяха да се върнат при собствениците си. Всичко това ми беше до болка познато.

— Застани там. Не мърдай! — нареди ми Гилбърт, сочейки най-близкия душ.

Прескочих ниския праг, оформен на пода.

Идеше ми да задращя по стените с изпотрошените си нокти. Да изтръгна крановете, да разкъсам кевларената ѝ жилетка, да накарам всички лампи по тавана да избухнат в порой от горящи стъкълца.

Никога не се бях мразила повече, отколкото в момента, когато застанах под онзи душ със сведена глава, превити рамене и вързани зад гърба ръце. Поза на покорство. Смирение.

Цялата самоувереност, която бях градила години наред, бе изтляла. Остроумните думи и стратегическата приветливост сякаш ме бяха напуснали. Мълчанието помежду ни ме задушаваше все повече с всяка изтичаща секунда.

Нали трябваше да съм добре?

Тръгнала бях от Каледония преди години. Преди цяла вечност. Съзнавах го, но и помнех всичко. Поне тялото ми помнеше. Затова трепереше, колкото и да се мъчех да го укротя, стиснала ръце зад гърба си, за да разсея вцепенението им. Вратата зад мен се отвори, но късчето облекчение, което изпитах, виждайки Приянка, се изпари при следващите думи на Гилбърт.

— Съблечете се. Сложете вещите си тук…

Тя свали една празна кутия от рафта зад себе си и я пусна на пода с такъв трясък, че подскочих.

— Веднага.

Приянка пристъпи напред, възползвайки се от онези няколко сантиметра височина, с които превъзхождаше жената. Очите ѝ имаха трескавото изражение, предизвикано от прилива на адреналин, и като че ли трепереше от напъна да се въздържа.

— Ще се обърнеш ли, или очакваш да ти спретнем представление?

Гилбърт се отказа от тейзъра и палката си и посегна направо към пистолета. Извади го от кобура и се прицели към краката ни.

— Очаквам да си затваряш шибаната уста и да правиш каквото ти се казва.

Военнослужещата, съпровождаща Приянка, дойде зад мен и преряза свинската опашка около китките ми.

Не се съпротивлявай — беше ми прошепнало едно от момичетата в Каледония, докато чакахме да влезем. — Ще стане по-зле. Много по-зле.

Има моменти в живота, когато съзнанието ти просто… потъва някъде. Гмурваш се в едно тъмно кътче от себе си, където се чувстваш в безопасност, докато тялото ти продължава да си върши работата. Просто инстинкт за самосъхранение. Именно това тихо кътче ми беше помогнало да не се прекърша в Каледония, помагаше ми и сега, докато развързвах бавно кубинките си, събличах дънките и ризата си, всички пластове дрехи, оставайки единствено по разтреперана гола кожа.

Усещането ми беше познато.

Скръстих ръце върху гърдите си и влязох под душа. Отблизо видях как пулсът на Приянка препуска в основата на гърлото ѝ, как мускулите по шията ѝ се гърчат от усилието да остане неподвижна. Да не реагира.

Извърнах очи, докато военнослужещата прерязваше свинската опашка около китките ѝ и Приянка също започна да се съблича, без да отмества суров поглед от Гилбърт, без да губи дори за миг изражението си, демонстриращо яростно неподчинение.

Как да се върна към това? Опитах да отпусна ръце, да заема нейната поза, но ми се струваше невъзможно. Можех да мисля само за първия си ден в лагера, как с още десетина момичета ни тикнаха под един душ и се смяха, когато запищяхме от ледената вода. Стъпалата ни пляскаха в зловещ танц по мокрия цимент в усилието да се отлепят за малко от него.

Тялото ми се вцепени, а сърцето ми заблъска толкова силно, че очаквах всеки момент да се пръсне. Докато стоях в притихналия капан на страха, и последната крехка нишка на отрицание около душата ми се скъса.

След нея се ширна една-единствена истина:

Не съм добре.

Студената вода засъска от душа и ни накваси за секунди. Приянка изпъшка от първата ледена струя, но аз не издадох нито звук. Тялото ми се стегна, готово да посрещне жилещия порой. Студената вода режеше кожата ми като стотици ножове, но със секундите дори тази болка поотмина.

Розовият тебешир бавно се отмиваше от косата ми, стичайки се на ярки поточета надолу по раменете и ръцете ми.

Вместо водата да го отнесе веднага, се разтече по фугите между плочките като кръв по вени, оцветявайки ги в розово. И се задържа там. Не се разми. Не можех да отлепя очи от него.

Не съм добре. Думите се понесоха през мен, запращяха като електричество, докато прерастваха в нещо повече. Нещо ново. Не е нужно да се преструвам, че съм добре.

В къщата на родителите ми имаше една ваза, предавана от поколение на поколение. Представях си я на полицата във всекидневната, озарена от топлото следобедно слънце. Беше различна от всички други произведения на изкуството в нашия дом. Преди години бабата на баба ми я бутнала на пода, където се разбила на парчета. Но вместо да ги смете и да ги изхвърли, тя ги изпратила някъде. След месеци вазата се върнала цяла — парчетата били скрепени с разтопен ценен метал или лак със злато на прах по метод, наречен кинцуги.

Белезите от случката си личаха съвсем ясно, частите не бяха залепени така, че да се скрият пукнатините, вместо това помежду им сияеха поточета от злато, превръщайки вазата в още по-красива и отпреди.

Като малка често си мислех, че ако и нашите белези можеха да се лекуват по същия начин, нямаше да се опитваме да ги прикриваме, дати заличаваме. Тогава още не съзнавах, че белези не оставаха единствено по кожата ни, някои се намираха надълбоко под нея, невидими за света, и ни боляха дори когато носехме щастливите си маски, уверявайки околните, че сме добре.

Моето семейство ме заряза.

Избягах от лагера, където опитаха да ме убият. Преследвачи, специални отряди, войници, автомобилни катастрофи, щурмове, смърт — успях да се спася от всичко това.

Оцелях в опасности, които костваха живота на много други деца. И ако не осъзнаех какво съм преживяла, нямаше как да спася беззащитните от същия кошмар.

Още бях на крака. Още имах въздух в дробовете си. Не бях добре, но бях силна. И щях да използвам всяка частица от тази сила, за да ни измъкна оттук.

Водата спря постепенно. Приянка трепереше от студ, но аз отказвах да доставя на Гилбърт удоволствието да гледа как се мъча, не и отново. Другата военнослужеща ни хвърли два еднакви бежови екипа и платненки. Без кърпи. Комплектът подгизна веднага, щом го облякох, и се заех да навивам ръкавите и крачолите му. Приянка изглеждаше така, сякаш е облякла детски дрехи.

— Обувките не ми стават — оплака се тя.

— Все тая — отвърна Гилбърт. — И без това скотовете навън вероятно ще ти ги вземат.

С Приянка се спогледахме.

Жената само се засмя.

Сетне ни поведе към двойната врата в другия край на стаята. Отвори с крак едното ѝ крило и кимна натам. Така и не прибра пистолета в кобура си. Усетих как върхът на дулото му докосва рамото ми, докато минавах покрай нея, влизайки в поредния тъмен коридор. Сбърчих устни от противната смрад, която ни посрещна там — животински тор и нещо гнило.

В последния момент Гилбърт препречи пътя на Приянка с ръка.

— Може да ни е забранено да ви убиваме, но нямаме нареждане да ви пазим едни от други. Не го забравяйте.

— Мадам, разполагаш с цял живот да се държиш като истински задник — отговори Приянка. — Не пречи от време на време да почиваш за ден-два.

Издърпах я през вратата, преди Гилбърт да я е цапардосала с пистолета през лицето. И двете се изненадахме, когато, вместо да ни последва, жената затръшна вратата зад нас и я заключи.

Камерите на тавана пращяха тихо от нестабилното електрическо захранване. Явно и Приянка ги усети, защото сведе лице и не проговори. Огледах тялото ѝ за рани и синини, но с изключение на огнения гняв, който излъчваше, като че ли беше невредима.

— Добре ли си? — изшушуках.

— Владея се — каза тя. — Но още ми се иска да разбия стената с юмрук.

След като пътят назад се оказа препречен, можехме да тръгнем само в една посока. Закрачихме напред по коридора, усещайки, че се издига леко. През цялото време се оглеждах за врати и прозорци, откъдето можеше да се появи Роман.

Проходът водеше до нещо като поле от лепкава черна кал — ад, от който ни делеше само клетка от метална мрежа. Стените се извисяваха над нас, създавайки грешното впечатление, че сме попаднали на стадион. Ала нямаше редове със скамейки, а просто две нива: калната земя и няколко свързани метални пътеки на стотина метра височина. По горното ниво патрулираха въоръжени военни. Неколцина бяха заели наблюдателни постове и следяха затворниците през оптиките на автоматичните си пушки.

Нямаше почти нищо за гледане. Не се мяркаха бетонни постройки, а само окаляни бели палатки — от онези, които ООН раздаваха на бездомните семейства в периода, преди да се върнат към „традиционния бит“. Струпани бяха на групи, най-голямата от които изглеждаше като че е мутирала и погълнала всички съседни.

Повечето деца от другата страна на клетката бяха с наскоро остригани до голо глави и пресни операционни белези. Хирургът явно не смяташе за нужно да влага старание в разрезите за присаждане на лечебните устройства. Дългите, нащърбени белези следваха извивките на черепите им.

Едно дете заклати металната мрежа. Другите бързо се присъединиха и накрая дрънченето зазвуча като превъзбудения вой на глутница вълци, нетърпеливи да посрещнат следващата си плячка.

Стиснах лакътя на Приянка, без да им обръщам внимание.

— Рома…

— Знам — отвърна тя.

— Успя ли да промениш досието му? — прошепнах.

— Да, но не знам дали успях навреме. Вкараха го през друга врата, така че вероятно имат отделна стая за подготовка на момчета, но не знам дали е минал оттам по-бързо, или е трябвало да чака и други деца. Просто… нямам представа.

— Затворници — изрева един войник през мегафон, — отдръпнете се от вратата!

Децата пред вратата бяха малки, все още на прага на юношеството. Тънките им униформи бяха изпокъсани и прекроени — с изтръгнати ръкави и отрязани крачоли. Някои бяха преплели ленти от съдраните си дрехи в косите си или ги бяха вързали на конски опашки с тях. Тийнейджърите стояха на десетина метра зад тях и се присмиваха на войниците. В един трескав миг се зачудих дали целяха да ни уплашат, или просто пречеха на надзирателите да ни пуснат вътре.

Къде е Роман?

Тийнейджърите и по-малките деца пред вратата ни спечелиха минутка-две, за да се огледаме за него, преди да влезем. Завъртях се бързо в лепкавата кал, претърсвайки с поглед клетката и задната страна на сградата, през която ни вкараха. От основата ѝ наистина се издигаше още един изход на тунел, същият като нашия.

— Виж — кимнах дискретно към него.

На такива места човек бързо научаваше един урок: ако надзирателите усетеха, че искаш нещо, вършеха всичко по силите си никога да не го получиш. Още отсега чувствах тежестта на погледите им върху нас, сякаш бяха пуснали нещо върху раменете ми.

Никой не излезе от тунела. Ослушах се за наближаващи стъпки, но виковете и крясъците на децата пред вратата заглушаваха всичко наоколо. Дрънчаха с мрежата все по-неистово, докато тийнейджърите подсвиркваха подигравателно на наемниците върху металните пътеки над портата, усилвайки децибелите, когато войниците насочиха оръжията си към тях. Един сивокос войник прошепна нещо в ухото на онзи с мегафона.

— Отдръпнете се от вратата! — изрева той отново, този път с още по-заповеднически тон, но другите пси като че ли не го намираха за опасен.

Пак се обърнах към изхода на втория тунел. Вдишах окуражително през носа си и издишах през устата.

Нямаше да дойде. Мисълта, че са го затворили в онази тъмница, че са го завлекли в операционната като онези момичета… стиснах очи, вкусвайки жлъчка и кръв в устата си.

Късно е.

— Хайде — промълви Приянка. — Хайде… Господи… знаеш, че аз не ти се моля, но Роман е един от най-верните ти поддръжници… и… добре де, не биваше да се подигравам със сандалите на онзи актьор, дето играеше твоята роля в театъра, съжалявам за това… Но кой би предположил, че сабото ще се върне на мода? Е, ти сигурно си знаел… ама… защо? Защо трябваше да се връща на мода?

Изненадваща струя електричество изсвистя иззад гърбовете ни право към металната мрежа — и през ръцете на децата, вкопчени в нея.

— Мамка му! — изруга Приянка.

Децата изхвърчаха назад и паднаха с писъци на земята, където се загърчиха от електричеството, протичащо през телата им. Сребърната нишка изскочи от съзнанието ми и плъзна по всяко от тях, извличайки тока от костите им — и от мократа кал под тях.

Другите пси се разпиляха, хукнаха към палатките си като подплашени зайци.

— Какво става тук? — попита дрезгав глас иззад нас.

— Пуснаха им ток… — подех, докато мозъкът ми не разпозна гласа.

Роман ни гледаше със сбърчено от тревога чело и скръстени пред гърдите ръце. На дясното му слепоочие се образуваше нова подутина. От малката рана се стичаше кръв по високата му скула, а оттам — по униформата му.

Приянка изглеждаше така, като че всеки момент ще се разтопи от облекчение.

— Мислех, че съм закъсняла.

— По всяка вероятност — потвърди той. — Един от надзирателите спомена нещо за процедурно тестване и аз избих с глава таблета от ръцете му. След това се наложи да чакат за нов.

— Толкова се гордея с теб и смайващите ти реакции — каза Приянка.

— Добре ли си? — попитах го аз и посегнах да докосна раната му.

В последния момент обаче се спрях и отпуснах ръка до тялото си.

— Затворници! — провикна се пак войникът, ала сега към нас — Застанете пред вратата и изчакайте да ви пуснат. Всяка съпротива ще бъде потушена с груба сила.

— Ще живея — увери ме Роман, докато крачехме към вратата. Лампите в двата ѝ горни ъгъла просветнаха в червено. Тя се плъзна бавно по релсите си, а той се обърна към Приянка. — Но ако някога се измъкнем оттук, обещавам да те убия.

Тридесет и трета глава

Почти веднага щом влязохме през вратата, същата орда тийнейджъри започна да се връща лека-полека към нея. Дузина деца. Две дузини. Прииждаха на вълни и ни обграждаха.

— „Персонализирано независимо обучение“, а? — надникна към мен Приянка.

— Няма да му се размине — прошепнах аз.

Въздъхнах през носа си и заоглеждах децата така, както те оглеждаха нас. Повечето бяха крайно измършавели — само като ги наблюдавах, и коремът ми се свиваше от глад. Изражението на всяко лице разказваше историята зад него. Подозрение. Любопитство. Омраза. Горещината и тежките условия на живот бяха запечатали тези чувства у тях. Тук-таме срещах тревожно шарещи очи. Явно на новодошлите.

Останалите явно живееха тук от дълго време. Отпреди датата, на която компанията на Мур бе ознаменувала първата копка. И преди „общественият“ проект да се озове на масата до мен, докато обяснявах на репортерите за предпазливата инвестиция на правителството в него.

Въпреки че ме бяха заблуждавали, трябваше да разузная. Да настоявам. Вместо това с надежда се вкопчих в лъжата им и дори активно помагах с разпространението ѝ.

Трябваше да поставям всичко под съмнение. Дори самата себе си.

Може и да не бях толкова виновна, колкото хората, реализирали проекта, но все пак им бях съучастник — ето защо се чувствах длъжна да коригирам тази нередност. Толкова се бях вглъбила в издирването на Руби и Лиъм, в изчистването на името си и въздаването на справедливост в памет на хората, загинали при нападението в Пенсилванския университет, но замислях ли се за тези деца? Защо беше по-важно да докажа невинността си, вместо да осигуря правосъдие за жертвите на същата система, в която се борех да запазя мястото си?

Системата не беше повредена. Работеше на пълна пара — срещу нас. В онази секунда проумях всичко с кристална яснота. Никога нямаше да ни обезщетят за всички неправди, просто трябваше сами да си вземем онова, което ни се полагаше. А нямаше да получим такава възможност, ако се криехме в гората или се мъчехме да си сътрудничим с хората, които бавно, упорито и мълчаливо се бореха да ни изтрият от лицето на земята.

Не знаех къде е мястото ми в цялата тази история, но на всяка цена щях да разбера. И тогава някой щеше да си плати.

Една тийнейджърка излезе пред групата и закрачи напред-назад, оглеждайки ни подигравателно. Роман понечи да пристъпи пред двете ни с Приянка, но аз препречих пътя му с ръка.

— Пробвайте, ако искате — предупредих ги, — но ще съжалявате.

На подобни места важеше йерархията на глутницата. Силните се издигаха на върха чрез тирания и насилие, а онези, които разпознаваха собствената си слабост, предаваха живота си на големите кучета. Този ред се проявяваше донякъде дори в Каледония, независимо от строгия контрол и мерките за сигурност.

— Така ли? — провлече водачката на глутницата.

Под пръските черна кал прозираше бронзова кожа. Беше прибрала дългата си коса в небрежен кок. Ако съдех по ръста ѝ, вероятно беше на шестнайсет-седемнайсет.

От ръкава на униформената ѝ риза в ръката ѝ се спусна дълго парче дърво. Навярно колче за палатка, защото беше заострено в единия край. Но очите ми останаха върху ръката ѝ, където липсваха средният и безименният пръст. Грапавите белези над долните кокалчета бяха достатъчно доказателство, че не ѝ липсваха по рождение.

След като видях старите ѝ рани, нямаше как да не забележа и тези по другите деца. Всички бяха белязани по един или друг начин — отрязано крайче на ухо, избит зъб, празен клепач, покрит с парче плат.

Приянка нямаше вид на особено впечатлена.

— През гърлото или през далака предпочиташ да те пробода? — заплаши момичето, потупвайки колчето с пръсти.

Роман изглеждаше още по-малко впечатлен.

— Ти как мислиш, Док? — попита водачката някакво момиче с късо остригана коса и пресен яркочервен белег от операция.

Док излезе при нея и ни заоглежда с килната настрани глава.

— Пречупи първо дребната. — Говореше сънено, почти отегчено. — Другите двама я защитават. Ще направят всичко да я предпазят, но тя ще те послуша само ако я нараниш.

— Хм — подхвана Приянка, — не знам кое училище за злодеи си завършила, но всеки знае, че даваш въздълго обяснение на гениалния си план, след като го осъществиш.

Първото момиче изсумтя, но като отвори уста, думите ѝ бяха заглушени от камбанен звън.

Децата около нас се разпръснаха и хукнаха към палатките зад гърбовете се. Наизскачаха и други и стремително се присъединиха към потока от тела, стичащ се към нещо, което не виждахме.

— Хайде, Къби — каза момичето със сънен глас, изчаквайки приятелката си. — Ще се справим с тях по-късно. Знаеш как се държат всички, когато те няма наоколо. Засега зарежи зайците да живуркат в страх.

— Кой ще се страхува от вас, ако му пращате предизвестие? — обади се Приянка.

Водачката — Къби — устиска още малко, преди да пъхне колчето обратно в ръкава си. Като размести плата, видях, че е вързала няколко ленти от китката до лакътя си, за да закрепя там оръжието.

— Най-добре послушай бавачката си — казах аз.

Камбаната замлъкна също толкова внезапно, колкото бе забила. Преди да тръгне след Док, Къби ме посочи предупредително.

Аз също посочих себе си.

— Какво? Да не искаш аз да ти стана бавачка?

— Двете сте притеснително добри в печеленето на врагове — рече Роман, докато гледахме как момичетата вървят по пътеката измежду палатките.

— Нали някак трябва да те забавляваме — отвърна Приянка. — Е, какво пропускаме тук?

Отправи въпроса си към мен — единствения експерт в областта на лагерите.

— Нямам представа. В нашия лагер пускаха сирените само за събуждане и…

А, ясно.

— Какво? — подкани ме Роман.

— Храненията.

В Каледония се хранехме на смени в столовата. Редяхме се на права, мълчалива опашка пред прозорчето на кухнята, където получавахме стиропорена чиния с кашеста храна. Дори да приключехме преди другите, не помръдвахме от местата си, докато не чуехме звънеца, след което отнасяхме чиниите и пластмасовите си чаши до боклукчийските кофи при изхода на столовата. Тези, на които се падаше седмичната смяна за чистене, оставаха да измият пода и да избършат масата под зорките очи на войниците от Специален отряд „Пси“. Всичко се случваше методично и дисциплинирано, като на военна операция.

Съвсем не като в тази преизподня.

— Какво става тук? — учуди се Приянка. — Халюцинирам ли? Или това е някакъв шантав сън?

В центъра на най-голямата група палатки имаше четири масивни капака в земята. Пристигнахме тъкмо навреме да видим как се отварят със замах, оплисквайки с кал лицата на струпаните около тях деца. От шахтите се издигнаха асансьорни платформи, натоварени със сандъци от онези с дажбените пакети на ООН. Същите, каквито раздаваха из градовете, след като поеха контрола над страната.

Къби си запробива път през тълпата. Преди да достигне първия сандък, някакво малко момиченце се втурна напред и грабна пакет с храна, изнизвайки се между краката на струпаните деца. Още няколко решиха да пробват същата операция, но хлапетата, които ни бяха чакали на входа, им попречиха.

Всичките ми надежди, че се бяха помъчили да ни помогнат, се изпариха изведнъж.

— Да видим кого мразя най-малко днес? — провлече Къби, качвайки се върху един от сандъците.

Наведе се да вземе един пакет. Напомняха ми на някогашните опаковани менюта, продавани в хранителните магазини: мистериозно месо, което нямаше нужда да стои в хладилник, стар хляб, сушени плодове и пакетчета разтворима супа или овесена каша — до последните едва ли се прибягваше често.

Къби хвърли един пакет на своя приятелка, която се изсмя и блъсна момчето до себе си, толкова измършавяло, че някой порив на вятъра можеше да го отнесе. Другите ѝ приближени също получиха своята дажба — някои дори по две.

Останалите деца сякаш вехнеха пред очите ни. Празните им изражения ме притесниха най-много — апатията, която някак бе надделяла унижението и гнева, задето ги поставяха в подобна ситуация. Изглеждаха като че едва намираха сили да стоят прави, камо ли да ѝ се опълчат.

Лагерите и подобни места разчитаха именно на това смирение. На пълната подмяна на достойнството с инерцията. Оцеляването често пъти зависеше от това да избереш пътя на покорството, който можеше да те отведе към храна, вода и сигурност.

Междувременно наемниците по издигнатите метални пътеки наблюдаваха безучастно. Дори се забавляваха. Смееха се и сочеха по-малките деца, изтласкани най-отзад в тълпата.

— Отвратително — възропта Приянка. — Цялата тази картинка е потресаваща. Нищо чудно, че ги хранят като животни в клетка, все пак ги гледат, сякаш са отишли на зоопарк.

Преглътнах тежко. Сухотата в гърлото ми ми напомни от колко време не съм пила вода. По стената отдясно имаше някакви кранове. Три момичета се възползваха от възможността да се измият набързо, докато всички други бяха заети с храната. Мокрите им униформи полепваха по телата им и забелязах, че ребрата им се броят.

До тях имаше редица заградени тоалетни, чиито вид и миризма ми подсказваха, че не са нищо повече от дупки в земята. Макар и да предлагаха известно уединение на пода, нямаха таван, така че патрулиращите отгоре войници можеха да наблюдават какво се случва вътре. Дори в момента няколко мъже се бяха струпали на най-близката пътека и надничаха с похотливи усмивки в отделенията.

Сребристата нишка се изниза от съзнанието ми, издирвайки нещо, с което да се свърже, начин да разпали гнева ми до потребния ѝ взрив.

Исках да се измъкна оттук. Да измъкна всички оттук.

— Да се разделим ли, за да го намерим по-бързо? — предложих. — Сигурно са стотина пси, ако не и по-малко. Едва ли ще е много трудно.

Роман поклати глава.

— Май няма да се наложи…

Той посочи чернокож тийнейджър, който си проправяше път през тълпата от другата страна на сандъците. Очите му бяха кървясали, а калта по лицето му прикриваше донякъде големите синини по челюстта му. По ръцете му имаше открити рани, едната му скула изглеждаше охлузена и като че ли накуцваше.

— О, боже… — смая се Приянка. — Плашеща гледка е.

Макс Уендал стигна до втория от четирите сандъка и бръкна в него.

Суматохата наоколо стихна. Настана такава тишина, че чувах шумоленето на пакета в ръката му от трийсетина метра.

Макс постави с равнодушно изражение една правоъгълна кутия върху друга, без да обръща внимание на смаяните погледи, на предупредителното съскане от агитката на Къби. Игнорираше дори самата Къби, докато момичето не стъпи на сандъка, приклещвайки ръката му с крак.

— Да не ти се иска да умреш, Монах?

Макс спокойно опита да измъкне ръката си. Къби се приведе напред, прехвърляйки цялата си тежест върху нея. После му се усмихна подигравателно, облегна ръка на крака си и вторачи поглед в него. Единственият знак, че Макс изпитваше болка, бяха стиснатите му устни.

Роман стори крачка напред, но Приянка го хвана за китката.

Сцената се разви точно както очаквах.

Макс отказа да върне пакетите. Като извърна лице от Къби, тя пусна ръката му, наведе се още малко и го удари от едната страна на главата.

Ударът послужи като пистолет на старта на състезание. Цялата ѝ агитка налетя на Макс. Той изчезна от полезрението ми и в продължение на няколко ужасяващи секунди виждах само вдигнати ръце и юмруци, политащи яростно към него. Подскачах на всеки удар, който получаваше, и едва се сдържах да не извърна очи.

— Макс, какви ги вършиш? — прошепна Приянка. — Отбранявай се. Отбранявай се. Знаеш как…

Войниците заподсвиркваха от високия си пост. Запляскаха с ръце. Подстрекаваха агресорите с всеки ритник, с всеки шамар.

Зърнах отражение на собствения си леден гняв върху лицето на Роман.

Накрая Къби махна на хората си да оставят Макс. Пакетите, които бе взел, отидоха при няколко от нападателите му. Провизиите намаляваха скорострелно. Децата започнаха да се разотиват, някои с каменни лица и празни ръце. Ние тримата не помръдвахме от местата си.

Нито пък Мака Не го видяхме отново, докато асансьорите не се спуснаха в шахтите си и вратите им не се затвориха. Лежеше по лице в калта. Къби се наведе над него и му прошушна нещо със злобна усмивчица. Когато тръгна с последните останали деца към най-голямата палатка, Макс се надигна на лакти. Докосна плахо кожата на едното си слепоочие и лявото си ухо. Някой едва не го беше откъснал и сега по шията му се стичаше струя кръв. Очите му попаднаха първо на Приянка, после и на Роман, преди пак да се затворят. Макс въздъхна и заби лице в калта.

— Не знам как ви е вкарал тук, но трябва да се махнете. Веднага.

— Първо, Максимо, много се радвам да те видя отново. Драго ми е, че си взел присърце уроците ми по театрално майсторство — каза Приянка. — Много ми харесва и… ъ… копторът ти. Уютно местенце.

Не ни беше поканил, но ние все пак тръгнахме след него. Стените на палатката му, ако можеше да се нарече така, бяха раздрани и цели парчета плат висяха в тясното пространство. Като гледах кръпките на места, се питах дали не е поправял дома си с остатъци от други съсипани палатки. Беше я вкопал в земята, навярно за да я държи хладна в топлите месеци, и старателно си беше измайсторил легло от кал и още късове плат. Единствените му вещи бяха вехто одеяло и няколко празни шишета от вода. Въпреки това четиримата с мъка се събирахме в пространството, широко колкото задна седалка на кола.

Платът на входа перна косата ми. Завъртях се и съзрях три малки личица. Две момичета и една по-мъничко момченце. Луничките им се смесваха с пръските кал по кожата им.

Като ги забеляза, Макс посърна и поклати глава.

— Няма нищо — каза едно от момичетата. — Не се натъжавай, Макс Поне опита.

— Ето какво ще ви дам. — Той бръкна под сгънатото одеяло и извади изтъняло пакетче крекери. — Намачкайте ги с малко вода, за да успее да ги глътне. Спадна ли температурата ѝ?

Погледнах децата с нарастващ ужас. Момчето взе крекерите с толкова виновен поглед, че ме прониза като нож. По-високото момиче поклати глава, разкривайки белега на скалпа си, където косата ѝ не беше пораснала след операцията.

— Но проговори и ни поиска вода.

— Това е добре — увери ги Макс. — Ей сега ще дойда да я погледна, става ли?

По-голямото момиче ни измери с присвити очи.

— Това са зайците, за които Къби ни каза да не помагаме. Ще те намрази още повече.

— Мрази ме достатъчно, защото отказвам да се отбранявам — обясни Макс. — А сега вървете.

Децата пуснаха капака на палатката, скривайки заслепяващата светлина на прожекторите.

— И защо не се отбраняваш? — попита Роман накрая. — Научен си като всички нас.

— Защото вече не живея така — отговори Макс. — Не използвам насилие. Не убивам. Обещах на себе си и на света, че няма да го изпълвам с още болка. Едно не разбирам обаче: защо Мърсър изпраща вас, вместо сам да дойде да ме вземе? Кога се досети, че съм тук?

Приянка изсумтя ядосано и разпери ръце.

— Откъде да знаем? Когато го напусна, трябваше да те последваме. Не можехме да се върнем при Мърсър без теб.

Макс я изгледа учудено, сякаш дори не му беше хрумвало.

— Затова ли се предаде на властите? — поинтересува се Роман, връщайки го деликатно към основната тема. — Чувствал си, че заслужаваш наказание?

Макс вдигна поглед от бедрата си, където досега заглаждаше с длани крачолите на униформата си.

— А не заслужавам ли? Не заслужаваме ли всичките?

— Не те разбирам — отбеляза Приянка. — Защо им позволи да те тикнат на това място?

— Заради човешките животи, които унищожихме! — прекърши се накрая той. — Заради всички мъже, жени и деца, които трябваше да убием, само и само да задоволим капризите на незадоволим човек. Не съм като вас Не мога просто да забравя и да продължи напред!

В тишината, която се разстла помежду ни, чух шушукането на децата от съседните палатки. Нечие учестено дишане, докато вървеше през гъстата кал.

— Никога няма да го забравя — каза тихо Роман. — Как бих могъл? Нали аз натисках спусъка.

— Знам… знам — отговори Макс Срамът в думите му ме порази. — Но вече не живея така. Няма да се върна към това и няма да позволя на Мърсър да ме вземе, като дойде другия път.

Аз първа осмислих изречението му.

— Какво каза?

— Мърсър идва тук? — попита Роман.

Сега бе ред на Макс да ни изгледа объркано.

— Не ви праща той и не идвате да му се опълчите…?

— Идваме заради теб — уточни Приянка.

— Макс — вклини се остро Роман, привличайки вниманието му обратно към себе си. — Сигурен ли си, че си виждал Мърсър тук?

— Не смяташ ли, че мога да разпозная това чудовище от цял километър разстояние? — Макс потри лицето си. — Измислили са цяла система. Отделят Феномените за него и той идва веднъж месечно с въоръжена стража, за да си подбере. Видях го с очите си. Два пъти. Последно дойде преди два дни.

Роман изруга и стисна с ръце коленете си. Устата на Приянка се отвори и затвори безмълвно.

— Не водеше Лана — каза Макс. — Поне не я видях.

— Не — обясни Роман, — тя преследваше нас.

— Явно Мърсър много ви иска обратно — засмя се безрадостно Макс. — А знаете ли кое е най-извратеното? Децата тук го приемат за герой. Наричат го Ангела на арената.

— Да му се не види! — възкликна Приянка. — Мур няма как да не знае за това.

— Мърсър може да има пряка уговорка с охранителната компания, която Мур е наел да ръководи заведението му — каза Роман. — По-лесно е да подкупиш някоя дребна риба, отколкото едра клечка като Мур.

— Не… — Мислите ми започваха да се навързват все по-бързо. — Всъщност звучи доста логично. Разсъди малко какви компании купува и колекционира Мур. Една от най-големите му придобивки през последните години беше транспортна компания за вътрешни и международни превози.

Камиони. Товарни кораби. Почти ексклузивно разрешение за пресичане на границите между всички зони и достъп до пристанищата без особен контрол от страна на правителството.

Роман отвори уста, очевидно схванал връзката. Помъчих се да не си представям нито него, нито другите отвлечени от семействата им деца в такива транспортни контейнери. Тук, в Америка, трябваше само да намерят децата, които често се забъркваха в неприятности, или онези, които пропадаха през пролуките в системата. Непотърсените.

Нежеланите.

— Мърсър получава деца, но какво получава Мур от сделката им? — попитах.

— Добър въпрос — отвърна Макс. — Съветвам ви да напуснете и да отидете да го бистрите някъде другаде.

Без да го удостои с внимание, Приянка забарабани с пръсти по коленете си.

— Всички знаем, че Мур си събира армия, нали? Разправя на света, че искал да превъзпита децата пси и да ги превърне в „полезни“ за обществото, но всъщност цели да създаде военна сила.

— Накъде биеш? — намеси се Роман.

— Не е ли по-лесно да си направиш армия, вместо да принуждаваш всички пси, завърнали се при семействата си, да постъпят на военна служба? — каза Приянка. — Мур дава деца на Мърсър, но с намерението да ги изкупи обратно някой ден. Обучени и с подсилени способности.

— Но защо му е да взима Зелени, ако досега е работил с деца без мутация? — попитах.

— Баща ми установи, че е по-лесно да предизвикаш мутация на вече съществуваща мутация — поясни Макс. — Пък и Феномените нямат толкова сили да се съпротивляват.

— Е, Максимо, време е да изплатиш малко от греховете на баща си — каза Приянка.

— Не желая да наранявам никого повече — поклати глава той.

— Май по-скоро не искаш някой да наранява теб повече — контрира го Приянка. — Ние бяхме екип, а ти ни разцепи. Съсипа надеждата ни да унищожим Мърсър отвътре, затова той продължава да измъчва деца, да ги продава като стока, да ги обучава, да експериментира с тях, да ги убива. Струва ми се, че трябва да се чувстваш поне малко отговорен, като се има предвид, че твоят баща е главният инструмент на онова чудовище.

— Сериозно ли проникнахте в секретен затвор само за да ме нахокате? — попита Макс. — Не е трябвало да си правите труда. С нищо не можете да ме накарате да се почувствам по-виновен, отколкото сам си натяквам, че съм. Виждам ги в сънищата си всяка божа нощ, Прия. Всичките ни жертви. Всички хора, които Мърсър ни изпрати да търсим. Затова и се предадох. Исках да получа лечението. Не желаех повече никога да ме използват така. И ако идвате заради способностите ми, просто сте си пропилели времето. Никога не съм ви имал за глупаци, но ето каква глупост спретнахте.

Той вдиша дълбоко и пак затвори очи. Накрая проговори толкова тихо, че не знаех дали го чувам правилно. Запляска леко челото си с длан, като че се мъчеше да забие думите по-надълбоко в съзнанието си.

— Не мога да променя света, но мога да променя себе си… Не мога да променя света, но мога да променя себе си…

Белегът на скалпа му не бе толкова отчетлив, колкото тези на повечето деца, навярно защото бе имал повече време да избледнее. Но го имаше — и Макс беше прав. Глупаво беше да идваме тук, особено без да проучим щателно на какво може да попаднем. Глупаво. Безразсъдно. Отчаяно.

Ала не безсмислено.

— Действително дойдохме да те помолим за помощ — потвърдих. — Но май ти повече се нуждаеш от помощ.

— А ти коя си? — вдигна поглед Макс.

— Казвам се Зу — отговорих. — И ще ви измъкна всички до един от това място.

Тридесет и четвърта глава

Идеята се зароди, докато произнасях думите. Роман и Приянка ме изгледаха учудено, но аз не откъснах очи от Макс.

— Мислим, че една моя приятелка е тръгнала да търси изчезнали деца и вероятно е попаднала в ръцете на „Синя звезда“ — разказах му. — Сега и тя е в неизвестност.

— Съжалявам за приятелката ти, но…

— Приятелката ѝ се казва Руби Дейли — вметна Роман.

Изражението на Макс се промени мигновено. Очите му се изцъклиха, ноздрите му се разшириха. И всичко му се изясни.

— Зу като Сузуме Кимура.

Кимнах.

— Дейли е в неизвестност от години…

— Не, укрива се от години — поправих го. — Има разлика. Ако я намерим, ще използваме доказателствата, които вероятно е натрупала, за да изобличим Мърсър и „Синя звезда“. — Като се сетих за момичетата на площадката за кънки, добавих: — И всичките им партньори в трафика на деца.

— Дори да исках да ви помогна… вече е твърде късно — отбеляза той, прокарвайки ръка по белега на главата си. — Закъсняхте.

— Да не допускаш, че тая джаджа ще ми се опъне? — засегна се Приянка. — Не се ли научи вече да не ме подценяваш?

— Чакай малко. Можеш ли да влияеш на имплантите? — смаях се аз.

Устройството, създадено от Лилиан Грей и други учени от „Леда Корп“, реално функционираше като пейсмейкър. Регулираше анормалния електрически поток през мозъка на децата с пси мутации и по този начин им отнемаше достъпа до силите им.

Тя сви рамене.

— Да. Просто мога да ги изключа.

— Без той да пострада? — надникнах към Макс. — И аз бих пробвала да деактивирам импланта, но батерията му е затворена в специална кутия, която я предпазва от техническа и пси-намеса.

— Е, и аз не съм дръзвала, затова не мога да гарантирам, че ще е безболезнено и без странични ефекти — обърна се Приянка към Макс. — Имплантът завинаги ще си остане в главата ти, но не те държи жив. Не виждам причина изключването му да ти навреди по какъвто и да било начин.

Макс сведе очи към напуканите си ръце в скута си.

— Няма да се измъкнете оттук. Нито вие, нито който и да било от нас — пророни той. — Пък и какъв е смисълът? Това е сметището на края на града. Има само крадци и разбойници. Всякакви престъпници.

— И какви престъпления са извършили? Крали са, за да оцелеят? Неволно са наранявали други хора, защото никой не ги е научил как да контролират силите си? Или при самозащита? — попитах. — Само чакат да се провиним. Законите им се затягат бавно около шиите ни като примка на бесило и вече няма измъкване. Колкото повече се съпротивляваме, толкова повече се затяга възелът и по-бързо умираме.

Макс килна смутено глава.

— Ти не работеше ли за правителството?

— Вече не.

Нямаше връщане назад. Видяла бях твърде много и бях навлязла твърде надълбоко в сенките. Но имах нужда пътят напред да ми се разкрива малко по малко и така, докато не излезехме от мрака, устремени към светлината от другата му страна.

— Чрез теб ли трябва да я издирвам? — попита ме Макс — Мога да го направя още сега, а после сте свободни да избягате оттук, щом сте толкова убедени, че има начин.

— Не — отвърна Приянка. — Тя не е виждала Руби от години. Резултатът няма да е точен. Налага се да те отведем при един човек, който я е виждал по-скоро.

Макс поклати глава и прокара грубо ръце през косата си.

— На мен тук ми е мястото. Заслужавам си го.

— Нищо подобно — уверих го. — Нито едно от децата тук не го заслужава. Не и това.

— Моля те — подхвана Роман, — умолявам те да ни помогнеш. Не защото ни го дължиш, а защото е правилната постъпка.

— Очаквах поне ти да ми влезеш в положението — каза треперливо Макс. — Не е редно… Не заслужавам да съм на свобода след всичко случило се. Как да изкупя греховете си? Не знам как да поправя грешките си. Кажи ми как…?

— Едни се покайват чрез молитви за прошка — каза Роман. — Но други вършат достатъчно добри дела, че да я заслужат. — Той огледа вътрешността на палатката. — Страдал си прекомерно. Не позволявай на болката си да се превърне в затвор.

— Цял живот не си видял покой — каза Макс.

— Така е — призна Роман. — И може би не го заслужавам. Ала искам да осигуря покой на хората, които обичам. И ти си един от тях.

— Ние оцеляхме, Максимо — обади се Приянка. — Наш дълг е да спрем Мърсър.

— И баща ми — добави приглушено той.

Изопнах гръб.

— Значи ще…?

— Да. Ще ви помогна — потвърди Макс. — Доколкото съм способен. Но не знам как да се разкараме оттук. А няма да оставя другите.

— Трябва да изпепелим това място — казах. — Трябва да им покажем, че няма просто да си кротуваме.

— За буквално или образно „изпепеляване“ говориш? — попита Приянка. — Защото съм готова да бълвам огън.

Потрих умислено лицето си.

— Колко импланти можеш да деактивираш без опасност за твоя живот?

— Зависи от трудността — отвърна Приянка. — Едва ли ще се изложа на особен риск, но някой трябва да ме следи, когато изпадна в онова състояние, защото може наистина да опожаря тая проклета дупка.

— Добре — съгласи се Роман. — Ще съм до теб през цялото време.

— Намислила съм ти и друга работа, освен изключването на имплантите — обясних гузно.

— Не се бой, искричке. Ще се опазя. Няма да ви позволя да се забавлявате без мен — увери ме Приянка.

— Е, няма да имаме време да убедим всички — каза Макс. — Децата са около стотина и някое от тях може да ни издаде, за да се подмаже на надзирателите.

— Какво възнамеряваш да направим? — попита ме Роман. — Да разберем кога се сменят войниците и да се възползваме от прозореца?

Безспорно щеше да е рисковано. Щурмът в Търмънд изискваше седмици на планиране и координирани действия с външни съучастници. А тук щяхме да разчитаме на изненадващи действия и хаос вместо на прецизно изготвена стратегия.

— Мисля да не оставяме никого тук — отговорих. — Пък и не е необходимо да убеждаваме всички. Трябва да убедим само един човек.

— Я виж ти! Май дамите идват да си поемат наказанието.

Изобщо не се изненадах, когато намерихме Къби в най-голямата палатка, също толкова неизненадващо заобиколена от всичките си бабаити. Двама от тях станаха, съзирайки двете ни с Приянка. Веднага забелязах коловете за палатка в ръцете им.

— Успокойте се — каза Приянка. — Освен ако не сте тръгнали на лов за вампири, коловете няма да са ви нужни. Идваме с мир, така да се каже.

Шатрата представляваше четири-пет свързани палатки и моментално стана ясно, че повечето от грубите вълнени одеяла на лагера са струпани тук. Използваха ги за всичко — от постелки за по-удобно спане до завеси, отделящи пространството, където се бяха събрали Къби и свитата ѝ, обградени от празни дажбени кутии и бутилки от вода.

Надникнах нагоре, за да се убедя, че наистина сме скрити от погледите на войниците над нас. Не долавях микрофони и камери. Приянка потвърди, като докосна ръката ми и поклати отривисто глава.

Едва не се изсмях. Поне наемниците не се преструваха, че ги интересува дали ще ни убият. В Каледония твърде дълго ни лъгаха, че камерите и войниците от Специален отряд „Пси“ били там, за да ни защитават. Всъщност присъстваха единствено, за да спазваме поведение и да ни наказват, провиняхме ли се. Тукашните войници не полагаха особени усилия за поддържането на реда, защото пси-способностите на всички деца бяха потушени като пламъци. Ето защо просто си седяха спокойно и гледаха как се избиваме едни други. Все пак тук живееха отритнатите от обществото. Непотърсените и непорядъчните. Тоест… моите хора.

— Къде е гаджето ви? — попита Къби.

Макс бе завел Роман на разходка из арената, за да го запознае с разположението ѝ и възможните маршрути за бягство.

— На кои от тези хлапета нямаш пълно доверие? — попитах я, вместо да ѝ отговоря.

Тя присви очи насреща ми.

— Защо те интересува?

— Имам предложение за теб — казах ѝ. — Но ще ти го съобщя само ако ме увериш, че никой няма да го изпее на наемниците, за да им се подмаже.

— Който доносничи на сивите типове, си има работа с мен — заяви тя, грабвайки собствения си кол от палатка, за да демонстрира нагледно.

— Ами ти? — настоях аз.

Децата около нея зашушукаха и си заразменяха погледи, вариращи от тревожни до любопитни. Лицето на Къби пламна и цялото ѝ перчене като че ли остана на заден план.

Док, момичето със сънен глас, седеше от лявата ѝ страна. То се отпусна назад върху ръцете си и впери присвити очи в мен.

— Опитва се да изпробва…

Къби вдигна рязко ръка и Док млъкна. Гневното възмущение по лицето ѝ прерасна в ярост и тя насочи върха на кола към гърдите си, тласкайки го към себе си, за да подчертае всяка своя дума.

— Влязох тук като всички други, отнесоха се с мен по същия начин. Да не мислиш, че бих се унижила да сътруднича на гадовете, които ни държат тук? Или пък че това помогна на някого в „Блек Рок“? За нищо на света. Просто децата ме уважават, това е.

„Блек Рок“? Пристъпих напред.

Бях решила, че е на не повече от шестнайсет, но щом е била в „Блек Рок“, лагера на второ място по големина и безпощадност след Търмънд, трябваше да е най-малко на моята възраст. Възможно беше дори да е по-голяма от мен, но животът в лишения да я беше изсмукал до кости.

Двете вторачихме нетрепващи погледи една в друга. Приянка долепи рамо до моето.

— Била си в лагер, нали? — поде Къби, сваляйки кола. — Виждам го в очите ти. Оня мрак, дето никога не те напуска.

Околните се умълчаха. Нищо чудно, че Къби с лекота беше превзела това място, познаваше до болка живота в лагерите. Затова и знаех какво да ѝ кажа — какво да кажа на всички тях. Все пак правителството не бе залагало единствено на гласа ми, научили ме бяха да склонявам съзнания и сърца. И сега се канех да използвам това свое умение.

— Предполагам, че се питаш с какво мога да съм ти полезна — подхванах, отпускайки стойката си. — Нови сме тук и не сме наясно с нещата. Все още. Права си, знам какво е да си заключен и да си мислиш, че ключът е на хиляда километра от теб. Но не е.

Приянка извърна очи към мен, видимо недоумявайки накъде бия.

— Тези места съществуват, най-вече за да ни отнемат достойнството, да ни направят покорни. Онези познават силата ни и на всяка цена искат да я потиснат. Повтарят ни, че сме прекалено малки, за да разберем, че трябва да имаме търпение, да ги слушаме, само и само да не ни позволят да разгърнем потенциала си, да постигнем нещо удивително. Тези хора — махнах над главите ни, — вярват, че заслужават буквално да стоят над нас. Няма да се трогнат, ако просто си умрем. Даже ще им облекчим работата. Твърде вероятно е именно на това да се надяват.

Сред децата се прокрадна одобрително шушукане. Къби се приведе напред и подпря ръце на коленете си.

— Войниците ви наричат скотове. Не деца, не пси, дори не изроди. Скотове, като диви зверове, улавяни за удоволствие. Гади ми се от тях. Иде ми да пищя и знам, че с всички ви е така. Някога позволявах на подобни хора да ме нараняват. Опитаха да ме прекършат и почти успяха, но няма да им позволя да нараняват и вас. Дори това да е последното — единственото — смислено дело в живота ми, ще ви помогна да избягате оттук. Заслужаваме свобода. Заслужаваме много повече от това. Обречени сме на тъмен завет, но те не подозират колко добре сме се научили да живеем в сенките, да творим своя собствена светлина.

Повторение, хипербола, диалогизъм, апофаза — всички малки реторически похвати, на които ме бяха научили Мел и авторите на речите ми, арсеналът, с чиято помощ неизменно защитавах аргументите си. Но дори тези оръжия бледнееха пред това да говориш от сърце.

Отново погледнах Къби в очите.

— Знаеш ли какво се случи в Търмънд онзи последен ден?

Тя ми се усмихна вместо отговор. И аз ѝ отвърнах с усмивка.

Тридесет и пета глава

По-трудно от обединяването на всички около плана ни се оказа измислянето на причина да се съберем на едно място, без войниците да ни заподозрат — като в същото време задържим пълното им внимание.

Не мога да променя света, но мога да променя себе си…

Надникнах към Макс, който стоеше недалеч от нас. Другите деца се стичаха покрай него като река покрай камък, но той дори не отвори очи да посрещне любопитните им погледи. Просто повтаряше изречението отново и отново.

Не знаех как да му обясня, че всъщност е грешно. За добро или лошо, един човек наистина можеше да разполага със силата да повлияе на множество чужди съдби. Всичко зависеше от трибуната му, от онази рядкост да се окажеш правилният човек в правилния момент. Ала аз самата разбирах подобно схващане вероятно далеч по-добре от другите хора. Не можех да контролирам света, ето защо контролирах собствения си глас. Почувствах ли се безсилна, неспособна да продължа напред, знаех, че е по-лесно да опитам с малки крачки, отколкото с големи подскоци.

— Сигурен ли си, че ще си готов за това? — попитах Макс Всички гледахме с притаен дъх как Приянка деактивира импланта му. Макс почти не го усети — през тялото му просто пробяга искра на статично електричество, но оттогава не спираше да трепери. Двама от приятелите на Къби тръгнаха от палатка на палатка, водейки децата в нейната на групички от петима до десетима, като умишлено протакаха случващото се цели два часа. Няколко от хлапетата решиха да запазят импланта си активен, но онези, които минаха през Приянка, сега обикаляха арената, сякаш във вените им течеше огън.

Повечето бяха Сини и Жълти, но тук-там се мяркаше и по някой Зелен — Сродници, Искри и Феномени. Термините на Приянка вършеха добра работа за идентифицирането на всяка група, без опасност някой подочул войник да проумее за какво си говорим. Децата веднага ги харесаха — имената, които сами си давахме, неизбежно щяха да са ни по-мили от етикетите, които други ни лепваха принудително.

Колкото повече деца си възвръщаха силите, толкова повече ми заприличваха на коледни лампички. Всяко имаше своя собствена светлина, но заедно вълнението им беше просто поразително. Като че твърдата броня, с която се бяха покрили, най-сетне падаше, позволявайки им да чувстват отново.

Още при първата искра на сила в съзнанията им половината деца инстинктивно понечваха да я изпробват, но Къби мълниеносно ги срязваше:

— Ако някой реши да се прави на супергерой преди сигнала — предупреждаваше тя всяка групичка, — ще го убия собственоръчно. Чухте ли? Ще изчакате един час. Трябва, иначе ще изкормят всички ни.

— Макс? — извиках го по-силно този път.

Децата в голямата палатка шушукаха предпазливо, а плановете се обсъждаха само в ъглите, към които войниците нямаха видимост. Макс наблюдаваше как Роман и Приянка съставят стратегията с няколко по-големи Сродници.

Роман бе предложил по-малките деца да не участват в първата фаза на бягството. След като Макс приключеше тук, щеше да отиде при тях в претъпканата палатка, където да изчака в безопасност края на по-ожесточения сблъсък.

Но ето че той подскочи от гласа ми и прокара разтреперана ръка през косата си.

— Извинявай, бях се замислил… Очаквах да са по-уплашени.

— И аз — признах си.

В ситуации като тази известна доза страх беше ползотворна — държеше те нащрек.

— Приянка може да включи импланта, като приключиш — напомних му. — Ако това те притеснява.

— Не. Не е това — увери ме той. — Просто… бях забравил какво е усещането. Сякаш в черепа ми се вихри буря. Ако мина покрай някого, който си мисли за друг човек или пък страда по него, силата ми иска да опознае връзката им. Да го намери.

— Да тръгне на риболов — реших да използвам метафората на Приянка.

Той кимна.

— Лана понякога използваше своята върху нас. Докато се учеше да я контролира, изпробваше границите си като Ограничител. Онези моменти на затишие ми действаха толкова облекчаващо. Когато издирвам някого, мозъкът ми като че гори от треска. Не мога да различа своята собствена реалност от тази на другия човек. Понякога се свързвам и търся неволно, виждам неща, които не бива да виждам.

— Не си виновен ти — уверих го. — Същото се случваше и на Руби, докато накрая не се научи да контролира дарбата си.

— Много съм се чудил за това — каза Макс. — Често си мислех за нея, представях си какво ли е чувството. Баща ми имаше какви ли не теории за нейната способност. Той беше вманиачен по нея не по-малко от Мърсър.

— Роман и Прия ми споменаха — отвърнах. — Да призная, изобщо не разбирам баща ти. И не само защото е експериментирал с деца. Правил го е с теб, със собствения си син.

— Нямаше особен избор. — Макс обви ръце през гърдите си. — Помниш ли всички онези поръчани от правителството опити върху още немутирали деца? Баща ми работеше за „Леда Корп“ в старата лаборатория във Филаделфия, която затвориха. Водеше ме със себе си там. После подменяше резултатите, за да изглежда така, сякаш не съм се повлиял. По онова време бях Феномен. — Той се умълча за момент, а сетне се засмя учудено. — Леле! Това не съм го споделял дори с Прия и Роман.

— Защо? — полюбопитствах аз.

— И бездруго се чувствах отритнат заради баща ми. Не желаех да им давам поредната причина да ме намразят. — Отворих уста да възразя, но той поклати глава. — Както и да е, просто ме биваше с цифрите и запаметяването. За такива таланти лесно се намираше обяснение. Все пак баща ми е най-умният човек, когото познавам. Повечето хора не биха се озадачили, ако се окажеше, че съм наследил интелекта му, или пък този на мама, която беше професор по математика.

Това ужасяващо „беше“.

— Тя…?

Макс притисна по-плътно раменете си с ръце.

— Мърсър поръча да я убият. И двете със сестра ми, макар че според мен сестра ми е загинала случайно. Трябваше да е на работа онази вечер. Винаги работеше в четвъртък вечер.

— Божичко! — смаях се. — Много съжалявам. Защо е постъпил така?

— Когато ние четиримата претърпяхме мутацията, Мърсър решил, че баща ми умишлено не е постигнал желания резултат, за да не му подсигури негова собствена Руби — обясни Макс — Искал е да убие един член от семейството му, за да му покаже какво произтича, когато го разочароват, както и да остави другия жив с вечната заплаха, надвиснала над главата му. Съвсем типично е за Мърсър. Накарал е баща ми да си мълчи пред мен, за да не се настроя срещу Мърсър, понеже му бях полезен.

— Как си разбрал тогава? — попитах.

— Видях всичко — каза дрезгаво Макс — Докато се мъчех да опозная силата си, установих, че мога да се свързвам с майка ми. И с Нийв. След като веднъж се получи мостът помежду ни, вече можех да го използвам, когато ми хрумне. И така една вечер…

— Макс… — подхванах.

Но всички думи ми се струваха банални.

— Хайде, действаме ли? — обади се иззад нас Къби. — Стъмва се.

— Ще бъдеш ли така любезна да възпреш ентусиазма си? — помоли с изстрадал глас Макс — Знам, че ме мразиш, но…

— Не те мразя, Монах — увери го тя. — Просто ме вбесяваш.

— На мен пък ми се струва… — поде той. — Ох, както и да е. Няма значение.

— Готова ли си? — извърнах се към нея аз. — Ако нещо се обърка…

— Предпочитам да умра като легенда, вместо да ме стъпчат като червей — довърши изречението ми Къби. — Всички знаят какво се случваше в Търмънд и ще се постарая да разберат, че същото се е разигравало и тук, на арената.

Обърнах се към Макс, но той вече вдигаше капака на палатката, за да започне представлението. Преди да излезе обаче, той каза:

— Знам, че не би трябвало да го искам, както и че ще намеря спокойствие само ако се отърва от омразата… но някои хора просто са чудовища. Единствената им цел е да ни поглъщат един по един.

— Е, Мърсър скоро ще се задави — отговорих.

Макс се засмя тихо и излезе от палатката.

— Не ми приличаш на човек, чийто гениален план всеки миг ще се осъществи — рече зад гърба ми Приянка.

Зениците ѝ си бяха възвърнали нормалния размер и вече не подскачаше от крак на крак, главно защото бе разсеяла прилива на адреналин с няколко бързи обиколки на арената.

— Да, леко съм притеснена — доверих ѝ, гледайки как Къби потупва окуражително хората си по раменете и им говори нещо, което не чувах от разстояние. — Малко се изненадах, че прие толкова безпроблемно. Мислех, че ще се наложи да я убеждавам по-сериозно.

— Все пак живее буквално в калта — изтъкна Приянка. — Едва ли е умувала много.

Прехапах долната си устна.

— Имам усещането, че можем да ѝ вярваме, но пък интуицията доста ме подвежда напоследък. Не е изключено да ни предаде.

— С удоволствие бих я предала от твое име, ако това ще улесни нещата — предложи Приянка.

— Невероятната избирателност на съвестта ти е едно от любимите ми неща в теб — казах ѝ. — Но май няма да се наложи.

Погледнах първо към нея, а после и към Къби, която тайно мажеше лицето си с кал. Бойната ѝ маска изглеждаше ужасяващо, каквато вероятно беше и целта. Хората ѝ започнаха да вършат същото.

— И все пак — продължи Приянка — не е необходимо да я харесваме. Просто трябва да вярваме, че на нея ѝ харесва да живее в калта по-малко, отколкото харесва нас самите.

— Заемат позиции — обяви Роман, идвайки към нас. — Къде ни искаш, Прия?

— Отивам да проверя. За да проникнем в цялата система, трябва само да имат устройство, свързващо ги с някой сървър в главната сграда — уточни тя. Преди да излезе, прегърна и двама ни силно. — Да се справите блестящо, приятели!

— Не е страшно, ако не смогнеш с всичко — уверих я. — А ако е прекалено опасно да се качваш на горния етаж…

За тази част от плана се налагаше да се осланяме на късмета си и това изобщо не ми се нравеше. След като отворехме портата, двамата с Роман щяха да потърсят контролния център. Трябваха ни доказателства, че Мур е излъгал за обучителната си програма, а охранителните камери можеше да са заснели Мърсър през изминалите дни. Най-важно беше да докажем, че работи с Мур. Без конкретни доказателства обществото щеше да приеме нашата версия на събитията просто като поредната конспиративна теория.

Приянка махна небрежно с ръка.

— Не ми трябват свръхчовешки сили, за да сваля файловете от охранителните камери на флашка. Ще се справя. — Запътвайки се към изхода, тя се обърна и ме посочи. — Дойдохме заедно, ще си тръгнем заедно.

— Дойдохме заедно, ще си тръгнем заедно — повторих.

Роман закрачи след нея, но спря внезапно. Обърна се към мен и понечи да вдигне ръце, сякаш се канеше да ги сложи на раменете ми, но бързо ги отпусна до тялото си. Погледът му запрескача между очите ми и обувките му, спирайки се на нещо много интересно в калта, което не виждах, а лицето му започваше да придобива все по-измъчен вид.

Накрая протегна ръка. Отне ми неочаквано дълго време да осъзная, че трябва да я стисна.

Без да искам, му пуснах малко ток и двамата подскочихме едновременно, но той не пусна ръката ми.

Рискувах да го обидя, ако пак попитах дали ще съумее да усвои способностите на Приянка, докато изпълнят мисията си, вече ме беше уверил, че може, и това ми стигаше. Той обаче прочете мислите ми.

— Ако припадна… — започна, без да пуска ръката ми.

— Няма да те оставим — предупредих го. — Така че дори не пробвай да го предлагаш.

— Ясно… ясно. Ако умра обаче, наистина не си правете труда — настоя той осезаемо притеснен.

Учудих се, че ръката на толкова точен стрелец може да трепери така. Пристъпих към него, без да се замислям, водена от внезапния топъл импулс в стомаха си. Сърцето ми заблъска по ребрата ми, докато в тялото ми се преплитаха смущение, вълнение и страх. В следващия момент Роман пусна ръката ми и едва не избяга от палатката.

— Да не му каза, че мирише на наакано? — попита Къби.

Поклатих смаяно глава.

— Е, ще продължите каквото там вършехте, но след като си приключим работата. Готова ли си?

Къби завъртя рамене назад, разтърсвайки ръцете си.

— Не го наранявай — прошепнах ѝ, докато излизах след нея от палатката. — Не забравяй, че всичко е за заблуда на противника.

Тя надникна към мен през рамо и изсъхналата кал по лицето ѝ се пропука от безрадостна усмивка.

— Не ти ли омръзна все да се преструваме заради някого?

— Къби! — изрева Макс от позицията си пред палатката. — Излез, страхливке такава!

— Мой ред е — каза ми тя. — Гледай да не се изложиш.

Макс удари пръв.

Юмрукът му попадна право в челюстта на Къби и силата му почти я завъртя назад. Калта засмука краката ѝ и ѝ даде достатъчна стабилност, че да откликне с ритник. Внезапно останал без въздух, Макс се преви надве. Продължиха да си разменят юмруци, шамари и ритници, тъпчейки в кръг из калта. Зрителите на арената започнаха да прииждат към боя с викове и подсвирквания.

Надзърнах към войниците, струпани над тях — зяпаха с удоволствие как двама от затворниците им опитват да се разкъсат един друг. Все повече прииждаха, за да видят боя, зарязвайки външните пътеки, по които трябваше да патрулират.

— Да не се имаш за нещо повече от нас? — изкрещя Къби. — Да не мислиш, че и ти не си същата измет?

— Мисля, че ти си най-голямата пречка тук — отвърна Макс.

Приянка и Роман стояха под крехката сянка на издигнатата пътека. Роман я държеше за рамото и двамата гледаха нагоре. След секунда очите на Приянка срещнаха моите и тя кимна.

Проникнали са.

Запроправях си път към центъра на бойната площадка и кимнах на Къби, докато минаваше покрай мен. Тя също ми кимна едва забележимо и пак налетя на Макс.

Приянка смяташе, че ще са им нужни поне пет минути да проникнат в охранителната им система и да я деактивират. Пет минути. Триста секунди.

Двеста деветдесет и девет…

Макс се нахвърли на Къби с боен рев. Неколцина от войниците се разсмяха. Въобразяваха си, че гледат продължението на предишната схватка. Съвсем очаквано от дребните чудовища в калта.

Двеста деветдесет и осем…

Секундите се изнизваха. Опитах да погледна назад към Приянка и Роман, но не ги мярках през главите на развълнуваните деца между нас. Едва не подскочих, когато Къби изрита Макс в гърлото, карайки очите му да изхвръкнат от орбитите.

Той залитна назад и се блъсна в тълпата от децата, които веднага го изтикаха обратно към Къби. Тя моментално го просна по гръб точно пред мен. Лепкава кал плисна към обувките ми.

Макс ме погледна от земята, напълно загубил доскорошното си самообладание.

„Извинявай“ — оформих с устни, а Къби дойде да го издърпа грубо на крака.

— Хайде, не се отказвай толкова лесно — каза му. — Тъкмо започвам да се забавлявам!

Той залитна, мъчейки се да се съвземе от последния удар. Финтира надясно и успя да заблуди Къби. По лицето ѝ се изписа искрена изненада, когато левият му крак се озова в свивката на едното ѝ коляно и я накара да загуби равновесие.

Момчето до мен кресна възторжено и разпери юмрук във въздуха.

Движението сякаш се случи на забавен кадър пред очите ми и секундите така се проточиха, че очаквах да спрат напълно. От юмрука му изригна сила, която първо вдигна връзките на кубинките на войника над нас, сетне обгърна цялото му тяло. Както си стоеше със злорада усмивка на лице, гърбът на войника се изви болезнено и устата му зейна в безмълвен вик. Накрая полетя от издигнатата пътека.

И се стовари в калта при всички нас.

Тридесет и шеста глава

Войникът се строполи на земята, вдигайки вълна от катранена кал. Макс успя да отскочи встрани, но на Къби ѝ се наложи да се претърколи, за да не падне върху нея. Всички изглеждахме не по-малко учудени от войника. Синьото момче притисна ръка към гърдите си, сякаш физически бе ударило мъжа.

В първия момент никой не помръдна. Възцари се пълна тишина. След това се спусна хаос. Наоколо проехтяха смаяни възклицания, а отгоре се чу тропане на метал — войниците вадеха оръжията си.

Къби посегна към пистолета на падналия мъж.

Роман изкрещя:

— Едно!

Не се замислих. Не казах нищо. Просто реагирах. Намерих онази сребриста нишка в съзнанието си, вкопчих се в нея и я застисках, докато не удуших енергията, вибрираща в двата прожектора над главата ми. Стъклата и крушките им се пръснаха на парчета, принуждавайки войниците и децата наоколо да се разпилеят.

Гласовете над нас се пропиваха с паника.

— Код „Бяло“! — извиси глас някой. — Имаме код „Бяло“… Съобщи по радиостанцията…

— … не работи…

— … мъча се да извикам подкрепления, но сигналът… Нещо не е наред със сигнала!

Много от децата се разтърчаха из арената с разперени към прожекторите ръце. Претовареното електричество накара крушките да се взривят, обсипвайки със стъкла и искри войниците под тях.

Пълният мрак ме дезориентира за миг. Препънах се, но бързо стъпих на крака и се завъртя към останалите. Силуетите им се открояваха в нощта, не различавах лицата им, но очите ми лека-полека се приспособяваха към тъмното. Повечето деца изпълняваха нарежданията ни и се бяха скрили под металните пътеки, където войниците трудно можеха да се прицелят в тях.

Каквото всъщност и опитваха да направят в момента.

— Две! — изкрещях.

Момичетата до мен бяха Сродници. Докоснаха ме с ръце, докато вдигаха войниците във въздуха, следвайки сигнала на другите като тях. Писъците на мъжете, полетели към земята, трябваше да ме стреснат. Вместо това обаче страхът им потече като бурен електрически поток през тялото ми и като че усили думите, жужащи като недобре настроена радиостанция в съзнанието ми.

Върнахме си силите.

Превъзхождаме ги числено.

Контролът е в наши ръце.

Щом не можехме да оправим повредената система, щяхме да я разбием на парчета и да я изградим наново.

Далечни крясъци — малцината войници, работещи в самата сграда, се изляха на металната пътека от вратата на втория етаж. Но още преди да минат над входната клетка, вече хвърчаха към земята.

Няколко от наемниците се мъчеха да избягат от арената, изкачвайки се по металната мрежа на клетката, но малка групичка Сродници им налетя с писъци и юмруци и бързо ги свали. Нечий тъмен силует на покрива съумя да стреля веднъж, преди да полети напред. Пушката му падна в калта секунда преди него.

Из въздуха засвистяха още изстрели, но децата скоро обградиха войниците, изтръгнаха оръжията от ръцете им и още преди да са станали на крака, ги затласкаха присмехулно към другия край на арената.

— Отзовете се! Има ли някого? Код „Бяло“!

Наведох се да взема пистолета, потънал в калта пред краката ми. С беснеещ пулс блъснах дръжката му в главата на войника с радиостанцията и той отново се просна на земята. Зад гърба ми се чу металното изщракване на вдигнат предпазител. Завъртях се към звука.

— Залегни! — нареди ми Къби, а сетне с неочаквано спокойствие простреля войника, когато не бях забелязала да ме връхлита в гръб.

Той падна с агонизиращ рев, стиснал унищоженото си коляно. Когато вдигнах поглед, най-накрая съзрях по-дребничките силуети на малките деца, притичващи покрай стената към главната сграда. Макс куцукаше зад тях с пистолет в ръце.

— Три? — попита Къби.

— Три — кимнах аз.

— Три! — изкрещя тя.

Хората ѝ се спуснаха към нея, въоръжени с откраднатите пистолети. Повечето войници лежаха на земята с ръце зад главите и забити в калта лица, но неколцина още бяха на крака и стреляха по децата. Чух, че някой зарежда пистолета си, и се извърнах към звука. Група момчета притича покрай мен, шляпайки с бясна скорост през калта. Следваха Къби, която вече препускаше към мрежата, разделяща арената от централната сграда.

Нов куршумен залп разцепи въздуха зад мен. Хвърлих се по очи на земята, покривайки главата си с ръце, и въздухът изхвърча от дробовете ми. Момчетата сякаш подскочиха, когато куршумите удариха гърбовете им. Кръвта им плисна още преди да се сгромолясат на земята.

Тялото ми като че ли стана съвършено безчувствено. Калта се впиваше в мен, сякаш искаше да ме повлече надолу, да ме задуши. Не можех да се опра на дланите си. Арената започваше да се върти пред очите ми, да се размива.

Ставай!

Къби и няколко от приятелите ѝ се спуснаха обратно към нас, стреляйки с яростни викове по войника, свалил момчетата. Като ги достигнаха, коленичиха до тях и започнаха да опипват телата им за пулс, да ги разтърсват. И никой не забелязваше другия войник, прицелил се в тях. Отворих уста да извикам, да ги предупредя, ала беше твърде късно. Когато стрелбата му най-сетне стихна, единствено Къби се надигна от земята.

Изправи се!

Калта се превърна в сняг под мен.

Ставай!

Понечих да вдигна глава, но в тялото ми сякаш не беше останала и капчица сила. Онези момчета… защо си бях въобразила, че ще успеем? Защо се заблуждавах, че всички ще се измъкнем живи оттук?

Изправи се!

Тъмна фигура препускаше към мен, стреляйки по нещо, което не виждах. За една неистова секунда си помислих, че е Лиъм. И зачаках внимателните му ръце да ме вдигнат, да ме отведат оттук. Вместо това фигурата спря до мен, зае отбранителна позиция и продължи да стреля. Изстрелите му бяха като гръм, тътнещ в ритъм с трескавия тропот на крака, устремени към оградата.

Можеш да станеш.

Трябва да станеш.

Можех да стана. Можех сама. Отново и отново, и отново. Докато имах въздух в дробовете си, можех да се изправям на крака.

Плъзнах длани нагоре в калта, измъквайки ги изпод тежестта на тялото си. Щом се изравниха с раменете ми, разперих пръсти за опора и се надигнах от земята. Фигурата до мен прокара ръка по гърба и раменете ми — Роман.

Маската му бе паднала в мрака и по лицето му се четеше чист ужас.

— Ранена ли си? — изкрещя той.

Поклатих глава, неспособна да отговоря с глас. Долепих дясна ръка до лявото си рамо. Добре съм. Роман кимна и ми отвърна със същия жест. Всичко е наред.

Можех да стана. Можех сама.

По лицето му лъщеше тънък слой пот и тялото му започваше да трепери по онзи познат начин. До броени минути, и болката щеше да го връхлети.

Сграбчих свободната му ръка, щастлива да усетя здравата хватка на пръстите му около моите. Трябваше да се уверя, че няма да изостане. Още е тук, още е невредим.

Приянка ни чакаше на вратата с кипящо от сила тяло и обезумяло изражение на лице. Като видя, че сме добре, се обърна и побягна с останалите към сградата. Бутнах Роман към нея.

— Върви! — наредих му. — Ще проверя дали другите имат нужда от помощ.

— Пет минути — каза той и пак притисна ръка към рамото си.

Сторих същия жест и ми поолекна. Добре сме.

Той си запроправя път през тълпата от деца и изчезна в сградата. Една от приятелките на Къби стоеше до оградата с пушка в ръце и махаше на всички да влизат. Като ме видя, спря да маха. Извърнах се да проверя кой е зад мен.

Единствено войници. Тичаха към нас, оплискани в кал и с яростни викове на уста. Макар и оказали се без оръжия, все още разполагаха с тейзъри. Палки.

— Наистина ли няма други? — учудих се.

— Ти си последната — отвърна момичето, докато заключваше портата. — Действай!

Кимнах. Приянка не беше изключила окончателно електричеството в арената — само го беше прекъснала временно. Незабавно го върнах в оградата. Достигайки я, войниците запищяха, а ние просто се обърнахме и поехме навътре.

Някой, вероятно Сродник, бе изкъртил вратата на стаята за обеззаразяване, за да улесни достъпа ни до сградата. Кутиите с лични вещи вече бяха преровени, но аз не си направих труда да проверя дали моите дрехи още са там. Бяхме оставили истинските си притежания в колата, паркирана на цели осемдесет километра северно оттук, на границата между Тексас и Оклахома.

Всички следвахме дирята на унищожението надолу по стълбище, което не си спомнях да съм зървала на идване. Приянка и Роман ги нямаше.

Дай им малко време — помислих си, игнорирайки острия бодеж на тревога в корема ми.

— Къде отиваме? — провикна се същото момиче към някого тъкмо когато свърнахме след последния ъгъл на стълбището и сами видяхме.

Стояхме пред огромен гараж.

Сигурно се простираше по цялата дължина на арената. Вътре бяха паркирани не само личните автомобили на наемниците, но и военни камиони и микробуси, с които по всяка вероятност караха децата дотук.

На задната стена имаше шкафчета и дъска с кукички за ключове. Вратите на шкафчетата вече бяха изкъртени, а съдържанието им — чанти, раници, дрехи — преровено. Къби хвърляше всякакви лични вещи на децата, подредени в учудващо хрисима опашка.

— Използвайте колите по не повече от няколко часа — пробвах да надвикам ръмжащите двигатели и развълнуваното, трескаво бърборене на децата. — И не спирайте за нищо!

Няколко ми отвърнаха с потвърждение, че са разбрали инструкциите ми. Макс и една тийнейджърка качваха част от по-малките деца в някакъв джип. Той им махна, а момичето зае шофьорската седалка. На предната пасажерска се настани едно момче.

Явно повечето тръгваха заедно. Дотук добре. Но наблюдавайки ги как се отделят на групички, спрях и надникнах притеснено към изхода.

Хайде — помислих си. — Къде се губите бе, хора?

Къби раздаде набързо ключовете за колите, оставяйки два по-малки за нас. Докато минаваше покрай мен, ми ги метна с широка усмивка на лице.

— Ще се видим в следващата дупка, заек.

Ключовете не бяха за кола, а за два от мотоциклетите, паркирани до далечната източна стена на гаража. Макс дотича до мен, отскачайки встрани от един зелен джип, който профуча край нас.

— Забелязваш ли ги някъде? — провикна се към мен.

Минаха секунди. Минути. Повече.

— Дали да не отида да ги потърся…?

— Не, ето ги! — изкрещя Макс и се изстреля като куршум покрай оставащите автомобили.

Видях ги секунда след него. Приянка почти носеше Роман на гърба си. Вените и сухожилията по ръцете ѝ изпъкваха и цялата се тресеше като чайник върху печка.

— Стана — извика тя, натъквайки се на изражението ми. — Стана, стана, стана!

— Чудесно…

— С мотори ли ще сме? Обожавам мотори, о, боже, обожавам ги…

Плеснах с ръце пред лицето ѝ. Приянка се обърна към мен с разширени зеници и пламнали от нетърпение бузи. Мъкнеше тялото на Роман върху раменете си, а дори не се беше изпотила.

— Тръгваме ли? Действаме ли? — попита. — Защо ме зяпаш така?

Проверих пулса на Роман. Очите му се открехнаха леко и когато Приянка го остави на земята, той притисна дясната си ръка към лявото рамо. Държеше спринцовка.

— Претършувахме медицинското им крило, няма страшно — обясни Приянка. — Като се измъкнем оттук, ще взема дозата, ще се успокоя, обещавам, владея се, добре съм, само ме оставете да полетя още малко… оставете ме да полетя.

— Ако обещаеш да се владееш — стиснах я за китката, — ще те оставим.

Роман погледна мотоциклетите и съумя да изрече:

— Не мога.

Челото му се сбърчи в явна агония.

— Можеш. — Макс вдигна колана на един от войниците. — Помниш ли как се кара мотор? — Попита той Приянка.

— Помня, че те побеждавах във всяко, всяко, всяко едно състезание — отвърна тя, поемайки колана от ръцете му. — Качете го зад мен и да си обираме крушите!

Приянка яхна първия мотор и ни остави с Макс да наместим отпуснатото тяло на Роман зад нея. Преметнах колана през гърдите му и го закопчах с безмълвна молитва.

Тя запали и отпраши към вратата още преди с Макс да сме се качили на нашия мотор.

— Това е… — подхвана той.

— Не го мисли — казах му. — Просто тръгвай.

Думите ми се сляха със стърженето на гаражната врата, когато другите най-после успяха да я отворят докрай. Всички изхвърчаха сред оглушителна какофония от клаксони, разбивайки вратата от метална мрежа, която ми се беше сторила толкова страховита на влизане. Първите пикали и джипове пометоха цялата ограда с нея и я сгазиха в прахоляка. От колите зад тях се разнесоха ликуващи викове. Звукът се разля като вълна над всички ни и сякаш захрани наелектризиращите наченки на надеждата.

След като и последната кола напусна гаража, Макс натисна педала на газта и изравни мотора ни с този на Приянка. Изфучахме с бясна скорост и светът внезапно се разтвори пред нас. Тъй като прожекторите не работеха, виждах само необятно небе, осеяно със звезди.

Щом не ни възприемат като човеци — мислех си, — ще им дадем да разберат, че сме нещо повече.

Колата ни чакаше точно където я бяхме оставили — зад един порутен, обезлюден търговски център отвъд границата с Оклахома. Вече не можех да преброя колко коли бяхме откраднали досега, само за този план си бяхме присвоили две. Едната скрихме тук, а с втората се върнахме в Тексас и я зарязахме на бензиностанцията, където ни заловиха.

Един по един свалихме униформите и ги захвърлихме заедно с моторите. Макс се откъсна от нас за малко и тръгна към ведрата табела, приветстваща ни след щатската граница.

— Приемаш ли поканата на Оклахома да „откриеш съвършенството“? — попитах го, гледайки как кръстосва съсредоточено с отметната назад глава. Можех да се закълна, че чувам далечно бръмчене на хеликоптери. — Трябва да вървим.

Или пък това беше звукът от вятърните турбини? Подминахме стотици, щръкнали от земята като цветя с откъснати листенца. Приличаха ми на скелети — съвсем удачно за тази част от страната, изглеждаща толкова стара и потънала в прахоляк, досущ като разпадащи се кости.

— Всичко… наред ли е?

Роман се свести малко преди да стигнем до колата, но още не ми се струваше добре. Кожата му белееше като тебешир и се олюляваше, крачейки към мен. Пресегнах се инстинктивно да му дам опора. Той ми стрелна леко печален поглед, но все пак прие помощта ми.

Сега, след като страхът и гневът в сърцето ми бяха прегорели, вътре се стелеше единствено онази тишина. Тишина, която не те държеше заложник, а ти изясняваше всичко. Уютната тишина в компанията на някого, който вече не се нуждаеше от думи, за да знае какво е в сърцето ти.

— Мисля, че трябва да се покрием някъде за известно време и да си съставим стратегия — каза Приянка, идвайки зад нас. Успокоителното започваше да действа и краката ѝ се влачеха в прахоляка. — На Макс му е потребно време да се приготви за риболов. Ако някой има предложения за такова митично място, цялата съм в слух.

Оклахома… Доколкото знаех, никой от бившата Детска лига не живееше тук. Само… не можех да повярвам, че не се сетих по-рано. Сам и Лукас, приятелите на Руби, се преселиха в Канзас с фалшиви лични документи след изчезването ѝ. Дадоха ни адрес, в случай че се натъкнехме на Червени, нуждаещи се от помощта им.

Просто не ми се щеше да нарушавам крехкото им спокойствие.

Отчаяните времена налагат отчаяни мерки — помислих си. Само дето отчаянието вече ни беше постоянен спътник.

— Досещам се за едно място — казах.

В сравнение с ада от изминалите дни следващите няколко часа протекоха с изненадваща лекота. След като реших, че съм шофирала достатъчно, предадох волана — и адреса на Сам и Дукас — на Роман. В умората си просто поддържахме курс на север, докато слънцето не изгря и не влязохме в Канзас.

— Събуди се, Дороти[2] — поразклати ме Приянка. Вдигнах глава от рамото ѝ, където бях заспала, и се поизправих на задната седалка. — Прескочихме луната и ето ни в Канзас.

Замъгленият ми от съня ум даде друг глас на думите ѝ.

Аз съм Гейб. Това е Дороти.

— Не ме наричай така — казах, потривайки лицето си.

— О, но Дороти толкова ти отива, като се замисля…

Дороти, май… май не биваше да напускаме Оз…

— Прия — натъртих аз с мъничко от онази стара болка. — Никога не ме наричай така.

— Добре — отвърна кротко тя.

— Това трябва да е, нали? — посочи през предното стъкло Макс.

В далечината се открояваше малка селска къща с отделна дървена постройка, навярно барака или хамбар. Като свърнахме по дългата ѝ входна алея, мярнах няколко пасящи крави, шепа превъзбудени кози и кочина с две прасета.

— Изглежда безопасно — обяви Приянка, когато Роман паркира.

Излязох първа и опитах да надзърна през прозорците на къщата. Плътните бели пердета напълно скриваха вътрешността ѝ. Другите останаха при колата, а аз се качих на верандата, за да почукам на вратата.

Никой не ми отвори. Долепих ухо до дървото, ослушвайки се за движение вътре. Личеше си, че има някой вкъщи. Забелязваха се пресни отпечатъци от обувки в калта, водещи от къщата до коритото в кочината, както и до курника от другата страна на хамбара. Един петел мина наперено покрай нас, тръгнал към малката шумна постройка. Пътят му се пресичаше с втора диря от стъпки, тази към вратата на хамбара.

— Зу… — подхвана Роман, пресягайки се към пистолета си.

Махнах му да остане на мястото си. Сам и Лукас едва ли често имаха посетители. Можеше да сме ги уплашили с неочакваната си поява.

Отворих предпазливо вратата на хамбара, отстъпвайки назад заедно с нея. Когато никой не изскочи отвътре, влязох и плъзнах поглед из мрака.

След миг някой ме сръчка в гърба с дулото на пушка.

— Ръцете горе! — нареди познат глас. — Обърни се съвсем бавно…

Щом осъзнах кой стои зад мен, тялото ми сякаш пламна и сърцето ми така затуптя, че очаквах да се взриви всеки момент. Някак съумях да извърна глава назад.

— Божичко! — Лицето му пребледня под брадата. Той свали пушката. — Можеше да те гръмна! Уплаши ме до смърт…

Втурнах се напред и се хвърлих на врата на Лиъм.

Три години по-рано

Стигнахме преди изгрев в Блекстоун, спящо градче, което още не се беше пробудило от икономическия спад в страната. Няколко от кварталите, през които минахме, издирвайки стенописа от шифрованото послание на Лиъм и Руби, приличаха на оставени на произвола.

— Добре — измърмори Дунди. — Започвам да се чувствам нелепо…

В дните, когато още обикаляхме с Бети, обичахме сутрини като тази, защото шансовете да ни видят и докладват спадаха достатъчно, че да можем да паркираме някъде и да починем за няколко часа. Сега обаче долавях обратния ефект върху Дунди. Той клатеше глава след всяка изоставена къща, въздишаше всеки път, минехме ли през дупка в асфалта. Очевидно онова, което аз възприемах като голям късмет, за него беше недовършена работа.

Имаме още много да се трудим. Колкото повече мислех по въпроса, толкова повече ми натежаваше подобно прозрение. Струваше ми се неосъществимо — колко още улици, колко още квартали изглеждаха по този начин? Как щяхме да ги оправим в рамките на един живот?

— Натам… — посочих аз. Малък пътен знак едва се крепеше на стълба си. Беше изкривен и огънат назад, но все пак се четеше. — Старата главна улица е надясно. Звучи обещаващо.

Колкото и часове да се бяхме лутали в кръг, щом намерихме правилната улица, без усилие открихме и стенописа. Закачулен светец ни приветстваше с разтворени ръце. На фона на мръсната тухлена стена боите изглеждаха ярки и пресни. Намокрена от лекия дъждец, картината сякаш сияеше.

Няколко коли бяха паркирани пред магазините по улицата. Виждаха се бакалия, аптека и…

— Ето го кафенето — посочи Дунди. — Добре. Какво трябваше да сторим сега?

— Трябва да напишем някакво име на стената и да оставим камък — прочетох пак от листа. — Сетне трябва да влезем в кафенето и да си купим чай.

Той ме погледна.

— Защо точно чай?

— Това ли ти се вижда най-странно? — учудих се. — Имаш ли нещо за писане?

Претърсихме колата и накрая се докопахме до стара химикалка от жабката. След като огледахме улицата, за да се уверим, че никой не ни наблюдава, излязохме от колата и отидохме до стенописа. Студеният въздух хапеше кожата ми, докато се взирах във внушителната картина.

— Ама че абсурд! — измърмори Дунди, мъчейки се да надраска името си върху една от изрисуваните тухли.

Буквите бяха толкова бледи, че дори не си направих труда да напиша своето име, като ми подаде химикалката.

Още в началото го бях предупредила, че не поемаме на лов за провизии, и продължавах да смятам така. Много добре знаех, че адресът няма внезапно да изникне на стената, след като изпълнехме успешно мистериозните стъпки от листа. Най-вероятно самите те нямаха никакво значение — важно беше да ни видят, че вършим това. Явно някой наблюдаваше мястото и щеше да докладва на Лиъм и Руби, че сме дошли и чакаме да ни вземат.

— Трябваше просто да ни даде скапания адрес — измрънка Дунди. — Чувствам се глупаво. Хайде, да се връщаме в колата…

— Чакай малко — спрях го, оглеждайки земята наоколо. — Камък…

Взех едно отчупено парче тухла и пак се обърнах към стенописа. В инструкциите не пишеше къде точно да го поставя, ето защо си избрах да е в краката на нарисуваната фигура.

— Това е абсурдно — повтори Дунди, пъхвайки ръце в джобовете си.

— Иди да купиш чай — казах му.

Искаше ми се да го придружа, ала не биваше да привличаме внимание, особено ако така можеше да подплашим Лиъм и Руби.

Дунди въздъхна, но затътри крака по калната улица.

— Чакай малко — спрях го.

Той ми позволи да сваля леко шапката му и да наглася шала му така, че да скрива идентификационната му значка. Махнах очилата му за всеки случай. Сигурно нямаше нито една снимка без тях.

Дунди ме удостои с леко разфокусиран, но осезаемо яден поглед.

— Само този път — обещах.

Чакането в колата бе същинско мъчение. Когато най-сетне се появи на улицата с две изпускащи пара чаши, изглеждаше още по-недоволен и отпреди.

— Нищо ли? — попитах.

Той ми подаде любимия ми горещ шоколад.

— Хвърлих на всички в кафенето толкова съмнителни погледи, че ако Лиъм и Руби не се появят, местната полиция гарантирано ще дойде… ох, проклятие…

Горещ чай плисна към гърдите му и Дунди се зае да попива мокрото със салфетка. Чашата пак се наклони опасно.

— Дай ми я — предложих.

Докато ми подаваше пластмасовата си чаша, защитната ѝ картонена обвивка се смъкна малко по-надолу.

Оставих напитката си и я изхлузих напълно. Завъртях чашата, за да му покажа адреса, написан от едната ѝ страна.

Дунди се облегна на седалката си и пусна салфетката на пода на колата.

— Така — каза той. — Дай да видя картата отново.

В крайна сметка се оказа, че адресът дори не е на къща. Отведе ни по тясна задна уличка към разчистен парцел земя. Щях да се досетя, че това е мястото, дори да не бях зърнала цифрите, изписани със спрей на дървото в дъното на уличката, или пък червения пикап, паркиран леко встрани.

Дунди спря до пикапа и угаси двигателя. За момент просто останахме по местата си, заслушани в шумоленето на дъжда по листата на близките дървета. Капките се стичаха по предното стъкло, замъглявайки видимостта ни към света наоколо.

— Какво ще кажеш да излезем и да се поогледаме? — предложих, вече стиснала дръжката на вратата.

— Добре — съгласи се той.

Разделихме се, за да обиколим по-бързо мястото. Като наближих отсрещния край на полето, дъждът започна да звучи различно. По-силно. Навлязох по-надълбоко в горичката, избутвайки храсталаците по пътя си, докато не установих причината.

— Зу? — извика ме Дунди.

— Тук съм! — Размахах широко ръце, за да ме забележи. — Ела да погледнеш!

И Дунди погледна, ала изобщо не му хареса онова, което видя. Единствената дума, с която можех да опиша изражението му, беше „мрачно“.

— Какво има? — настоях аз.

Преди да ми е отговорил, сред мъглата изникна тъмен силует. Движеше се бързо и плавно по сребристата повърхност на езерото. Карирана риза. Бейзболна шапка. Подсвиркваше си песен на „Ролинг Стоунс“.

Лиъм.

Завъртя се върху тясната пейка на лодката, очевидно съзрял двама ни с Дунди. Спускането от горичката към водата беше стръмно, прекалено стръмно да изтичам и да го посрещна така, както ми се искаше.

— По дяволите, не е за вярване, че ме изпреварихте! — провикна се той, обръщайки лодката, за да я спре до брега. — На стотина метра в тази посока има нещо като плажче, откъдето ще ми е по-лесно да ви взема… Освен ако не копнееш да се метнеш като лебед в обятията ми, Дундич? Знаеш колко си падам по драматичните срещи.

Дунди тръгна в уречената посока. Лиъм ме изгледа въпросително от лодката. Аз свих рамене. И двамата познавахме Дунди. Към някои ситуации се приспособяваше по-бавно.

Хълмът се оказа по-каменист, отколкото очаквах. Дунди се обърна да ми помогне, наблюдавайки ме изпитателно, докато прескачах някакво повалено дърво.

— Добре съм, сериозно — изшушука, усещайки, че и аз го наблюдавам.

Щом стигнахме до равния участък от брега, Лиъм вече ни чакаше там. Пуснах ръката на Дунди, а Лиъм скочи от лодката тъкмо навреме да ме прегърне, когато хукнах към него. Разсмя се леко задъхано и ме завъртя в кръг, докато и на двамата не ни се зави свят.

— Ето така обичам да ме поздравяват! — каза той и подръпна килната ми шапка върху ушите ми.

Веднага, щом ме остави на земята, забих юмрук в корема му. Той се преви надве със смях.

— Повече да не сте посмели да си тръгнете без предупреждение! — смъмрих го аз, давайки израз на шестмесечните си тревоги и гняв. — Не се прави така.

Лиъм изпъна гръб и радостта напусна изражението му.

— Вярно е. Не е редно. Ако имаше как да ви предам съобщение, без да рискувам някой да го пресече… но трябваше да намеря начин. Просто накрая настъпи такава лудница, особено след случката с бащата на Руби. Наложи се да се измъкнем, преди нещата да се влошат още повече… независимо от последиците.

Споменатите последици се състояха в това, че правителството обяви и двамата за бегълци от закона. На нито един друг пси не бяха наложени толкова много проверки и вечерни часове като на Руби, а когато с Лиъм избягаха, тя наруши обещанието си към временния президент и Обединените нации да следва стриктно уговорките помежду им. Вече не ни позволяваха да живеем извън системата, която правителството така методично ни беше устроило. Не и законно.

— Не е… — подхвана Дунди, но се спря.

Още стоеше с ръце в джобовете на якето си, чиято материя бе достатъчно фина, за да видя, че са свити на юмруци вътре. Лиъм отвори широко обятия.

— Готов съм за втори рунд, приятелче. Не се съпротивлявай на хипарското в себе си.

— Възможно ли е първо да се скрием от дъжда? — попита Дунди, сваляйки очилата си, за да ги избърше в ризата си.

Лиъм впери поглед в него, докато дъждът се стичаше по козирката на оръфаната му шапка. Накрая отпусна ръце до тялото си и пак надникна към мен. Усмихнах му се горчиво.

Това не ми се нравеше. Очаквах да е малко неловко отначало, а и поведението на Лиъм, сякаш нищо не се е случило, не помагаше особено, но пък не виждах причина да е чак толкова неловко.

Отидох зад Дунди, сложих ръце на гърба му и го бутнах напред, докато накрая не се отпусна дотам, че да прегърне Лиъм набързо.

— Извинявай — измънка той. — Просто съм уморен. Тръгнахме рано.

— Помня колко обичаш да ставаш рано. Помня и как веднъж те пренесох като булка от една мотелска стая до Бети, за да поемем преди съмване.

Дунди пак свали очилата си, за да ги подсуши, макар че този път не бяха мокри.

Напрегнатото мълчание наново се възцари помежду ни.

— Ви в колата ли е? — попита Лиъм, надзъртайки зад нас.

— Имаше работа — обясни Дунди.

Изражението на Лиъм посърна.

— Аха. Може би следващия път.

— Може би — каза Дунди, а после кимна към лодката. — Ще се съберем ли и тримата? Предполагам, че скривалището ви е на отсрещния бряг на езерото.

— Правилна догадка, драги ми Дундисън — потвърди Лиъм, извръщайки се към водата с ръце на хълбоците. — Не е голямо колкото езерото Лий, но пък нали всички езера трябва да си имат кумир? Страхотен късмет е, че намерихме такова място.

— Обстановката наистина е доста… позната — провлече Дунди.

Поредният объркан поглед помрачи усмивката на Лиъм, но той се съвзе светкавично и ми помогна да се кача в лодката. С усилие се събрахме и тримата. В крайна сметка се наложи да седна на дъното ѝ, използвайки пуловера на Дунди като постелка. Лиъм ни избута обратно във водата и скочи вътре с отработена лекота. Подадох му греблата.

— Ииии — потегляме.

Лодката се понесе покрай брега и Лиъм запретна ръкави. Хладът и подгизналата му риза като че ли не го притесняваха. Дори сияеше от радост. Изглеждаше някак… спокоен. Като никога преди. Ведрината се бе завърнала в очите му и лицето му пак имаше онзи здрав вид. Спомням си как в последните трескави седмици, преди да затворят лагерите, на моменти не можех да го позная. Цялата тревога, скръбта по брат му, постоянните заплахи към Руби — всичко бавно го съсипваше и дълбаеше дупка в сърцето му.

— Извинявайте за потайността — каза той. — Стараем се да коригираме спънките при осъществяването на контакт. Сега всичко изглежда доста объркано, но едва ли старата мрежа ще срещне някакви трудности с разпространяването на инструкциите през следващите няколко седмици.

— Чакай малко. На кого още разпращате съобщения? — попитах.

Лиъм гребеше с усмивка на лице.

— Това не е просто нашият нов дом. С Руби решихме да го превърнем в убежище за други деца в беда. Вече взехме три по сигнал на стари приятели от Детската лига.

— Страхотно! — удивих се. И съвсем типично за тях. Веднага си ги представих как обикалят по тъмни улички, помагайки на деца в нужда. — Бегълци ли са?

Лиъм надникна към Дунди, който седеше с гръб към нас, потопил пръсти във водата.

— Тримата при нас са били малтретирани, след като се върнали в домовете си.

Ръката на Дунди застина във водата.

— Е — подех с пресилена бодрост. — Това е… чудесно. Даже страхотно. — Неловкото мълчание се завръщаше. — Как се озовахте тук?

Докато разказваше историята, Лиъм постепенно се отпусна. След като двамата с Руби бяха изчезнали, седмици наред бяха живели в палатка, докато Хари, доведеният баща на Лиъм, не отишъл да ги вземе. А когато банката обявила за продажба апартамента над кафенето ѝ, госпожа Уайт им продала къщата си. Прекалено уморително било да пътува от дома до работа и обратно, обясни Лиъм, защото до къщата се стигало само през езерото или с дълъг преход през гъстата гора, обгърнала цялата местност. По-голямата част от лятото посветили на ремонти, за да съберат в комфортни условия възможно най-много деца. Освен това изкопали тунел за бягство през мазето.

Лодката излезе на другия бряг и Лиъм изскочи да я издърпа докрай на сушата. С Дунди изчакахме да я върне в малкия ѝ навес, който после загърна с брезент, за да не го вали дъждът. През това време се възползвах да издърпам Дунди настрана, приковавайки го с поглед.

— Скривалище за деца сред гората, до брега на езеро, и то под закрилата на Оранжев пси — прошушна Дунди. — Не, изобщо не ми звучи познато.

Изтръпнах.

— Моля те, не им го казвай.

— Повярвай ми — настоя той, отправяйки очи към черната пътека, криволичеща между дърветата, — нищо няма да им кажа.

Не ми се вярваше.

— Насам — обади се Лиъм. — Имаме да повървим малко, а Руби ни чака с горещ шоколад.

Почти ненавиждах Дунди, задето ме подсети за „Ийст Ривър“. Това място нямаше нищо общо с лагера — с Руби и Лиъм начело, тук несъмнено щяха да постигнат всичко, което „Ийст Ривър“ само обещаваше. Пък и вместо множество малки колиби, тук се издигаше просто една огромна приветлива къща. Веднага я видях заедно с нещо друго.

— Това на дървото къщичка ли е? — изненадах се, сочейки платформата, вградена в близкото дърво.

Лиъм се засмя.

— Да. Още не е готова, но ми хрумна, че ще е много забавно. Пък и ако децата искат уединение, просто ще се качват горе.

Вратата на къщата се отвори рязко и Руби излезе на покритата веранда. Държеше два чадъра с ядосано изражение на лице.

Лиъм я погледна гузно.

— Бързах.

— Бях ги оставила до вратата — изтъкна тя.

— Добре де, развълнувах се и ги забравих, знаеш как е — отвърна той. — Имаме си гости, скъпа. Ела да ги поздравиш.

Тя врътна очи, отвори единия чадър и тръгна към нас. Имах чувството, че сърцето ми се опитва да изскочи от гърдите ми. Да я видя с топъл бял пуловер, червени гумени ботуши и лице, най-сетне освободено от сенките, бе най-хубавата награда след цялото онова тревожно чакане и търсене. Тя бутна втория чадър до гърдите на Лиъм и ме прегърна.

— Замръзнала си — каза и ме притисна още по-плътно до себе си.

Пуловерът ѝ беше мек и ухаеше приятно на канела и карамфил.

— Страхотни ботуши! — възкликнах.

Тя поклати глава.

— Лиъм е запазил чувството си за хумор. Впечатлена съм, че си устоял на желанието да го бутнеш в езерото, Дунди.

Той обаче се взираше в нея почти втрещен. Напълно го разбирах. Все едно намирахме друг човек. За пръв път я виждах толкова спокойна. В такъв покой.

— Да ти призная — поде Дунди, — действително ми хрумна веднъж или петдесет пъти.

Когато Руби отиде да го прегърне, той не се възпротиви. Приласка я към себе си, заровил лице в свободната ѝ плитка.

— За протокола, онзи хипарски момент си беше много забавен — настоя Лиъм.

— О, да — отвърна Дунди, най-сетне звучейки като себе си, — само дето се случи единствено в твоята глава.

Познатият ритъм на разговора ме накара да се отпусна. Руби поведе Дунди към верандата с ръка на гърба му и го попита как сме пътували.

Лиъм ги загледа и усмивката му постепенно посърна.

— Няма страшно — успокоих го с приглушен глас — Просто беше разтревожен. Дай му малко време.

— Така ли? — каза Лиъм и подръпна закачливо шапката върху очите ми. — Престани да ми четеш мислите, ако обичаш. В тази къща има място само за един телепат.

Над вратата висеше мъничка дървена табела с надпис „УБЕЖИЩЕ“. Веднага, щом прекрачих прага, името се оправда. Вътре цареше топла, уютна атмосфера, съвършено откъсната от хладината на външния свят. От кухнята се носеше неустоим аромат на масло и отнякъде се чуваше пукот на разпален огън.

Руби изхлузи ботушите си и ги остави до три чифта кални кецове. Лиъм също се събу и ние последвахме примера им. Докато закачвах мократа си шапка на една от кукичките, за да съхне, от горния етаж се разнесоха гласове.

— Скалъпих нещо като обяд — каза Руби. — Искате ли първо да ви разведа из къщата?

— Здрасти! — извика някой от другия край на коридора.

Вдигнах очи и изобщо не се изненадах да открия три любопитни лица. Момчето с тъмна кожа изшътка на момичето, което продължи да ни маха все така развълнувано. Руби и Лиъм си размениха любвеобилни погледи.

— Това са Чарлс и Сузуме — представи ни Руби. — А това са Лиза, Мигел и Джейкъб.

И тримата изглеждаха горе-долу мои връстници на около четиринайсет, но второто по-свито момче — Мигел, бе по-дребно от приятелите си, затова ми се стори на по-малко години. Обиколиха с нас горния етаж и момчетата ни показаха леглата си, наметнати с покривки, които бабата на Руби им беше ушила. Лиза си имаше собствена стая, която явно не беше по неин вкус.

— Само за малко е — увери я Руби, отвръщайки на широката ѝ усмивка. Сетне погледна към нас — Сам ни изпрати съобщение, че се грижели за едно момиче, което се нуждаело от дом.

Чух я, но осъзнах думите ѝ с няколко секунди закъснение. По изражението на Дунди си пролича, че и при него е станало така. През цялото това време ли бяха поддържали контакт със Сам и Лукас?

— Как са Сам и Лукас? — поинтересувах се, гневна на себе си, задето търсех потвърждение. — А Миа?

— Справят се — отговори Лиъм. — Миа иска да се върне на училище, но за целта ѝ трябва официален попечител. Е, вие знаете как е. Май са разочаровани, задето временно прекъснахме връзките си с Червените, и напълно ги разбирам.

Ведрото изражение на Руби повехна леко. В очите ѝ изплува неприкрита болка.

— Смятам, че всички сме разочаровани заради това. — Дунди се обаждаше за пръв път, откакто бяхме влезли в къщата. — Но поне с официалната система за проследяване можем да сме спокойни, че сигурността им е гарантирана.

Трополенето на дъжда по покрива изпълни последвалата тишина. Лиъм потри тила си и хвърли на Руби поглед, който не проумявах добре.

Направи нещо — пришпорих се мислено. Все някак трябваше да разсея това ужасяващо, сковано мълчание.

— Щом вторият етаж е за децата, вие къде живеете? — попитах.

Лицето на Лиъм се поотпусна.

— Скатахме се като две мишлета в таванското помещение. Хайде, ще ви го покажа!

След като разгледахме малката им, уютна спалня с рафтове, отрупани със снимки и книги, се върнахме във всекидневната на долния етаж. В единия ѝ ъгъл имаше древен телевизор, на чийто екран беше застинало на пауза някакво анимационно филмче. Каменната камина до него бумтеше мощно, топлейки стаята и коридора. Пристрастието на госпожа Уайт към тъмнозеленото и кремавото личеше навсякъде и явно бяха наследили мебелите, завесите и килимите ѝ. Макар че някои от тях изглеждаха леко протрити от употреба, придаваха на къщата вид на истински обичан дом. Лиъм, без съмнение, се гордееше с нея.

Другите деца обядваха с нас, прекъсвайки разказите на Лиъм със свои коментари. Яхнията на Руби се оказа изненадващо вкусна за човек, преживявал почти цяла година на полуфабрикати. Очевидно бе имала време да се упражнява в кухнята.

— Зу, искаш ли да хвърлиш око на задния двор? — предложи Лиза. — Наскоро си засадихме градина.

— Може ли първо да догледаме филма? — попита Джейкъб. — Остава ни още цял час.

— Градината се вижда от прозореца във всекидневната. С един куршум два заека — обади се Мигел.

— Да — съгласи се Лиъм, ставайки да занесе мръсните чинии в мивката. — Върви с тях. Тъкмо ще се опознаете.

Вдигнах поглед от подложката за хранене, която търках със салфетката си. Независимо че знаех, че не е така, като наблюдавах другите три деца — как се ръгаха с лакти, разменяха си закачливи погледи и се смееха — се чувствах толкова по-голяма от тях. А Лиъм сякаш опитваше да ме изгони от масата, за да си поговорят възрастните.

— Може би по-късно — казах на децата.

Руби прати поредния загадъчен поглед на Лиъм и стана да сипе горещ шоколад в няколко различни чаши. Тримата ми връстници грабнаха своите и хукнаха към съседната всекидневна.

— Не тичайте с… — Руби сама се спря и просто поклати глава. — Започвам да звуча точно като майка ми.

— Как е семейството ти? Баща ти? — поинтересувах се.

Разменихме си набързо новините. Аз им разказах за Кейт, Вида и Нико, за училище и за всички неща в живота ми, които се бяха превърнали в рутина. Изслушах историите им за семействата на Лиъм и Руби и за децата от Детската лига, пръснали се в различни посоки след затварянето на лагерите. Колкото повече си приказвахме, толкова по-явно ставаше, че Руби и Лиъм са поддържали контакт с всички останали, освен с нас. През цялото време Дунди се въздържаше от коментар, както ми бе обещал. Най-добрият му приятел, естествено, забеляза това.

— Добре, Дунди, казвай какво има — подкани го Лиъм. — За последно съм те виждал толкова мълчалив, когато опари езика си с гореща супа и физически не беше способен да дърдориш.

— Какво да има? — отпи от топлата си напитка Дунди.

— Защо не… — намеси се Руби.

— Сподели какви възвишени мисли ти минават през главата — поясни Лиъм. — Изсипи всички обиди, които възпираш през изминалите два часа. Много добре те познавам.

— Вече изобщо не ме познаваш — отвърна лаконично Дунди.

— Ето, каза си го — опря длани на масата Лиъм. — Хайде, излей си душата.

Дори аз настръхнах от тона му. Дунди стискаше челюсти, сякаш смилаше думите си.

— Минаха шест месеца — каза Лиъм. — Съжалявам, че се случи така. Просто нямахме време да ви обясним. Трябваше да избягаме, преди да е станало още по-опасно за двама ни и семейството на Руби.

— Разбирам — рече Дунди.

— Дали? — усъмни се Лиъм. — Защото не долавям разбиране, а онзи твой специфичен тип враждебност.

— Не е… — пробвах да се намеся аз.

— Прощавай за враждебността — подхвана с гърлен глас Дунди. — Просто се чудя защо, след като видимо сте толкова щастливи и прилично устроени, чакахте толкова време да ни осведомите, че сте живи.

Руби и Лиъм пак се спогледаха. Дунди стовари длан на масата.

— Стига с тези погледи! Просто го кажете.

— Искахме да се уверим, че… — гласът на Руби заглъхна. — Потребно ни бе време да пригодим това място за живот и да си изясним какво се случва във Вашингтон. И понеже явно продължават да ни издирват…

— О, да, продължават — натърти Дунди. — Вълнува ли ви защо Вида не можа да дойде? Защото единственият начин да не я задържат за възпрепятстване на правосъдието беше да се включи доброволно в отряда по издирването ви!

Това не го знаех. Предполагах, че двете с Кейт работят по разни проблеми на националната сигурност, като например контрола при преминаването от зона в зона.

— Съжалявам — потри челото си Руби. — Трябваше да се досетя, че ще стане нещо подобно.

— Няма за какво да съжаляваш — отсече яростно Лиъм. — Все едно да се извиняваме, че сме се надявали приятелите ни да поискат да живеят тук с нас и да се посветят на нещо истински добро.

Истински добро.

Думите му пронизаха трескавата вихрушка от мисли в главата ми. Тялото на Дунди се напрегна, посрещайки удара.

— Искате да… живеем тук? — попитах, чудейки се защо ли не усещах ръцете си, защо ли цялото ми тяло изтръпваше.

— Да — потвърди Лиъм. — Тук е по-безопасно за вас. И за двама ви. Пък и ще можеше да сте сред свои връстници. Ще намерим начин да доведем и Вида.

Каза го с такава искреност, с цялата си надежда и добрина, че не намерих сили да изрека думите, заседнали в гърлото ми.

Това момче ме вдигна на ръце от снега и ме спаси.

Това момче ме прегръщаше след всеки кошмар.

Това момче си беше спечелило любовта ми. И за нищо на света не желаех да го разочаровам.

Ала единственият ми отговор на предложението му беше: „Не съм дете“.

Останех ли тук с тях, винаги щеше да е така.

Повече не исках да живея извън системата, под вечно напрежение, че някой ден ще ме заловят. Исках да изпитвам надежда. Исках да допринасям за по-светлото бъдеще на всички, не просто да се боря за собствената си безопасност. Лиъм и Руби можеха да приютят десетина деца тук, но аз бях в състояние да помогна на хиляди.

Повече никога не исках да се чувствам безсилна.

— Не се борих толкова за оцеляването си, за да заживея в гората и да общувам с природата, или каквато там простотия смятате да постигнете на това място — заяви Дунди, ставайки от стола си.

— Хайде, искам да чуя мнението ти! — подкани го Лиъм с глас, по-студен от всякога.

Руби затвори очи и вдиша дълбоко. Питах се дали в онзи момент не ѝ се щеше просто да изчезне. Или всички ние да изчезнем.

— Опитвате се да защитавате деца в беда? Чудесно. Спасете ги. Превърни се в техен спасител, Лиъм. Винаги към тази роля си се стремял, защото е толкова праволинейна. Не те кара да се съмняваш в себе си. Не те кара да се чувстваш гузен заради решенията си. Междувременно всички ние отново сме под непрекъснато наблюдение, под заплаха всеки божи ден, мъчейки се да постигнем реална, трайна промяна.

— Така ли? — Лиъм също се изправи. — И какво сте постигнали вие досега? Принудихте всички да носят онези глупави значки, за да могат останалите да ги презират и унижават още повече. Накарахте децата да се върнат в същите домове, от които ги изгониха. И между другото, как вървят нещата с обещаните обезщетения? Дали до следващия век ще ни се реванширате някак? Или и по този въпрос ще си измиете ръцете?

Не можех да дишам. Не можех да помръдна. Светът се разми пред очите ми. Дунди и Лиъм се вторачваха един в друг през масата, мъчейки се да контролират израженията си. Накрая Лиъм се обърна и тръгна към всекидневната.

Дунди погледна Руби и излезе от кухнята, затръшвайки задната врата. Предната се тресна секунда по-късно. Подскочих и двата пъти.

Руби се облегна назад в стола си и въздъхна тежко.

— Съжалявам. — Болезнената буца в гърлото ми сякаш заглуши думата. — Не очаквах да мине така…

— Аз пък точно така очаквах да мине — каза едва-едва Руби. — Знаех, че Дунди ще е ядосан, но май… не предполагах, че ще се чувства толкова предаден.

— Вие ни изоставихте — прошепнах.

Успях да стъпя на крака, макар и да долавях как цялото ми тяло омеква. Срамувах се да плача пред нея, ала не можех да се сдържа. Всичко това бе толкова объркано.

— Да, изоставих ви — потвърди Руби с мрачно изражение. — Знам, че е така.

— Не мога да остана тук — казах ѝ. — Това място е съвършено. Ще дарите децата с много любов. Но не е за мен.

— Разбирам — отвърна тя.

Дали обаче разбираше? Чувствах необходимост да ѝ обясня, да излея сърцето си пред нея, за да проумее колко я обичам, колко обичам Лиъм, колко обичам някогашната връзка, съществувала между всички нас. Но повече никога нямаше да бъда безсилна. Не можех да остана тук.

— Всичко е наред — увери ме Руби и заобиколи масата, за да ме прегърне. — Наистина, всичко е наред. Нещата се променят. Неминуемо е.

— Не и ние — проплаках. — Никога.

Тя се приведе към мен и промълви:

— Боли ни, защото ни е грижа. Никога не се променяй. Не допускай да станеш безчувствена. Ти си най-силният човек, когото познавам.

Поклатих глава, а тя ме откъсна от себе си и приглади назад косата ми.

— Вече знаете къде можете да ни откриете. Добре дошли сте по всяко време. Каквото и да се случи, тук винаги ще има място за вас.

— Ще… ще му предадеш ли, че съжалявам? — казах, кимвайки в посоката, накъдето беше тръгнал Лиъм. — Сигурно ще ме намрази.

— Никога не би те намразил — отсече Руби. — Никога. Знам, че работата ни… изглежда незначителна, но това тук… — Тя пое глътка въздух. — Наясно съм какво очакват от мен хората, какво искат от мен, но в момента само това мога да предложа на света. Поне тази част от мен не се нуждае от преработка. От лечение. Тя е нещо ново и крехко, което трябва да защитавам. Може би ти звучи налудничаво, но тук се усещам на мястото си. Всяко дете, на което помагаме, връща по едно парченце от сломеното ми сърце.

Кимнах.

— Намери и ти призванието си — каза Руби. — А аз ще те подкрепя, независимо от всичко.

Докато вървяхме към входната врата, имах чувството, че напускам тялото си. Руби изчака да се обуя. Понечих да сваля шапката си от закачалката, но размислих.

— Може новото момиче да се нуждае от нея.

Руби опита да се усмихне, потискайки бурните си емоции. Накрая обви ръце през гърдите си и каза:

— Ще се видим скоро, нали?

Май и двете знаехме, че е непостижима мечта. Нямаше как да ги навестяваме приятелски. Да им се обаждаме през седмица-две. Дори този път едва бяхме дошли, а след изпълнението ни вероятно щяха да ни следят още по-изкъсо. Надзърнах към нея за последно, стискайки дръжката на вратата.

— Хайде — подкани ме кротко тя. — Дунди има нужда от теб.

Като излязох на верандата, дъждът вече бе постихнал. Изчаках малко с надеждата, че Лиъм ще се върне, но Дунди вече крачеше напред. Не исках да си тръгва без мен.

Очите ми отново плувнаха в сълзи, докато следвах прясната диря от стъпките му по калната пътека. Студът сякаш жилеше бузите и ръцете ми. Щом стигнах езерото, Дунди вече бе избутал лодката във водата. Чувайки скърцането на камъчетата под обувките ми, се завъртя толкова рязко, че едва не изтърва греблата. Сърцето ми се сви от изненадата по лицето му.

Загребахме заедно към отсрещния бряг на езерото. Мъглата се усукваше зад нас, скривайки пътеката към Убежището.

— Мразя го този дъжд — каза Дунди и вдигна обляно в сълзи лице към смраченото небе. — Имам чувството, че никога няма да спре.

Тридесет и седма глава

Сега

— Какво правиш тук? — питаше отново и отново Лиъм, също толкова зашеметен, колкото и аз самата. — Какво правиш тук, за бога?

Не можех да говоря. Притиснах се още по-плътно в него, заровила лице в памучното му яке, сякаш беше мираж, който очаквах да се разсее всеки момент.

Той внезапно се напрегна и се обърна към входа на хамбара. Пистолетът на Роман бе на сантиметри от черепа му.

— Ей, Рамбо — процеди през стиснати зъби Лиъм. — Хайде да го раздаваме по-кротко.

Освободих се от прегръдката му и като кимнах, Роман свали пистолета.

— Извинявай — измърмори, минавайки покрай нас — Стари навици.

— Да, и аз си имам няколко — отвърна Лиъм, без да откъсва мнителен поглед от него.

Роман влезе в хамбара да огледа тъмните му кътчета, които можеха да послужат за скривалища.

— Привет… непознати човече, когото Зу май харесва — обади се Приянка, подала глава през вратата. След миг цялото ѝ лице се озари. — Ооо! Кон!

Тя притича покрай нас, устремена към отделението, където някакъв бял кон наблюдаваше събитията, дъвчейки небрежно сено.

— Това е Снежинка — каза Лиъм и изгледа подозрително Макс, който влезе след нея. — Внимавай, защото… ъ, защото хапе, когато е уплашена.

После ме стрелна с един явен въпрос по лицето: „Кои са тези хора?“.

— Значи си приличаме по това, скъпоценна ми Снежинке — изчурулика Приянка, галейки коня по носа. — А не е ли малко странно, че научих името на кобилата преди твоето…?

— Това е Лиъм Стюарт — представи го Роман, като се върна при нас. — Прав съм, нали?

Нищо чудно, че не го познаха веднага. Едничката дума, с която можех да опиша вида му в момента, беше „запуснат“. Косата му бе избуяла и рошава и имаше голяма брада. Кожата под цялото окосмяване по лицето му изглеждаше почти пепелива и нездравият ѝ цвят подчертаваше тъмните хлътнатини под очите му. Огромна синина покриваше лявото му слепоочие, а яката на ризата му беше съдрана.

— От плът и кръв. Е, поне една част — добави с гримаса Лиъм. — Ще ми представиш ли приятелите си, Зузу?

О, да.

— Новата най-добра приятелка на Снежинка е Приянка, единственият човек, който не забрави да влезе предпазливо на непознато място, е Роман, а Макс е… — Озърнах се наоколо. — Къде е Макс?

— Тук — обади се от дъното на хамбара той. Стоеше точно под един слънчев лъч, проникващ през пролука в покрива. — Колко е красиво само. Като ивица златиста коприна.

Приянка го изгледа косо.

— Май трябва да поспиш, Максимо.

Лиъм се засмя едва забележимо, пристъпвайки от крак на крак. Движенията му бяха сковани, мудни, почти като на…

Сграбчих ръката му, за да го задържа неподвижен. На ризата му, точно над левия хълбок, имаше малко алено петънце. Отместих якето му и разкрих дупката в плата, заобиколена от засъхнала кръв. Прониза ме остра паника.

— Божичко! — пророних. — Прострелян ли си?

— Нищо ми няма — увери ме той и постави ръката си върху моята.

През цялото време, докато бяхме издирвали Руби, той самият е бил ранен. Прострелян.

— Зу — каза той и стисна ръката ми, за да го погледна. — Вече съм добре. Сам и Лукас се грижат за жалкото ми съществуване през последните седмици. Но трябва да знам дали ти си добре. Гледах новините и колкото и да те обичам, ще ти кажа, че имаш кошмарен вид.

— Е, поне не съм простреляна — заявих, потискайки с усилие изкушението си да го разтърся. Вместо това го прегърнах през кръста и усетих как се отпуска до мен. — А и не мириша на слама. Тук ли са те сложили да спиш? И между другото, къде са Сам и Лукас?

Лиъм си пое дълбока, измъчена глътка въздух.

— Търсят Руби.

— Ама че приятно съвпадение! — включи се Приянка без нито капка от обичайното си чувство за хумор. — Ние също.

Лиъм ни заведе до входа на къщата, пропъди петела от верандата и се облегна тромаво на парапета. После махна демонстративно към старото резе на вратата и всички чухме отчетливото щракване, когато го дръпна.

— Старата школа — каза одобрително Приянка. — Харесва ми.

Къщата беше малка и обвиваше новодошлия с топла прегръдка още с влизането. Виждала бях Сам и Лукас едва два пъти — по онова време всички кръжахме около Руби, но колкото и бегло да ги познавах, откривах почерка им в този дом. Дръзката природа на Сам намираше отражение в ярките цветове на стените и разнородните мебели, които някак се съчетаваха добре, а кроткият, благ нрав на Лукас — в множеството рамкирани полароидни снимки из къщата. В единия ъгъл на всекидневната се мъдреше художнически статив с недовършено платно на него. Веднага, щом съзрях смелите резки от червена и черна боя, се досетих чие дело е.

Лиъм ни поведе през къщата с толкова напрегнато тяло, че очаквах всеки момент да се покатери по някоя стена като подплашена котка. Спря в подредената старовремска кухня, отиде при плота до печката и взе мобилния телефон, който се зареждаше там.

— Вода? — попитах.

— Вадят я от кладенец и си имат собствена пречиствателна станция — поясни той. — Ей сега ще ви донеса чаши.

— На кого пращаш съобщение? — обади се Роман от другата стая.

Приянка се беше изтегнала в някакво вехто кресло с кожена тапицерия. Макс вече спеше в единия край на дивана, заровил лице в дланите си. Роман седеше в другия му край с изправен като дъска гръб и ни наблюдаваше внимателно.

— На приятелката им Вида — уточни през прозявка Приянка. — Тя пита дали Зу наистина е имала нещо общо със слуховете за „инцидента“ в обучителното заведение на Мур. Явно копелето вече си е измислило история за новините.

Лиъм едва не изпусна телефона и ми стрелна смаян поглед.

— Впечатляващи догадки.

— Не са догадки — поправих го. — Приятелите ми са различни.

Той вирна вежда.

— Всички сме различни.

— Различно различни — допълних аз.

Лиъм започна да пише отговор, гледайки към Приянка с присвити очи. Тя вдигна отегчен поглед към него.

— Да, и това мога да го прочета.

Той изруга под носа си и изтри написаното.

— След малко ще ви накарам да ми обясните, но първо трябва да кажа на Сам и Лукас, че е време да се прибират.

— Телефонът техен ли е? — попитах.

— На Сам е — отвърна Лиъм. — Предавам съобщения между тях и Вида, докато издирват Руби. Решихме, че е най-безопасно да общуват чрез посредник, особено след като Ви чак сега смогна да се отърве от останалите агенти, за да продължи да я търси сама.

— Линията обезпечена ли е? — полюбопитства Роман, заемайки позиция до един от прозорците.

Странно, но още не можеше да се отпусне дори за секунда.

Лиъм вдигна недоумяващ поглед от телефона.

— Изпращал съм непроследими съобщения още когато ти си си ял сополите.

Изгледах го предупредително, наливайки вода в няколко чаши.

— Ей, старчок, той е на моя възраст.

— Момчетата се развиват по-бавно от момичетата — изтъкна Приянка.

— Може ли да не приказваме за моята слуз? — обади се Роман.

Телефонът извибрира отново.

— Какво да ѝ съобщя за заведението на Мур? — попита Лиъм. — По неговите думи си опожарила невинно, спретнато училище.

Приянка врътна очи.

— С удоволствие щяхме да го опожарим, ако цялото не беше от бетон.

— Питай я дали с Дунди са знаели за онова място.

Трябваше да разбера. Трябваше да си го обясня някак.

Изражението на Лиъм пак помръкна и той защрака по клавиатурата на телефона. Щом приключи, се пресегна и погали нежно с палец насиненото ми око, проучвайки мрежата от рани и синини по лицето ми. Отдръпнах се от него и отпих щедра глътка вода.

— Последните дни бяха доста натоварени.

Лиъм се усмихна напрегнато.

— Браво на момичето. Ще ти донеса лед за разкрасеното око.

Взех другите чаши и конфитюра и тръгнах към всекидневната. Лиъм ме последва с хляба и плик замразен грах, който приех с благодарност, като се стоварих на дивана. Роман ме погледна от поста си пред прозореца и аз му посочих свободното място до мен.

Изражението му най-сетне се поотпусна малко. Когато седна до мен, усетих съвсем отчетливо всяка точка на допир между краката ни.

— Ви каза, че ще дойде до час — обяви Лиъм на всички ни. — Очевидно ви следи, откакто сте напуснали Убежището. — Видимо се мъчеше да не допуска емоции по лицето си. — Има ли как да се спаси?

Късчето надежда в очите му ме съкруши. Отворих уста, но нямах сили да изрека думите. Пред погледа ми беше гордото му, радостно изражение, докато ни развеждаше с Дунди из къщата. Дори Приянка се умълча, предоставяйки възможността на Роман да каже нещо.

— Сградата може да се спаси, но местоположението е компрометирано. В никакъв случай не бива да се връщате там.

Лиъм пак впи преценяващ поглед в него.

— Благодаря за шамара.

Напрежението в гърдите ми най-накрая избухна.

— Аз съм виновна. Не знам как да… не мога да опиша колко съжалявам. Ако подозирах, че ни преследват…

— Стори точно каквото искахме от теб и никога не го забравяй — прекъсна ме Лиъм. — Просто съм бесен, че не бях там, за да предпазя децата. Благодаря ви, че сте им помогнали да се измъкнат. — Той погледна останалите. — Благодаря ви. Засега са в безопасност при майка ми и Хари, а това е най-важното. Къщата поначало си беше… Е, както и да е, ще си спретнем ново убежище заедно.

Иска да се върне към онзи живот — осъзнах. Продължаваше да страни от голямата картина.

— А теб какво те е сполетяло? — попитах го. — Мигел, Лиза и Джейкъб казаха, че си поддържал връзка с тях, но не си успял да им докладваш за последното известно местонахождение на Руби. Това — посочих огнестрелната му рана, — как ти се случи?

Лиъм пак въздъхна тежко и седна бавно в креслото с протритата кожена тапицерия.

— Получих сигнал по обичайната мрежа за откриване на деца в опасност. Първо не заподозрях нищо… дори когато телефонът ми започна да ми играе номера. Знаеш колко ненадеждни са клетъчните мрежи. Дори адресът на изоставения блок в Кенет, щата Мисури, не ми се видя съмнителен. Множество деца се укриват на подобни места, убедени, че са се добрали до безопасно скривалище.

— Но не е било безопасно — вметнах.

— Именно. Като влязох, ме посрещнаха не деца, а четирима мъже, въоръжени до зъби. Съумях да им се изплъзна, но ми оставиха този сувенир на изпроводяк. — Той посочи раната си. — Не мисля обаче, че искаха да ме убият. Просто с моя късмет улових рикоширал куршум. Всъщност ми се струва, че изобщо не са чакали мен. Чух единия да споменава Руби.

— Боже! — промълвих.

Всички подробности се нанизваха бавно една след друга.

— Скочих в колата и настъпих газта, мъчейки се да изпратя съобщение на Руби. Беше изчезнала преди няколко дни и оттогава не бях чувал нито дума от… — Той се възпря, стрелвайки очи към мен. — Усещах, че всеки момент ще загубя съзнание, но поне се движех към Канзас. Изпратих на Сам местонахождението си и отбих встрани от пътя, за да унищожа телефона, ако се окажеше, че онези ме преследват. Чувствам се ужасно, че притесних толкова хора.

Не ми се щеше да подклаждам гузната му съвест с потвърждение на това.

— Сам и Лукас ме намериха някак и ме доведоха тук. Позакрепиха ме с помощта на един добронамерен съсед и тръгнаха да търсят Руби. Оттогава си кисна във фермата. Сам и Лукас взеха единствената кола. По едно време даже ми хрумна да яхна Снежинка, но тя наистина хапе, когато е нервна, а това се случва покрай всички мъже.

— Отлично я разбирам — измърмори Приянка.

— Тогава върху теб се стовариха всички онези неща и се втурнаха да те клеветят най-безсрамно. — За пръв път чувах такава горчилка в гласа му. — По дяволите, какво се разиграва тук? Имате ли някаква представа?

Надникнах към Роман, двоумейки се откъде да започна.

— Май най-сетне започваме да си изясняваме нещата. Какво знаеш за „Синя звезда“?

— Долно копеле — изруга Лиъм и прокара гневно ръце през косата си.

— Тоест знаеш достатъчно — обади се Приянка, — защото това е основното.

Макс най-накрая се разбуди. Подадох му чаша вода от масичката за кафе.

— Да ти се намира сок? — попита сънено той.

Роман реагира на въпросителния ми поглед.

— Трябва да си вдигне кръвната захар за гледането. И то доста.

— Гледане? — озадачи се Лиъм.

— Различно различният Макс е способен да открие Руби — каза Приянка, тръгвайки към кухнята. Лицето на Лиъм се озари, докато тя не добави: — Необходимо е обаче да си почине добре, иначе резултатът няма да е точен или мозъкът му ще се разтопи.

Лиъм се облегна свъсено в креслото си. Забелязах, че надзърта скришом към Макс дори след като върнах разговора към предишната тема.

— Сигурно знаеш и че Руби е навестявала Кланси — подхвърлих.

Той стисна устни.

— Да. Майка му помоли да го посещава два пъти годишно, за да не се възвърне паметта му. Бях убеден, че става нещо, че е започнал да си спомня за предишния живот. Защо иначе ще развява толкова информация под носа ѝ…?

С Приянка и Роман наострихме уши.

— Продължавай — подкани го Приянка.

— Знаете ли как Лилиан размрази финансите им? — попита Лиъм. — Преди да изчезне, Грей почувствал бащински дълг и им оставил ценен шантажен материал. Явно Младши е понаучил това-онова от татко си, защото, въпреки че Лилиан скрила всичко, Кланси някак се докопал до информацията и се заел да споделя сочни парченца от нея с Руби. Схванах замисъла му още като започна да ѝ подхвърля разни пикантерии, за да разбере какво точно я вълнува.

— По дяволите! — казах.

Той кимна.

— Макар че не ѝ даваше причина да го заподозре, аз усещах, че е разбрал кой потиска спомените му. Руби зачести посещенията си, за да изкопчи повече информация. Той ѝ каза за някакъв сървър, който бил изключен и просто трябвало да се включи. Аз не исках да я пускам. Тя уж се съгласи, че това е примамка, обеща да предупреди Лилиан и да спре срещите си с Кланси.

Значи това е била ябълката на раздора.

— А сега от нея няма и следа — завърши горчиво Лиъм. — Не я споменават по новините, но Вида каза, че я „отвлекли“, докато пътувала към училище една сутрин. Всичко говори за вътрешна работа. Но ако съдя по физиономиите ви, вече сте се досетили.

— Да — въздъхнах аз. — Донякъде.

— А ще…? — Той се помъчи да укроти гласа си. — Ще ми споделите ли каквото знаете? Защото ме човърка един страх и на всяка цена трябва да узная дали съм прав.

— Разбира се — подех аз.

Ала думите ми се загубиха сред скърцането на автомобилни гуми по чакълестата входна алея.

— Вида не може да е пристигнала толкова бързо — отбеляза Лиъм, надигайки се мъчно от креслото.

Отидох да му предложа рамото си вместо патерица. Но преди да стигнем до вратата, Роман вече отместваше внимателно пердето на прозореца. Лиъм ме погледна и оформи с уста: „Къде го намери това хлапе?“.

Наежих се. Имахме късмет, че поне един от нас се стараеше да е нащрек. Не позволявах да се подиграват с Роман, задето вършеше нужното — онова, което го глождеше отвътре.

Очите на Лиъм засноваха помежду ни и лицето ми се стопли под проницателния му взор.

— Недей — предупредих го в момента, в който вирна вежда.

И той провлече:

— Сериозноооооо?

За секунда, напук на цялата тревога по лицето му и занемарения му вид, зърнах стария Лиъм.

— Безопасно е — каза Роман, отстъпи назад и задържа пердето встрани, за да надникнем навън.

Веднага разпознах тъмната фигура, която излезе от колата и впери угрижен поглед в къщата. Измъкнах се изпод ръката на Лиъм и хукнах към вратата, отваряйки я толкова рязко, че уплаших Дунди.

— Мили боже! — възкликна той, стиснал гърдите си, когато се хвърлих към него. — Не стига, че дни наред се гърча от притеснение по теб, ами накрая точно ти щеше да ми видиш сметката…

Едва не го съборих на земята.

— Добре ли си? Къде се загуби?

— Аз къде съм се загубил? — натърти той и ме прегърна толкова здраво, че ме вдигна от земята.

— По новините казаха, че си изчезнал. Реших, че са те задържали за разпит, или че те наказват заради мен…

— Нещата не отидоха дотам — увери ме той и най-сетне ми позволи да стъпя на крака. После стисна успокоително раменете ми, а аз се пресегнах да наглася очилата върху носа му, защото ги бях накривила. — Кейт ме измъкна от града в багажника на колата си още преди да обявят разпадането на Съвета „Пси“. И слава богу! След снощната случка щяха да завлекат всички ни в някоя дупка и да ни зарежат там.

Обля ме ужас.

— Говориш за случката в заведението на Мур?

— Заведението му? — Дунди поклати глава. — Това не го знаех. Не, някой опита да взриви автоколоната на Джоузеф Мур в Чикаго, а после някой уби агента на ООН, изпратен да разследва инцидента.

Въздъхнах тежко и затворих очи.

— Нека позная на кого са го приписали…

Той стисна ръката ми.

— Някой от ФБР е пуснал фалшива информация на независимите медии, че Кръгът „Псион“ е поел отговорност за атентата — обясни той. — В момента останалите членове на Съвета работят по план съвместно с няколко от членовете на бившата Детска лига, но когато най-накрая се свързах с Лукас, той ми каза да дойда директно тук. Сега разбирам защо.

Входната врата се отвори със скърцане и сърцето ми подскочи.

— Е, май не съм била единствената причина — заявих и отстъпих встрани.

Лиъм докуцука до края на верандата и се хвана за парапета. Мъчеше се да задържи лицето си безизразно, но мускулите по челюстта му се движеха издайнически. Дунди се изправи и приглади с длани безупречния си пуловер и панталон. Отстъпих още крачка назад, макар и да се опасявах, че ще трябва да им блъсна главите една в друга.

Тогава обаче Дунди обърна длани нагоре и вдигна ръце пред себе си.

— Хайде — пророни. — Не се съпротивлявай на хипарското в себе си.

Лека усмивка превзе устните на Лиъм.

— Само ако обещаеш този път да не ме изпускаш.

— Само ако ти обещаеш, че ще спрем с глупавите евфемизми — каза Дунди, — и ми позволиш да прегледам ужасната травма, която си смогнал да си причиниш този път.

— Добре де, добре — съгласи се Лиъм. — Хайде, влез. Ще те оставя да се посуетиш около мен няколко секунди.

Дунди се качи по стълбите на верандата и преметна протегнатата ръка на Лиъм през раменете си, уж за да му предложи опора.

— Сериозно обаче, ако внимаваш малко повече…

— И — прошепнах аз, влизайки след тях, — продължаваме постарому.

Тридесет и осма глава

Вида се появи половин час по-късно. Нахълта в къщата като същинска хала, засенчвайки истинската гръмотевична буря, която се мътеше на хоризонта. От устата на Макс падна парче хляб, когато вместо поздрав тя заяви:

— Шибаното каране през тая проклета ничия земя Оклахома беше черешката на гигантската лайняна торта.

Аз се окопитих първа и изтичах да затворя вратата зад нея, поемайки по-малката от двете торби в ръцете ѝ.

— Слава богу, че си добре — каза Вида, като я прегърнах. — Трябва да ти сритам задника, задето ме накара да те гоня из няколко зони. Знаеш ли колко ми беше трудно да се преструвам, че те мразя?

— Ще опитам да си го спомня следващия път, когато ме натопят за терористичен акт — отвърнах сухо.

Тя преметна ръка около врата ми.

— Приличаш на шибана улична пънкарка. Кефиш ме.

— Здрасти и на теб — казах и кимнах към сака, който бе оставила на пода. — Какво ни носиш?

— Последните ми капки търпение и няколко пушки.

Дунди стана да я целуне и, както винаги, ме смая, че Вида му позволи. Сетне отстъпи назад и го огледа с престорено равнодушен вид.

— Защо изглеждаш така, все едно си изпуснал автобуса за фестивала на науката?

Той сведе очи към дрехите си.

— Ти ми купи този пуловер.

— Не и за да го комбинираш с тая противна риза. — Лиъм се засмя смутено и тя впери тъмния си поглед в него. — Не ми се смей. Ти изглеждаш, все едно си живял под някой тунел, където си се препитавал само с плъхове.

— От три години не си ми напомняла колко съм грозен — отвърна радостно Лиъм и се надигна от креслото си.

Пресиленото отвращение напусна лицето ѝ, като видя как се клатушка към нея. Когато и Лиъм я прегърна, тя погледна другите над рамото му.

— А вас тримата хич не ви знам кои сте.

— Това са Приянка, Макс и Рамбо — представи ги Лиъм. — Новите ни другарчета.

Роман понечи да го поправи, но Вида разпери ръка.

— Не. Не ме интересува какво е истинското ти име. Вече си Рамбо.

— Роман е името му — поклатих глава аз.

— Благодаря — обърна се той към мен.

Запазил бе напрегнатата си стойка през целия ни разговор дотук. Мълчанието му ми напомняше колко смайващо можеше да прозвучи диалогът ни в ушите на страничен човек.

— Добре, приключихме със запознанствата — обяви Вида.

Двамата с Дунди седнаха на пода, завършвайки кръга ни. Макс се оригна и потупа гърдите си, изгълтал и последната бутилка ябълков сок. Остави я при другите две празни бутилки на масичката за кафе.

С Приянка разказахме на смени за всичко, което ни се беше случило, позволявайки на Роман и Макс да добавят по нещо тук-там. Като стигнахме до тялото на момичето в Батън Руж, и тримата, дори Дунди и Лиъм, които вече бяха чули историята, замлъкнаха печално. Описанието ми на арената извика безутешни изражения по лицата на Дунди и Вида.

— Кажи си го — подкани сподавено Дунди, поглеждайки Лиъм. — Прав беше.

Лиъм само прокара длан по лицето си и я притисна към очите си. После поклати глава.

— Няма да ви натривам носовете със страданието на невинни деца. Пък и не бях съвсем прав. Не е вярно, че не вършехте полезна работа, светът несъмнено щеше да е значително по-грозно място, ако не бяхте вие. Просто още от самото начало ни нарочиха за черни овце и им се доверихме повече, отколкото те на нас.

— Правителственото оборудване в арената е знак, че разширяват програмата. Не очаквах Круз да постъпи толкова лекомислено. — Дунди надзърна към Макс, който се взираше в празната камина. — Съжалявам за всичко, което сте преживели. Ще оправим нещата.

— Круз не постъпва лекомислено, а отчаяно — контрирах го аз. — Знаем, че не бива току-така да вярваме в нечии добри намерения спрямо нас, но го направихме от надежда. А нея всеки я експлоатира с користна цел.

— Разбирам те — каза Дунди. — Ала ако спрем опитите си за истинско сътрудничество с правителството, и мъничкото симпатия, която страната изпитва към нас, бързо ще се изпари. Тръгнем ли срещу тях, ще започнат да ни възприемат като реална заплаха и тогава арената ще се окаже само началото.

— Но признай, че и ти си имаш своите съмнения за системата, иначе щеше да ми кажеш, че Руби е изчезнала — продължих неумолимо, позволявайки на болката от предателството да се върне в думите ми. — Подозирал си, че правителството проследява всичките ти телефонни и лични контакти. Не си ми казал, защото си знаел какво ще ѝ се случи, ако я намерят първи.

— ФБР и Защитниците не биваше да разбират, че поддържаме връзка с мрежата на бившата Детска лига и с Руби — обади се Вида. — И ако властите я държаха на някое тайно място, не желаехме да я преместят, преди да сме я открили.

— Божичко! — пророни Лиъм видимо пребледнял.

Познавах задълбочаващата се смесица от ужас, гняв и мъка по лицето на Дунди — цяла седмица живеех с нея. Но сега вече знаех как да я нарека.

Съучастничество.

С другите членове на Съвета се бяха помъчили да ни защитят, но всъщност нямаше как да предотвратят подобни действия на правителството. Привидната им подкрепа на тази политика по една случайност бе гарантирала щит срещу по-стриктно проследяване на действията им. Всички бяхме допринесли за това новият ред да се превърне в статукво.

— Осъзнавам колко прогнила е системата, но това си е нашата прогнила система — каза Вида. — В момента имаме два варианта. Ако задържим Круз на власт, получаваме шанс за по-добро бъдеще, в което някой поне ще се преструва, че го е грижа за нас. Ако Мур спечели изборите, сме прецакани неизбежно — в най-добрия случай ще ни натресат задължителна военна служба, а в най-лошия ще ни хвърлят в затвора до живот.

Не знам как успях да преглътна ужасения писък, надигащ се в мен. Нуждаехме се от ново решение, а те още не го проумяваха.

— Как си, Макс? — попита тихо Роман.

Лиъм насочи поглед към единия край на дивана. Макс се закашля, блъсна се в гърдите и стана.

— Ще ида да си измия лицето, за да се поосвежа. Дай ми още няколко секунди.

— Докато чакаме, искам да чуя какви доказателства сте събрали — каза Дунди. — Взехте ли нещо от арената?

Приянка извади флашката от задния си джоб.

— Взехме всички видеоматериали и файлове, до които успяхме да се докопаме. Случайно да имате компютър?

Дунди скочи на крака.

— Аз имам. Ей сега ще го донеса от колата.

Приянка го изчака до вратата, изтръгна лаптопа от ръцете му и се пльосна до мен на дивана, захващайки се за работа.

— Защо чакаме онова хлапе? — Вида попита Лиъм.

— Заради някакво гледане — отговори ѝ той. — Не знам нищо повече.

— Искате ли аз да обясня този път? — извърнах се към Роман и Приянка.

И двамата кимнаха с благодарност. В края на разказа си можех да бутна един след друг Дунди, Лиъм и Вида подобно на домино плочки, подредени в редица.

— И Мърсър държи още деца, с които провежда експерименти? — Лиъм притисна ръка към лицето си. — Права си, това трябва да е разследвала Руби. Кланси ѝ е подхвърлил информацията, следвайки собствения си интерес.

— Не разбирам само защо Мур си е въобразил, че другите страни ще му позволят да си състави армия от пси. — Дунди седна на страничната облегалка на креслото на Лиъм. — Най-многото да предизвика война. Иначе другите страни ще трябва да намерят още по-ужасяващ начин да му се противопоставят. И защо е толкова вманиачен по Зу? Защо… след като вероятно „Синя звезда“ я натопяват?

— Не ми се вярва да са те — обади се Вида с мрачно изражение на лице. — Според мен е шибаният Джоузеф Мур. Той е задникът, който подхвана цялата драма, той не спира да говори за Кръга „Псион“. Искал е някой да докаже теориите му. Но ние с Чарли му бяхме под ръка. Защо си е избрал Зу?

— Вашата охрана е прекалено сериозна — обясни Роман. — Зу не я охраняваха толкова стриктно. Мур ѝ е спретнал капан и е поръчал на „Синя звезда“ да я отвлекат, за да може накрая да се увенчае с лаврите на човек, който я е „заловил“.

— Дявол да го вземе! — изруга Вида. — Как да не се впечатля от толкова злодейски план? И накрая той излиза героят…

Поех си дълбока, прогаряща глътка въздух.

— И си издейства зрелищна изборна победа.

— Трябва да намерим Руби — каза Лиъм с трескав поглед.

Понечи да стане, но Дунди го накара да се върне на мястото си.

Нещо се оформяше в мен, докато наблюдавах как Лиъм се разпада. Исках да го измъкна от това тъмно, задушаващо място, както той ме измъкна преди години, когато всички бяхме толкова изнемощели, че черпехме сила от него. Той се надигаше отново и отново след всеки удар. Дори след убийството на брат му не си представях, че нещо може да го съкруши. Нито веднъж не ми бе хрумнало, че навярно и той се е нуждаел от Убежището не по-малко от Руби.

— Знам — каза Дунди, обгръщайки го с ръце. — Лий, всички знаем.

Накрая Лиъм се укроти и отпусна чело върху рамото на Дунди.

— Правя го от егоизъм — пророни дрезгаво Лиъм. — Знам, че много деца страдат. Знам, че много хора умряха. Искам онези копелета да си получат заслуженото, искам Зу да изчисти името си, искам поне частица правосъдие, но се побърквам, като си помисля какво може да ѝ причиняват в този момент. Какво може да са ѝ направили вече. Не желая да се боря без нея.

През цялото време се страхувах приятелският ни кръг да не рухне завинаги. Исках да се върнем към дните, преди животът ни да се изпълни с толкова болка и смут. И вярвах, че е възможно. Ала като гледах Лиъм сега, усещах как тази надежда се изпарява.

И на нейно място се загнездва решимост.

Никога нямаше да си върнем онова приятелство, защото вече бяхме други хора. Затвореният свят, който си бяхме създали, изпълвайки го с любов и закрилничество, трябваше да се разшири, да се разрасне и заякне. Нищо и никога нямаше да ни попречи да си даваме рамо един на друг в тежките моменти.

Подът изскърца и Макс влезе в стаята, почесвайки една от коричките на ръката си.

— Готов съм. Вие?

— Какво ти е необходимо? — попита Вида. — Някакъв проводник? Тишина?

— Само съзнанието на Лиъм — каза Макс — И една кофа.

— За да ме фраснеш в главата ли? — рече изтощено Лиъм.

— Не… точно — отвърна Макс.

— Преживяването е доста тежко — обясни Приянка. — Някои хора повръщат.

— Чудесно — каза Лиъм. — Обядът и бездруго не ми хареса.

Отстъпих мястото си на Лиъм, за да седне до Макс на дивана. Роман взе кошчето за отпадъци от малката баня и го постави до Лиъм.

— Какво да правя? — Лиъм попита Макс. — Да отпратим ли публиката?

— Няма нужда — каза Макс, отпивайки още една глътка вода. — Имаш ли нещо против да те хвана за китката?

Лиъм нави ръкава си и му подаде китката си. Виждах как трепери чак от страничната облегалка на креслото на Приянка.

— Помни, че не си там наистина — посъветва го Макс — Просто ще хванем връзката между електрическите потоци на съзнанията ви. Каквото и да видиш, трябва да ми позволиш да те издърпам обратно.

Лиъм кимна.

— Спомни си кога за последно я зърна — нареди му Макс и дланта му закръжа над кожата на Лиъм. — Така ще я открием по-бързо.

И двамата затвориха очи, изолирайки се от света и от нас. Известно време единственият звук в къщата бе дишането ни. За да се разсея, преброих електрическите кабели в стените и под пода, отчетох присъствието на електронния часовник на библиотеката, на телевизора и хладилника…

Лиъм подскочи рязко и се притисна назад към облегалката на дивана, сякаш опитваше да се измъкне от хватката на Макс. Краката му заритаха, тропайки по пода.

— Какво се случва? — попита Дунди и се приведе да провери пулса му.

— Всичко е наред — увери го Приянка. — Просто се свързаха.

Стонът, който се изтръгна от устните на Лиъм, ме прониза като нож.

— Сигурна ли си, че е добре?

— Добре е — успокои ме Роман. — Макс, какво виждаш?

Пак завъртях глава към дивана. Макс седеше толкова неподвижно, че подозирах, че е в дълбок транс.

— Светлини… стерилни престилки… носилка… — провлече Макс. — Умора…

— Жива е, така ли? — притиснах го. — Убеден ли си?

Лиъм отново подскочи и цялото му тяло се скова.

— Лиъм, всичко е наред — повтаряше му Дунди. — Нали се разбрахме, че не си там наистина?

През миглите на Лиъм се процедиха сълзи. Той потрепери. Косъмчетата по оголената му ръка настръхнаха. Внезапно си припомних думите на Оуен от Убежището. Студено ѝ е. Толкова ѝ е студено.

— Врата… символ…

Макс сякаш се събуди от лош сън. Цялото му тяло се разтресе и той пусна Лиъм. Замига бързо, докато зениците му не си възвърнаха нормалните размери.

Лиъм изпръхтя хрипливо и се преви надве. Вида му побутна кошчето, но той махна с ръка и преглътна.

— Май видя някакъв символ? — попита Роман.

Макс кимна.

— На двойна плъзгаща се врата… птица.

— Не каква да е птица — програчи Лиъм с костено бледо лице. — Лебед. Руби не е при „Синя звезда“. „Леда Корп“ я държат.

Тридесет и девета глава

Бурята танцуваше.

Тежки облаци надвисваха над мен, но не пускаха нито капка дъжд върху километрите суха земя, плачеща за влага. С всеки свой порив вятърът вдигаше талази прахоляк и от време на време го вкусвах в устата си, усещах фините зрънца пясък между зъбите си. Но макар и да предчувствах могъществото на стихията, тътнеща в далечината, нямах сили да се върна в къщата при онези мрачни лица. Още не.

Не и докато не измислех решение.

Светкавиците сякаш вдъхваха живот на облаците, разсичаха виолетовото небе като пулсиращи сребристи вени, прогаряйки ноздрите ми с острия си, почти хлорен мирис. Колкото повече наблюдавах прииждащата буря, толкова повече статично електричество се струпваше по кожата ми, полазваше нервните ми окончания.

Не знам защо го сторих, защо изобщо ми хрумна да опитам. Светът ми толкова рязко се беше килнал на една страна, че започвах да поставям всичко под съмнение, включително собствените си граници.

Нишката на силата ми се изниза от съзнанието ми и докосна плахо осезаемия заряд във въздуха. Вкопчих ръце в каменния стълб на оградата и се изкатерих нагоре, прикрепяйки се с крака за него. Накрая затворих очи и си представих как нишката се провира със силата, обгърнала ме като одеяло, полепнала толкова плътно по кожата ми, че я багреше със светлината си.

В гърдите ми се трупаше топлина, множеше се, самозахранваше се, възпламеняваше се, докато не избухна, изстрелвайки се по нервите ми като най-чистия, мощен прилив на адреналин. Издигах се и падах едновременно, тялото ми се разбиваше на частици, тътнещи заедно с далечните гръмотевици, и сякаш се устреми да удари света с първичната си сила. В гърлото ми се надигна кикот и излетя през устните ми, пропит с изненада и трепет. Лумтящото сияние зад клепачите ми нагорещяваше сухия летен въздух около тях.

Някой ахна приглушено зад мен. Тъничкият звук ме накара да пусна нишката, да освободя топлината и светлината обратно във въздуха. Завъртях се към него с все така препускащо сърце.

Роман разпери ръце и отстъпи назад.

— Извинявай. Излязъл… да подишам… Излязох да подишам въздух. Излязох. Мисля на руски. Говоря на английски. Объркан мозък. Не знам защо продължавам да приказвам.

— Често ли мислиш на руски? — полюбопитствах.

— Понякога. Понякога дори сънувам на руски.

Роман още изглеждаше така, сякаш се чуди дали трябва да остане, или да си тръгне. Слязох от каменния стълб и седнах на дървената ограда с надеждата да прочете поканата в действието ми.

Сигурно щях да се смутя, задето исках да остане при мен, но искрите под кожата ми ме тласкаха да опитам.

— Всъщност излязох да те търся — изстреля той. — Тази буря… реших, че може да е…

— Опасна? — довърших вместо него.

Като ме погледна, имах чувството, че цялото ми тяло засия. Топлината се завръщаше, плъзваше из кръвта ми и бях сигурна, че ще трябва да пробягам километри, за да изгоря суровата енергия, която носеше със себе си. Чудех се дали изпитвам дори частица от еуфорията, обземаща Приянка всеки път, когато използваше силата си.

Той ме наблюдаваше с искрено удивление.

— Приличаше на звезда.

Над нас проблесна светкавица и сърцето ми пак подскочи. Той като че ли се засрами и забоде поглед в ръцете си.

— Не знам какво говоря. Извинявай.

— Приличала съм ти на звезда — повторих тихо аз.

Думите увиснаха във въздуха помежду ни и дори мощният гръм не успя да ги заличи.

Роман върна онази маска на лицето си, паравана, скриващ почти всичко — но само за хората, които не го познаваха. Всяко от израженията му беше като език, просто трябваше да се научиш да четеш лицето му, за да ги разтълкуваш. Той отпусна стиснатите си устни, пое си въздух и прекоси разстоянието помежду ни, седна на оградата до мен.

Харесвах непринуденото ни мълчание. Как позволявахме на вятъра и гръмотевиците да си говорят вместо нас, заслушани, сякаш можеше да уловим някоя тайна.

— Приятелите ти са… — подхвана ведро той, но се замисли за подходяща дума.

— Смахнати? — предложих.

Роман кимна с облекчение.

— Ушите ми увехнаха от Вида.

Усмихнах се.

— Не — простена той. — Как беше английската фраза?

— Ушите ми пламнаха — отговорих, но сетне размислих. — Всъщност… знаеш ли какво? Май няма точен паралел.

Той отметна глава назад, ядосан на себе си.

— Толкова време живея тук. Защо още бъркам тези неща?

— Не ги бъркаш — казах аз. — Разширяваш набора ни от фразеологизми с някои забавни вариации.

Роман ме изгледа подозрително.

— Сериозно — уверих го.

— Подобни случки ме карат… — Бурята наново озари небето, обгръщайки го за миг в съвършена, приказна светлина. Видях как гърлото му подскочи, когато преглътна, как извърна лице, сякаш се мъчеше да го скрие. — Напомня ми, че не ми е мястото тук.

Продължих да го гледам, докато не се обърна към мен. Този път и двамата не отклонихме очи.

Най-накрая събрах смелост да попитам:

— Приянка мисли, че ще искаш да се прибереш у дома, след като помогнем на Лана.

Остани.

— Искам толкова много неща — каза той. — И повечето са невъзможни. Противоречат си. Променят се, изплъзват ми се и ги мразя, задето са толкова непостижими. Да си отида у дома и да успокоя майка ни, че сме живи и здрави, е мое желание, не задължение. Стремежът на Прия и Лана да останат тук, за да надвиват хора като Мърсър, винаги ме е карал да се чувствам като глупав егоист, задето мечтая за друго място. Някое тихо, безопасно кътче.

— Това не е нито глупаво, нито егоистично — отбелязах.

Остани.

Стремежът към безопасност беше също толкова нормален човешки инстинкт, колкото стремежът към нещо повече, към отмъщение, след като са те наранили, към това да закриляш любимите си хора. Ако можех да призова светкавиците, да изгоря с тях мрака около приятелите си, несъмнено щях да го сторя — без да се замислям нито за миг, дори мощта им да ме изпепели.

След всичко, което бяха преживели, след всичко, което Роман бе принуден да прави, само и само да не го разделят със сестра му, той заслужаваше спокойно уединение. Далеч от Мърсър и „Синя звезда“. От правителството, което би го използвало като опитно зайче.

Далеч от мен.

Остани — помислих си отново. — Моля те, остани.

— Някога мислех, че повече от всичко искам да помогна на Лана, да се върна у дома… — каза той. — Вече не съм толкова убеден.

Не откъсваше очите си от мен, сини като утринно небе. По-рано се беше изкъпал и обръснал за пръв път от няколко дни и сега кожата му беше мека и гладка. Изглеждаше ми някак по-малък… и усещах почти непоносимата нежност в леката му усмивка. Изпълваше ме с надежда и топлина.

— Няма нищо лошо в това да размислиш — пророних аз. Сърцето ми се сви болезнено и извърнах поглед от очите му, впивайки го в мъничкия белег по челюстта му. — Да се променят нуждите ти. Желанията ти.

Ръката на Роман беше само на сантиметър от моята върху оградата. Спомних си как бе описал любимата си музика, онези стари песни. Простички. Струваше ми се толкова простичко да преплета пръсти с неговите.

— А ти какво искаш? — попита ме той.

Въпросът му ме изтръгна от крехкия ми, сладък унес. Обърнах се към него.

— Ако ме беше попитал преди две седмици, щях да ти отговоря, че единственото, което искам, е да застана рамо до рамо с приятелите си и да ги защитавам, както те защитаваха мен. Не можех да се примиря, че са ме напуснали. Всички, всеки по свой начин. Нямах достатъчно силен глас, за да ги извикам обратно. Бях толкова сигурна, че най-лошото, което можеше да ни се случи, беше да се изгубим един друг. Да се разделим.

Той не каза нищо, само продължи да ме гледа.

— Разбира се, вече знам, че раздялата не е най-лошото нещо. По-страшно е да не успеем да си помогнем един на друг — казах. — Не мога да спра да мисля за Руби, какво ли преживява в момента. Както и че е съвсем сама. Знам, че е искала да ни защити, но… Разочаровали ли сме я? Не е вярвала, че можем да ѝ помогнем ли? Ако е научила, че правителството е намесено някак, или е подозирала, но вече ни е нямала вяра… Не знам. Толкова ме е страх за нея.

— Не сте я разочаровали — увери ме Роман. — Не я познавам, но ако съдя по думите ви за нея, е пожелала да ви предпази от последиците. — Стабилният му глас ми подейства по-успокояващо от самата идея.

— През цялото това време са я държали „Леда“… дори преди експлозията — казах. — Седмици. А аз отказвах да повярвам, че е възможно.

Беше ми по-лесно да преглътна идеята, че съзнателно е избрала да напусне Убежището, отколкото, че правителството я държи. Но дори да бях знаела всичко от самото начало, нима можех да ѝ помогна? Силата и влиянието ми се оказаха просто илюзия.

Роман затвори очи. Първата дъждовна капка тупна върху бузата му и се търкулна надолу по същия път, по който искаха да поемат пръстите ми. Хладната вода запръска по косата и голите ми ръце, но дори тя не съумя да разсее нарастващата горещина в тялото ми.

— Ироничното е, че тези хора унищожиха живота ми, но в същото време ме освободиха — додадох аз. — Накараха ме да се почувствам по-слаба и уплашена, отколкото се бях усещала от години, а това ме принуди да открия силата, която владеех от самото начало. Набедиха ме за предател и ми дадоха причина да им се опълча. За да вървим напред, не е потребно да избираме между две лоши възможности, а да намерим начин да минем между тях. Да си прокараме свой собствен път. Такъв, с който ще осигурим на Дунди и Съвета достатъчно доказателства срещу враговете ни и ще си гарантираме по-надеждна и трайна защита. Такъв, който ще помага на пси, изпаднали в беда, да откриват хора като Лиъм и Руби, и ще им дава възможност да живеят свободно. Който ще отнеме историята ни от ръцете на Мур и ще покаже на света кои сме в действителност.

Светкавица прониза небето, озарявайки благоговейното му изражение.

— Не съм силен и май повече преча, отколкото помагам — пророни той, — но… дали не мога да съм ви от полза?

Остани.

— Напротив, силен си — уверих го. — На целия свят няма друг като теб.

— И слава богу! — отвърна шеговито Роман, докато чистата му риза потъмняваше от дъжда.

— Говорех за теб, за самия теб — сръчках го леко с лакът. Сърцето ми блъскаше толкова мощно, че очаквах всеки момент да се пръсне. — Аз не съм по-силна от теб. И двамата провеждаме чужда енергия.

— Грешиш — възрази той. — Не я провеждаш, сливаш се с нея. Допирът с твоята сила беше като… Не знам как да го опиша.

— Реално погледнато, наистина е неописуема — съгласих се. — Май и аз самата не мога да я опиша добре.

— Като връзка е. — Той вдигна поглед към буреносните облаци. — Знам, че беше лъжа, но… харесваше ми да мислиш, че съм като теб в началото. Аз съм си аз, но вие с останалите сте част от нещо по-голямо. По-светло. Никога не сте сами.

— И на мен ми харесваше — признах му.

Когато пак срещнах очите му, те горяха. В тялото ми наново се разля онази гореща вълна, прогаряйки и сетните следи от несигурността ми. Чувствах гърдите си толкова стегнати, че едва дишах. И видях отражение на същите тези емоции в небесносините му очи.

— Какво беше усещането — попита той, — да държиш бурята в ръцете си?

Дори не се замислих.

— На безкрайност.

— Ще ми позволиш ли да го почувствам? — прошепна той. — Само веднъж.

Сърцето подскочи в гърдите ми. Знаех какво иска от мен и що за агония ще обземе съзнанието му.

— Не желая да те наранявам.

— Понякога болката е за добро — каза той. — Необходима е. Предпочитам нея пред безчувствеността.

Може и така да е — помислих си, — но после аз ще гледам как се мъчиш.

Този път, като извлякох пращящия заряд от небето, си се представих обсипана със звезден прах — като нещо толкова блестящо и сияйно, че можеше да отблъсне всичко тъмно, дори нощта. Усещането за мощ бе опияняващо, а увереността, която ми носеше, ме караше да се чувствам непобедима. Не исках никога да ме напуска.

Простичко — помислих си. Толкова простичко.

Роман сияеше с моята светлина. Вдигна ръка от оградата и я поднесе към мен с дланта нагоре. Аз не я поех. Вместо това обгърнах с ръце бузите му и когато не се отдръпна, а притисна лице към допира ми, затваряйки очи, го целунах.

Електричеството запращя необуздано около нас. Внимавах да не извличам прекалено много от въздуха и да не го допускам толкова близо, че да ни опари, но когато докосвах кожата му, от пръстите ми хвърчаха искри, статичното електричество хапеше езика ми. Докато устните му се движеха до моите, не можех да разделя прилива на искряща мощ от главозамайващото чувство, че е с мен, че го усещам до себе си.

Смътно съзнавах, че бурята приижда с опасна скорост, а светкавиците удрят толкова близо, че електричеството между двама ни можеше да ги привлече и да ни изпепелят за миг. Съзнавах го, но въпреки това с усилие свиках волята си да се отдръпна от него.

Когато се разделихме, Роман ме гледаше смаяно. Мирис на озон и обгорена дървена ограда изпълни дробовете ми и крайниците ми вибрираха от заряда помежду ни, ала не можех да откъсна взор от лицето му. Той се засмя с чисто, несдържано удивление и очите му се насълзиха. Отново ме погледна и гърлото му потрепна, сякаш искаше да каже нещо.

Знам — помислих си. — Знам.

Без нито дума станахме и хукнахме към къщата. Роман ме хвана за ръката и дори не трепна от острото ужилване на статичното електричество между дланите ни. Прохладни капки дъжд обливаха главата, лицето и раменете ми, отмивайки топлината на заряда от кожата ми.

Щом стигнахме верандата, той надникна през рамо към гигантските облаци, разстилащи се над фермата. Аз обаче не намерих сили, не желаех да виждам как мракът на бурята поглъща и сетните следи от светлината ни.

На сутринта, когато слънцето тъкмо започваше да багри небето в розово, всички се събрахме около масата за мълчалива закуска.

Мълчалива, докато Приянка не седна рязко на дивана, където бе лежала с лаптоп върху гърдите. Очите ѝ бяха обградени с тъмни кръгове и изглеждаше леко умопомрачена от безсъние и вълнение.

— Спипах ги.

Роман стана, избутвайки стола си назад.

— Намерила си видеозапис с Мърсър?

— И с двамата — отвърна тя. — Мърсър и Мур. Заедно.

Лиъм остави лъжицата в купата си с недокосната овесена каша. И неговият вид говореше, че не е спал повече от Приянка.

— Кажи ми, че не се шегуваш.

— В записите от охранителните камери нямаше нищо, но ми хрумна, че е нормално да няма. Или бяха изтрили всичко, или изключваха камерите, за да не съществуват компромати срещу шефа. Да, но — тя сложи лаптопа на облегалката на дивана и го завъртя към нас, — тогава ми щракна да прегледам материала от деня, в който Макс каза, че Мърсър ходил за последно там, и намерих нещо. Вярно, кадърът не е особено ясен. Всъщност представлява отражение на тях двамата в едно стъкло на сградата. Явно са си въобразявали, че са намерили безопасно ъгълче да се скрият.

— Гениално, При — похвали я Макс, отивайки при лаптопа с Дунди и Вида. — Браво. Аз не бих забелязал.

— Има ли звук? — попитах.

Вместо отговор Приянка просто натисна бутона за възпроизвеждане.

Двете фигури едва се познаваха. Ала като спряха на място и се обърнаха един към друг, лицата им се проясниха.

Джоузеф Мур беше красив мъж и изглеждаше с десетина години по-млад от реалните си петдесет. Заради вечния му слънчев загар и безупречно спретнат вид почти се изумих да го зърна толкова занемарен. Завъртя се гневно към събеседника си, вкопчил ръка в гъстата си тъмна коса. Сивият му костюм беше намачкан, а по чертите на лицето му се четеше явно напрежение.

Грегъри Мърсър беше точна негова противоположност. Лицето му имаше груби линии и по лявото му слепоочие се спускаше дълъг изпъкнал белег, прорязващ веждата му. И той носеше костюм, но чисто черен. Русата му коса беше вързана на ниска конска опашка и тялото му стоеше неподвижно, като на змия. Наблюдаваше събеседника си с присвити очи — единственият знак за сдържаната му ярост, докато не процеди:

— Имахме друга уговорка.

И Макс, и Роман подскочиха от гласа му.

— Не ме интересува дали си доволен, или не — озъби му се Мур. — Моята работа е да напълня джобовете ни, а в момента съм зает с друго, в случай че не си гледал новините напоследък.

— Не съм дошъл да слушам оправдания — каза Мърсър. — Не се пробвай да ме прецакаш. Знам за теб повече от всеки друг, дори от трофейната ти съпруга. „Зает“ си да изпълняваш уговорката ни? Тогава аз съм твърде зает да крия мръсните ти ризи — всички връзки с други държави, продажбата на тайни. Невинната ти заигравка с бомбаджийството.

Мур вдигна ръце.

— Да не смяташ, че така исках да стане? Ако лично я бях предал на федералните, веднага щях да спечеля изборите. И аз понесох загуба. Сега някой жалък правителствен служител ще обере лаврите, щом дойде време да напомпат имиджа на Круз.

Роман ме погледна. Аз прехапах устна. Но Мур не говореше за мен.

— Мисли по-мащабно. Единственият начин да не привличам внимание към нас беше да я предам скришом на федералните, за да си затварят очите. Аз спасих проекта ни и ако ти не си способен да направиш жертва в негово име, тогава…

Подскочих от неочакваното движение на екрана. Мърсър бутна силно Мур и го прикова към стената с лакът в гърлото.

— Не ми дрънкай за жертви, корумпирано, разглезено копеле такова!

Мур се замята в хватката му, докато Мърсър не благоволи да го пусне, обръщайки се да си върви.

— Къде отиваш? Не сме приключили тук. Чакам доклад от теб!

Мърсър не надзърна назад. Вече се отдалечаваше от камерата и следващите му думи почти не се чуха. Почти.

— Отивам да я доведа.

Лиъм се приведе и затвори лаптопа. После, без да поглежда към никого от нас, каза:

— Пригответе се. Тръгваме веднага.

Четиридесета глава

Побързахме да нахраним животните и да подредим къщата. След като я заключихме, готова за връщането на Сам и Лукс същата вечер, се разделихме в две коли и източихме бензина на третата.

— Аз ще тръгна със Зу — каза Лиъм на Дунди и ме погледна, докато прибирах мръсните ни, смачкани сакове в багажника на джипа, с който ни беше докарал Дунди. — Стига ти да нямаш нещо против.

Лиъм се беше изкъпал и обръснал, преди да слезе при нас, и макар че още се движеше сковано и сякаш вибрираше от тревога, изглеждаше малко по-сносно. Или, както се изрази Вида, вече не приличаше на водач на култ, обмислящ да убие всички ни.

— Разбира се, че не — отвърнах. — Но аз ще карам.

Той се поусмихна.

— Дадено.

— Дано не възразяваш да се намърдаш на задната седалка — каза Приянка на Макс, докато слизаха по стълбите на верандата. — Възнамерявам да защитя трайния си статут на шампион по „Познай думата“.

Макс се обърна към Вида.

— Умолявам ви да пътувам с вас. Имам нужда от малко тишина и спокойствие.

Вида отвори задната врата и махна театрално към седалката.

— За мен ще е шибано удоволствие.

— Ще му каже ли някой, че в тази кола няма да цари „тишина и спокойствие“? — подшушна ми Лиъм, докуцуквайки, за да ми помогне с товаренето на багажа.

— Някои неща е по-забавно да откриваш сам — отвърнах.

— Сигурна ли си, че искаш да караш? — попита ме той и надникна към задната седалка с видимо желание да се просне там.

Нещо в изражението му се промени.

Безнадеждност.

Разкопчах предния джоб на една от раниците и извадих отвътре снимката, която бях взела от Убежището — обгорена и смачкана, но все пак запазена. Показах му я и той опули очи.

— Не сме загубили всичко — казах му. — Ще се справим.

Лиъм взе снимката в едната си ръка, а дланта на другата отпусна върху главата ми, както правеше някога.

— Като го чуя от теб, някак успявам да го повярвам.

— Готов ли си? — попитах го.

— Дълъг път ни чака — каза той. — Може би ще трябва да си починеш…

Впих многозначителен поглед в него.

— Ето я моята Зу — примири се той и пъхна снимката в джоба си.

Преди да тръгна към шофьорската седалка, той ме хвана за китката.

— Лиъм, не ставай глупав…

— Не, просто исках да ти кажа… — Той поклати глава и няколко кичура тъмноруса коса паднаха на челото му. — Съжалявам, че не се сбогувах с вас.

— Кой път? — попитах, едва устоявайки на потребността да го прегърна.

Той изтръпна.

— И двата. Когато си тръгнах без предупреждение и когато пуснах двама ви да си вървите, без да си изгладим отношенията. Никога не съм бил безгрешен, но се старая заради вас.

— Никога не си ни трябвал безгрешен — уверих го. — На никой от нас.

— След смъртта на Коул, след всичко, което ни се случи — продължи той, запъвайки се, — чувствах, че точно такъв трябва да бъда.

— Знам — отвърнах. — Лиъм, знам. Всичко е наред. Просто… вече никой не бива да си тръгва, без да се сбогува. Ясно?

Той кимна.

— Ясно.

— Добре — кимнах и аз. — Да вървим тогава.

Вида ме погледна, преди да се качи на шофьорското място.

— Ако ни загубите, просто карайте напред. Ще ви чакаме четири пресечки южно от лабораторията.

Отворих моята врата.

— Защо реши, че ние ще следваме вас?

Тя се ухили.

Седнах вътре и закопчах предпазния си колан, а Приянка се извърна да надникне през задния прозорец.

— Сбогом, Снежинке, принцесо на сърцето ми.

— Добре ли си? — попита Роман.

— Много по-добре.

Въздъхнах и натиснах копчето за запалване на двигателя. Мощен електрически импулс пробяга през тялото на колата. Тиха поп песен, която за пръв път чувах, зазвуча по радиото, но преди да превключа станцията, Лиъм отвори вратата на предната пасажерска седалка.

Където вече седеше Роман.

Лиъм изцъка с език и посочи с палец задната седалка.

След продължителен поглед, отправен към мен, Роман разкопча предпазния си колан и се премести.

— Какво? — попита ме Лиъм, виждайки фасона ми. — Ранен съм. Необходимо ми е повече място.

Поклатих глава и натиснах педала на газта. Колата подскочи рязко напред и той се хвана за гърдите.

— Спокойно, старче — казах му и ускорих по черния път след края на входната алея.

От колата на Вида вече бяха останали само облаци прахоляк. Колкото повече карах — десет минути, двайсет минути, все по-трудно ми ставаше да не обръщам внимание на напрежението, което излъчваше Лиъм.

— Започваш да ме обиждаш — предупредих го. — Да не говорим, че ме дразниш.

— Не… не, ти си чудесен шофьор — побърза да ме увери той. — Просто… защо слушаш това, когато можеш да си пуснеш буквално всичко друго?

Току-що бях изключила поп песента, съсредоточена в стремежа си да настигна Вида.

— Смени я тогава.

Той почти се ужаси от предложението ми.

— Шофьорът избира музиката. Това е закон.

— Цяло чудо е, че никой никога не е пробвал да те изхвърли от движеща се кола — отбеляза Приянка.

Лиъм се завъртя в седалката си.

— Ти ми беше любимката от новите приятели на Зу. Сега вече той ми е фаворит, защото поне уважава по-възрастните.

— Ти пък откога си възрастен? — контрирах го.

— Справедливо твърдение — отсъди Роман, зазяпан през прозореца. — Предполага се, че мозъкът достига пиковия си потенциал на двайсет и пет годишна възраст, след което започва деградация.

— Чудно — обърна се напред Лиъм. — Точно с този ли избра да се натискаш по оградите?

— Мооооооооля? — изписука напевно Приянка с престорена изненада в гласа.

— Зяпал си ни! — възмутих се и го плеснах по рамото. После стрелнах Приянка в огледалото за обратно виждане. Беше заковала очи в тавана на колата. — Всички ли сте ни гледали?

Роман, уж съвършено несмутен от подобно разкритие, чертаеше алтернативни маршрути по картите ни.

— Добре де, да — призна си накрая Приянка. — Ама не сме виновни ние. Чарли излезе да ви извика вътре, преди да ви е ударил някой гръм, и като ви видял, се върна на бегом. Питахме го какво става, а той заяви, че нямало нищо, но беше толкова шашнат и стресиран, че се усъмнихме и всички дружно отидохме да погледнем през прозореца, за да се уверим, че сте добре и не сте се превърнали в купчина овъглени останки.

Погледнах я отровно в огледалото и натиснах ядосано копчето за автоматично търсене на радиостанция. За щастие, спря на официалната станция за зоната, в която се намирахме, а не на поредния бълвоч от радио „Истина“.

За нещастие обаче, новините не бяха добри.

— … за тези, които току-що включват приемниците си. Прекъсваме обичайната си програма заради важна новина от местната станция на Зона три…

— Защо ли изтръпнах от думите „важна новина“? — обади се Приянка.

Роман отпусна картата върху краката си.

— Ще увеличиш ли звука?

— След снощния опит за атентат срещу автоколоната на временния президент Круз при завръщането ѝ към Белия дом, главният секретар на Обединените нации излъчи следното изявление…

Кръвта във вените ми сякаш се увеличи и налягането ускори пулса ми до болка. Главният секретар Чунг даваше официални изявления пред американското общество само в случай на…

— На среща с делегати на всяка нация от Коалицията за надзор над възстановяването на американското правителство взехме единодушно решение да удължим надзора на Обединените нации с още две години. Напрежението, възникнало около първите независими избори след свалянето на президента Грей от власт, е доказателство за опасната възпламеняемост, която още владее страната. В името на вътрешната и международна стабилност ще запазим съществуващото статукво и ще увеличим подкрепата си към Защитниците и умиротворителни отряди. Благодаря.

— Наистина го направиха — пророних. — Наистина отмениха изборите, както предвиди Мур. Едва ли това е искал…

Едва ли искаше нещо, което го отдалечаваше от властта.

— Жителите на Чикаго, Индианаполис, Детройт и други големи градове се призовават да останат по домовете си и да освободят пътищата за автомобилите на местните служби за спешна помощ, отговарящи за спонтанните демонстрации.

Спонтанни демонстрации. Класически евфемизъм за необуздани протести.

— Дали не е прекалил? — замисли се на глас Приянка. — Нали с това се опитваха да паникьосат обществото през цялото време? С пропаганди, че Обединените нации имат прекалено голям контрол, че няма да оставят страната ни на мира, макар че те самите наложиха намесата на ООН. Точно към това се стреми Мур: поголовно неподчинение.

От седмици — от месеци — Мур и други като него пръскаха опасни метежни искри във въздуха. И сега щяха да ни засипят с пълна мощ. В хаоса народът щеше да се обърне към него за водачество — дори онези, които не му бяха вярвали преди. Беше изфабрикувал нужното доказателство, че е пророк и спасител едновременно.

— Е — каза Лиъм, отправяйки поглед през прозореца, — сега вече загазихме.

Четиридесет и първа глава

Когато стигнахме до Филаделфия след почти цял ден каране, градът вече гореше.

Пушекът се виждаше на километри отвъд полицейските блокади, разположени на всички големи входни точки към града. Карах след Вида през градчето Лансдаун, където спряхме на паркинга пред закован с дъски хранителен магазин. Думите „Семеен бизнес. Моля оставете ни на мира!“ бяха изписани със спрей по панелите на затворената с верига входна врата. Улицата отпред беше осеяна с боклуци, строшени стъкла и празни флакони от сълзотворен газ, но не се мяркаше жива душа. Къщите по пътя ни изглеждаха изоставени и претършувани.

Гърбът ме болеше жестоко, въпреки че със спътниците ми се редувахме да караме. Като излязох от колата, опитах да поразтегна схванатите си мускули и позволих на адреналина да разсее умората от изминалите дни. Вида също излезе на улицата, долепила до ухото си евтиния телефон, с който се бе снабдила, като спряхме за бензин.

— Добре. Благодаря. Първо на теб ще звънна, обещавам.

— Какво става? — попита Лиъм, протягайки се.

— Кейт — отговори тя. — Следи ситуацията в града, за да ни помага. Гледала е репортажите по канала на ФБР, затова ни съветва да тръгнем пеша и да минем през гробище „Маунт Морая“. В координационния център обсъждали да изтеглят полицейските отряди от района и да разчитат на въздушни патрули.

Още от самото начало се знаеше, че Вида ще е реалният водач на спасителната ни операция. Само двете с Руби имаха доказан практически опит в областта. Въпреки това отстъпването на водачеството, след като дни наред бях държала юздите, ме караше да се чувствам така, сякаш по тялото ми пълзеше статично електричество. Единственото, което ми даваше поне някакво усещане за контрол над ситуацията, бе възможността да наблюдавам Вида, да изучавам методите ѝ на подготовка. Макар че предпочиташе самостоятелните мисии, никога не отказваше да застане начело на някоя група. Имаше какво да се научи от всяка нейна стъпка.

Роман отиде да вземе картата от жабката на джипа ни и я разгърна върху предния му капак.

— Ето. Като гледам, сме на около три километра оттам.

Местоположението на филаделфийската лаборатория на „Леда“ не се пазеше в тайна. Преди години същата сграда бе затворена в опит да се прикрие фактът, че именно Веществото Амброзия причиняваше мутацията пси. За всеобщо смайване, вместо да изравни лабораторията със земята, Круз даде разрешение на компанията да я отвори отново. Финансирайки „Леда“, за да продължат проучването на мутацията и синтезирането на нови, експериментални лекарства срещу нея, Обединените нации си спечелиха голямо обществено недоволство. Дори аз съзнавах колко несправедливо е да спонсорират хората, които — макар и неволно — бяха унищожили толкова много животи.

— А оттам колко километра остават до центъра? — попита Лиъм с ръце на хълбоците. — Ще ни отнеме часове. Няма ли как да тръгнем с коли?

— Не и ако не умираш от желание да си припомниш чувството да те хвърлят в необозначен полицейски бус — отговори Вида. — Ако толкова много ти липсва шибаният Бял шум, все ще се намери някой да ти достави това удоволствие.

Той махна с ръка и надникна към Дунди, който стоеше облегнат на седана с умислено изражение.

— Щом градът е в такова положение — подхвана Дунди, — дали вече не са я преместили?

— Мога да я потърся отново — предложи Макс, идвайки към нас.

Вида поклати глава.

— Кейт каза, че са затворили всички офис сгради в центъра, включително лабораторията. По-трудното ще е да минем през засилената полицейска охрана, но колко трудно, ще можем да преценим само на място. Наложили са вечерен час, но още не са успели да овладеят напълно ситуацията.

Лиъм видимо се притесни, но все пак кимна. Всички бяхме свикнали да намираме решения в наглед неразрешими ситуации.

— Сградата на лабораторията се намира на десетина километра оттук — отбеляза Роман. — Малко под два часа бързо ходене, но все пак дълъг път за човек с огнестрелна рана.

— Хлапе — обади се Лиъм. — Спри да се занасяш с мен. Добре съм.

Вида провери пълнителя на пистолета си и го пъхна в джоба на коженото си яке. Знаех, че Роман също е въоръжен, ала се изненадах да видя, че Приянка взе пистолета, който Вида ѝ предложи.

— Едва ли е нужно да ти го казвам, но не позволявай да те заловят с него. Особено някой униформен — добави Вида. — Може и да се поколебаят да гръмнат бялото момче, най-вече ако не вярват, че е пси, но смуглото момиче е друго нещо.

— Знам — отвърна Приянка. — Само че няма шанс да ме заловят.

— Хубаво. Не искам повече мъртви деца под мое командване.

Приянка ѝ козирува иронично.

— Не искам и такова отношение — натърти Вида. — Способна ли си да изпълняваш заповеди?

— Нямаш представа на какво съм способна — заяви твърдо Приянка.

Стоманеното изражение на Вида поомекна и устните ѝ се извиха в една от характерните ѝ, леко смущаващи усмивки на одобрение.

Тръгнахме през града, натоварени с вода и оръжия. Срещнахме първия хеликоптер чак в периметъра на гробището. Двете с Приянка го усетихме най-напред… още преди другите да го чуят. Тя сграбчи Макс, а аз — Роман и ги завлякохме под прикритието на близките дървета.

Другите, които вървяха пред нас, последваха примера ни и се спуснаха към дебелата сянка. Лиъм приклекна близо до мен, опирайки глава в един дънер. Лицето му бе червено и по бузите му се стичаше пот. Тежкото му дишане ме притесни най-сериозно. Той обаче сключи челюсти и свирепа решимост превзе изражението му. Веднага, щом шумът от перките на хеликоптера се загуби сред далечния вой на автомобилни аларми и сирени на службите за спешна помощ, Лиъм стана на крака.

— Ще минем през гробището по двойки — нареди Вида, докато прескачахме оградата. — Ти, Стюарт, идваш с мен и Чарли.

Всяка двойка изчака предишната да прекоси лабиринта от надгробни плочи и пътечки, преди да побегне след нея. Когато хеликоптерът се върна за поредната обиколка, градът вече ни беше приютил в задимените си обятия. Мълниеносно намерихме укритие в хаоса му.

Сградите в крайните квартали още пламтяха, разпалвани от вятъра. Обирджии разбиваха витрините на супермаркети и магазини за дрехи. Един бял мъж излезе през поредната строшена стъклена фасада с компютър в ръце и хукна към групичката си приятели, скрили с кърпи долната половина на лицата си. Полицейска кола прелетя край нас, докато крачехме забързано по тротоара.

Докато се доберем до един неохраняем мост през реката, вече бяхме загубили цял час в избягване на патрулки и криене зад боклукчийски контейнери. Кръвта ми кипеше от напрежение, всяка пропиляна минута ни спъваше. Живот се отнемаше за секунди. Руби вече можеше да е…

Видях стоманената твърдост по лицето на Лиъм, когато се надигна иззад поредните боклукчийски контейнери и поведе групата ни напред. С Роман останахме най-отзад и забелязах как преценява с остър поглед всяка заплаха по пътя ни. Приянка ускори крачка, за да догони Вида и другите, но Макс нарочно поизостана, изчаквайки ни с угрижено лице.

— Добре ли си? — попитах го. — Можеш да се върнеш, ако ти идва в повече.

Не го казвах осъдително, изненадах се, че Макс изобщо реши да дойде с нас. Когато Лиъм се обади да ги информира, Сам и Лукас го поканиха да остане при тях, докато се почувстваше готов да излезе сред света. Макс обаче настоя да дойде с нас, твърдейки, че може пак да се наложи да потърси Руби с дарбата си, преди да стигнем до града.

— Справям се — увери ме той. — Само дето не очаквах пак да прибягна до насилие.

— Не е нужда да се биеш — казах му. — Просто се радвам, че дойде с нас.

Той кимна и пак обърна поглед към улицата. Започвах да разпознавам схемата на разрушението. Горящи сгради отстъпваха място на тлеещи — пожарните коли се придвижваха от сърцето на града към покрайнините му. Като стигнахме до овъглените останки от редица къщи, вече не се виждаха пламъци, а само въздух, затлачен с пепел и гъста пушилка. Вдигнах яката на тениската си върху устата и носа си, за да ги прочистя поне малко.

Единственият проблем беше, че колкото повече доближавахме центъра, толкова по-оживено ставаше. Направихме път на блуждаеща тълпа, плъзнала по улицата. Хората в нея бяха на различна възраст, от различни раси, но очите на всички червенееха болезнено. Сякаш ги бяха драскали с нокти.

— Сълзотворен газ — обясни Роман, кимвайки към тях.

Мъж на средна възраст придържаше един по-млад, докато куцукаха заедно напред. По-младият имаше кървяща рана на главата и разфокусиран поглед. Лъкатушеха покрай обгорени коли и полета от натрошено стъкло. Като минаваха покрай нас, по-възрастният мъж ме погледна бегло. След миг върна погледа си към мен.

Покашлях се и извърнах лице.

— Не отивайте в търговски център „Индипендънс“ — предупреди ни дрезгаво той. — Там събират всички и проверяват документите им за самоличност. Няма да ви пуснат.

Рискувах наново да надникна към него. Дори да не ме беше разпознал, несъмнено виждаше колко сме млади. И се досещаше какво може да означава това, въпреки че не носехме значките си.

— Най-добре минете през гробището — каза му Роман и сложи нежно ръка на лакътя ми, за да ме подкара напред. — Само се оглеждайте за хеликоптери.

— Благодаря — провлече раненият мъж. — Внимавайте. Не стрелят с гумени куршуми.

— О, боже! — прошепна Макс, щом се отдалечихме от двамата мъже.

— Все още ли си с нас? — попитах го.

Той преглътна сухо и кимна.

Трябваше да тичаме, за да настигнем другите. Роман поспря и се наведе да вземе нещо, паднало в канавката до един пръскащ противопожарен кран. Бейзболна шапка. Подаде ми я, без да каже нищо.

— Благодаря — прошепнах и я сложих възможно най-ниско върху лицето си.

Оставаше само да ни разпознаят още преди да сме стигнали сградата на „Леда“.

— Лабораторията не е ли точно до търговски център „Индипендънс“? — попитах, когато най-сетне настигнахме другите в сянката на една закована с дъски пицария.

— Май е на десетина пресечки разстояние — отговори Вида. — Защо?

— По-близо е — поправи я немощно Лиъм. — На около четири.

— Сигурен ли си? — попитах го.

— Брат ми се подвизаваше там под прикритие, докато работеше за Лигата — обясни Лиъм с безизразен глас — Веднъж го чаках в парка. Сигурен съм.

Прав беше. Намираше се на ъгъла на „Локъст“ и Десета улица, най-обикновена бяла сграда без всякакви табели и надписи. Лабораторията представляваше всеобща тайна за всеки служител на правителството и по всяка вероятност — за всеки живеещ и работещ във Филаделфия. Просто обществото знаеше, че лабораторията е била затворена и дарена на близкия университет, както и че поръчаните от ООН проучвания се извършват под зоркото око на правителството някъде във Вашингтон. Ако някой не беше познавал предназначението на ниската правоъгълна сграда, преди да избухнат безредиците, вече щеше да се досети заради сериозното военно присъствие около нея. Дори не виждах входната врата отвъд бронираните бусове, паркирани отпред.

Останахме една пресечка назад и се скрихме в тясното пространство между останките от суши ресторант и магазинче за химическо чистене. Миризмата от двете, смесена с пушека, накара очите ми да се насълзят.

— Разкарайте тези жални физиономии — нареди ни Вида. — Знаеше се, че няма да влезем през парадния вход.

— Защо ли ми се струва, че всички входове ще са под наблюдение? — подхвърлих.

Още от Канзас очаквахме засилена охрана в сградата, но не и пушки.

— Хайде, не сме идиоти, мамка му! — ядоса се Вида. — Някой да сътвори предложение.

— На мен ми хрумва едно изумително лошо — провлече Приянка.

— Това вече ми харесва — каза Лиъм. — Да чуем!

— Близо сме до цял тон разярени протестиращи, приклещени в парка от хора, които несъмнено превъзхождат числено, нали така? — Приянка надникна към мен. — Хрумна ми да преработим стратегията си от арената. Подтикваме ги да обкръжат „Леда“, пускайки им идеята, че вътре има… знам ли… провизии? Напомняме им, че именно заради „Леда“ сме на този хал. Ако обградят сградата, ще привлекат вниманието на войниците към предния вход, а ние през това време ще се промъкнем през някой от задните.

— Това вероятно ще доведе до убийства — изтъкна Дунди. — Дори да се възползваме от суматохата, за да се прокраднем вътре, те може да евакуират сградата заради безредиците.

— ООН! Вън от страната! ООН! Вън от страната!

Досега гласовете на хората, струпани около търговския център „Индипендънс“, същите онези, които бях видяла с лозунги край „Индипендънс Хол“ и „Дибърти Бел“, бяха просто далечен тътен. Но колкото повече стояхме на място, толкова повече се засилваха, наближаваха ни.

— Може да откраднем от униформите на умиротворителите или полицаите — предложи Роман.

— Добра посока на мислене, но неособено реалистична идея — отсъди Лиъм. — Дори да измислим гениална причина всички да влезем в сградата, в никакъв случай няма да намерим седем униформи, камо ли осма, в която да изведем Руби. Най-надеждният ни ход ще е да поразпалим страстите пред сградата, привличайки вниманието на охраната, така че да се проврем през някой страничен вход.

— Не знам за странични входове, но има резервен гараж, който използват, когато паркингът се напълни.

Всички се завъртяхме към Макс.

— Баща ти е работел за „Леда“ — спомних си внезапно какво ми бе казал на арената. — В тази лаборатория.

Той кимна.

— Ето точно тази информация щеше да ни е полезна преди пет шибани минути — каза Вида. — Да ни споделиш нещо друго?

— Главният гараж за персонала се намира точно под лабораторията, от задната страна на сградата. Резервният е на няколко пресечки северно от главния, но двата са свързани с подземен пешеходен проход — обясни Макс.

— Сигурен ли си? — попита Дунди. — Хиляда процента сигурен?

— Изследователите го използваха, когато не искаха никой да разбира, че са закъснели, или при корпоративни срещи, когато се стичаха повече служители от обичайно — добави Макс — Баща ми ме вкарваше оттам, когато ме водеше за експерименти, за да не ме зяпат във фоайето. И там има охрана, камери и поне един портиер в кабинката, но влизането не би трябвало да ни затрудни особено. Не знам някоя ключалка да се е опънала на Приянка.

— О, Максимо — трогна се тя. — Сега вече съжалявам, че толкова пъти сменям паролата на телефона ти, за да те измъчвам.

Той присви очи насреща ѝ.

— Знаех си!

Лиъм плесна с ръце.

— Съсредоточете се. До коя точка в сградата води този подземен проход? До фоайето?

— До същите асансьори, които използва и главният гараж, само че един етаж по-надолу. Те се движат по задната страна на сградата. Трябва ти карта, за да се качиш, но и тук ще ни помогне Приянка.

Тя отметна дългата си къдрава коса през рамо.

— Добре — каза Дунди. — Седем етажа, включително фоайето. Ако се разделим, няколко от нас ще започнат да претърсват от най-горния етаж надолу, а останалите — от втория нагоре. Ще се срещнем по средата.

— Ти определено идваш с мен — заяви му Вида. — Без уговорки. Не си хващал оръжие от четири години.

— Нямах намерение да споря.

— И аз тръгвам с вас — обяви Лиъм. — Хлапаците ще поемат долните етажи. Среща при асансьорите на четвъртия. Има ли начин да изключим охранителните камери?

— Като стигнем, ще пробвам — каза Приянка. — Ще опитам да повредя цялата система.

Всички закимаха. Освен Макс, на когото сякаш му се гадеше.

Не искам да наранявам никого повече…

Вече го бяхме принудили да наруши обещанието към себе си, когато трябваше да се бие срещу Къби. Нямах намерение да го правя отново.

Роман също усети и каза с обичайния си кротък тон:

— Ще ни трябва транспорт, за да напуснем града. Ще се погрижиш ли за това? Постарай се да намериш бърз маршрут за бягство през автоколоната.

Макс кимна ентусиазирано.

— Просто ми оставете един от телефоните. Ще ви държа в течение.

Дунди му даде своя, а Лиъм ни отстъпи стария телефон на Сам.

— Само съобщения — каза Вида. — И то с кодираното приложение.

— ООН! Вън от страната! — продължаваха да скандират протестиращите. — Върнете Джоузеф Мур в играта!

Вида тръгна първа към изхода от тясната уличка, придържайки гърба си към едната стена. Даде ни знак да я последваме, хвана Макс за яката на ризата му и го придърпа към себе си.

— В посока на гаража ли се движат?

Той кимна.

— Северно от сградата е. Ако продължат по тази улица, излизат право на Десета.

Звучеше логично, защото полицейските бариери заприщваха входа и от двете страни на „Локъст“, където множество коли висяха изоставени и разбити.

— Блудният син се завръща — изшушука Приянка. — Липсваше ни, късмет.

Когато първата вълна демонстранти минаха в обратната посока покрай нас, вдигнали лозунгите си като знамена и наметнали знамената си като пелерини, Вида ни изведе сред суматохата. Протестиращите се изляха по тротоарите и се скупчиха, за да маршируват заедно напред, напред и пак напред, принуждавайки ни да си проправяме път през тях. Шепа войници се събраха по улиците, излизащи на нашата, за да държат тълпата в същата посока.

Лиъм се озова до мен и залитна, когато някой случайно го блъсна с лакът в гърдите. Пресегнах се и го хванах под ръка. Тъмната коса на Вида се мяркаше между лозунгите на демонстрантите. Гледах да не я изпускам от очи, докато в същото време се мъчех да намеря другите.

Познат натиск изникна в дъното на съзнанието ми, запращайки студена тръпка надолу по гръбнака ми. Изчезна, преди да успея да си обясня чувството. Лиъм изтръпна до мен и притисна ръка към гърдите си.

— Изведнъж ме побиха тръпки.

Надигнах се на пръсти, оглеждайки околните сгради. Колкото повече нарастваше тревогата ми, толкова повече се размиваха близките лица. Приянка, която вървеше пред нас, се обърна и срещна погледа ми, докато издирваше трескаво с очи единствения възможен виновник.

Лана.

Четиридесет и втора глава

Откъснахме се един по един от демонстрантите, следвайки Макс, който ни поведе по уличка, толкова тясна, че дори нямаше табела с име. Ако не ни водеше, сигурно щях да пропусна входа към нея. Вратата на самия гараж се сливаше почти незабележимо с графитите по тухлената стена. Той посочи черното квадратче над горния ляв ъгъл на входа.

— Това е сензорът за дистанционното — обясни, надниквайки към Приянка, която обаче се взираше в охранителната камера над другия ъгъл.

— Тя… действа ли? — прошушна ми Лиъм.

— Чувам те отлично — увери го Приянка. — И да, действам. Дайте ми само минутка… Добра защитна стена си имат. С много… нива…

Роман поклати глава.

— Не можем да минем през тази врата. Трябва да има някакъв отдушник…

Той тръгна по протежение на сградата и някак се промъкна в тясното пространство между стената на гаража и съседната офис сграда. Накрая намери някакъв отвор от задната страна, голям колкото гардероб. Сърцето ми подскочи, когато изчезна през него, и подскочи отново, когато подаде глава през дупката.

— Това е. Кажи на другите.

Лиъм вирна вежди.

— Същинска мечта.

— Млъкни, ако обичаш — отсякох и го блъснах към отвора.

За да мине през него, трябваше да свали колана и карираната си риза, оставайки по сив потник. Дунди очевидно се съмняваше, че ще успее да се провре между двете сгради, но все пак опита. Приянка вдиша дълбоко и съдра задната част на блузата си, докато минаваше.

Преди да ги последвам, Вида се обърна към Макс.

— Ще ни трябва някакъв служебен автомобил. Нещо, което би имало място на пътя в подобна ситуация и което не биха спрели да претърсят. Ако не ти попадне такъв, опитай да намериш маршрут без патрули и охрана.

Той кимна със сбърчено чело.

— Ще направя всичко по силите си.

— Разполагаш с двайсетина минути да направиш повече от всичко по силите си — натърти Вида.

Другите вече бяха свалили металната решетка на отдушника и Роман бе пропълзял вътре. Намерихме го да стои над поваления охранител от будката до голямата врата.

Поведе ни през малкия, празен гараж до проход, издълбан в бетона. Спускаше се плавно, преди да се изравни. Озовахме се толкова надълбоко под земята, че дори не чувахме полицейските сирени и скандиращите тълпи по улицата. Флуоресцентните лампи над нас примигваха в ритъм с препускащия ми пулс.

Просто дишай — напомних си. — Откриваме Руби и си тръгваме.

Елементарно беше — трябваше да внимаваме да не задействаме алармите и да не привлечем вниманието на охраната. Намирахме Руби. И си тръгвахме.

Развъртях рамене и между зъбите ми пробяга искра на статично електричество.

Проходът водеше към асансьорите точно както ни бе обяснил Макс.

— Трябва да изкачим само три етажа. Може да тръгнем по стълбището — предложи Роман на Вида. — Така е по-малко вероятно да привлечем внимание, отколкото с няколко спирки на асансьорите.

Вида кимна одобрително.

— Добра идея.

Приянка пристъпи напред и долепи ръка до клавиатурата. Асансьорът издрънчаваше на всеки етаж, който подминаваше по пътя си надолу. Всички изтръпнахме от шумотевицата.

— Четвъртият етаж пред същите асансьори — напомни Вида. — След двайсет минути. Каквото и да се случва, това е срещата. Ще променяме плана в движение, ако се наложи.

Кимнах и другите влязоха в кабината.

— Успех.

Вратите се затвориха и асансьорът ги отнесе. Неприятно чувство на страх се прокрадна в стомаха ми. Роман сложи ръка на тила ми. Допирът ме накара да се обърна към него.

— Дойдохме заедно — пророни той. — Ще си тръгнем заедно.

Кимнах и изопнах рамене. Отново извадих телефона от джоба си и започнах да записвам. Приянка вече се беше справила с ключалката на вратата към стълбището и ни я държеше отворена. Вдишах дълбоко и последвах двама им.

Електрическата мрежа на сградата жужеше тихо в ушите ми. Бетонните стени на стълбището бяха боядисани, а ръбовете на стъпалата — гумирани, за да не се пързалят. Отстрани, успоредно на стълбите, се спускаше светлоотразителна лента, по-ярка от малките лампи по стените, които светеха през една, вероятно за да се пести енергия.

— Може вече да са евакуирали персонала — прошепнах.

— По-скоро никой не е успял да се върне в града, след като обявиха извънредно положение — изшушука Роман.

Бъди нащрек — помислих си, броейки етажите, през които минавахме. Главен гараж, фоайе, първи етаж…

Приянка отново се намеси, този път с таблото за електронната карта. През малкото прозорче на вратата се виждаше пустият коридор. Роман долепи показалец до устните си, хванал пистолета с другата си ръка, и бавно бутна вратата с рамо.

Гърдите ми горяха и насеченият ми дъх сякаш кънтеше в абсолютната тишина на етажа. Над редовете със сиви работни кабинки светеха няколко лампи. Редици бюра се простираха от единия край на сградата до другия. Обходих ги с камерата на телефона и поклатих глава към спътниците си. Следващият етаж.

Вторият беше също толкова притъмнял, но с коренно различно разположение. Стълбището водеше към два дълги коридора: единият свършваше с покрит прозорец, а другият, този отдясно — с две масивни врати с надпис „КАРАНТИНА“.

Продължихме направо и платненките ми изскърцаха стряскащо по пода. Спрях на място, очаквайки някой да изскочи от някоя от вратите. Приянка се понесе леко напред, сякаш стъпваше по облаци. Като се пресегна към дръжката на по-близката врата, Роман поклати предупредително глава, но тя не му обърна внимание и я открехна. Аз продължих да записвам.

Кабинет. Бюро, отрупана библиотека, купчини листове и чифт обувки с високи токове под бюрото. Нямаше нужда да проверяваме и другата врата — щяхме да намерим същото. Електрическите импулси бяха еднакви. Искри в сравнение с енергийния тътен, разнасящ се иззад тежките плъзгащи се врати в дъното на другия коридор.

Този път поведох аз. Коридорът сякаш притъмняваше по краищата, докато вървях към вратите. Сърцето ми биеше толкова неудържимо, буйно, че едва ли можех да проговоря дори ако се наложеше. Натиснах копчето на стената и вратите се отвориха със съскане. Но щом пуснах бутона, за да вляза, се затвориха пред мен.

— Сигурно се отварят само от тази страна — предположи Роман.

— Само ако мен ме няма — изшушука Приянка. — Сезам, отвори се.

Студен, стерилен въздух прелетя покрай нас, прокарвайки ледени пръсти по бузите, през косите ми. Докато се борех с неприятната тръпка, Роман се спусна към кутията с хирургически маски на стената и ни подаде по една. Задържах своята върху устата си, благодарна, че поне донякъде притъпяваше острата химическа миризма. Кожата по ръцете и тила ми настръхна. Това отделение беше по-тъмно дори от предходните, от тавана светеше само една лампа, докато минавахме покрай стаите с болнична атмосфера, оборудвани с купища машини. Приянка забави крачка и надникна през един от прозорците за наблюдение.

— Какво е това място, по дяволите? — прошепна тя.

Споходи ме ужасяващо подозрение за първоначалната роля на отделението, когато ОМИН се появи за пръв път и светът реши, че е заразен вирус. Вероятно тук бяха държали децата с първите регистрирани случаи.

Роман се обърна към вратите, през които влязохме, и ни махна да го последваме. Но веднага, щом тръгнах, тиха мелодия достигна ушите ми и едва не изпуснах телефона.

Не беше коя да е песен. „Ролинг Стоунс“. „Запали ме“.

Понесе се над облицования с плочки под, по гладките стени. Отсрещният край на коридора беше потънал в толкова гъст мрак, че дори не бяхме видели чупката надясно.

Тръгнах най-отпред и с всяка следваща крачка сякаш се разплиташе все повече и повече една нишка от мен. Роман вървеше наблизо, вдигнал пистолета си.

И този коридор водеше до двойна врата, чиито криле се полюшваха леко от силната струя на климатичната инсталация над тях. Сини престилки. Операционна маса. Големи жужащи машини.

Не тук — помислих си, бутвайки една от люлеещите се врати. — Моля те, само не и тук.

Приличаше на сцена от кошмар.

Един хирург стоеше в горния край на операционната маса и размахваше хирургическа бормашина в ритъм с песента, сякаш беше диригентска палка. Дребна фигура стоеше от другата ѝ страна, до поднос с лъснати метални инструменти. Трети човек седеше зад монитор и контролираше подвижен скенер, който се въртеше над масата.

А на самата маса, с обръсната глава и восъчнобледо лице, лежеше Руби.

— Спрете!

Думата изригна от гърдите ми с грохотна мощ. Хирургическата лампа проблесна ярко и се взриви заедно с монитора. Жената пред него изхвърча на пода и блъсна главата си в плочките.

— Ще извикам…

Роман застреля мъжа, преди да е довършил. Бормашината в ръката му падна на пода секунда преди тялото му.

Другата жена изпищя и хукна към рафтовете с материали до далечния край на лявата стена. Бяха подвижни.

Приянка я подгони и ѝ налетя в гръб. Докато жената се гърчеше и риташе в хватката ѝ, Приянка надникна зад рафтовете.

— Имаме си врата. И къде води?

— Това е просто… — запъна се жената, изпаднала в ужас — Това е просто авариен изход към улицата… Моля ви, само си вършим работата!

Не видях как Приянка я накара да млъкне. Не ме интересуваше. Изключих камерата на телефона и хукнах към операционната маса.

Раменете на Руби бяха толкова крехки под ръцете ми. Лицето ѝ беше изпито и на едната ѝ скула още тъмнееше стара синина. Изглеждаше…

Мъртва.

— Руби? — подхванах. — Руби, чуваш ли ме?

Огледах се за интравенозна система, за игла в ръката ѝ, но нямаше нищо. Стиснах китката ѝ под хирургическото одеяло. Пулсът ѝ беше слаб. Но го долавях.

Просто исках да те спася. Просто исках да ти помогна.

— Чуваш ли…?

Роман започна да се размива в периферното ми зрение. Операционната зала сякаш се покри с коприна и я озари толкова ярка светлина, че накрая всичко стана бяло. Сякаш губех съзнание, макар че усещах съвсем стабилно земята под краката си. Бялото сияние избледня постепенно и в тъмнината, която остави след себе си, започнаха да се очертават фигури. Коридор, почти като другия на този етаж, се проточи пред мен. Вървях по него, покрай заключените врати, покрай малките личица, надничащи през прозорците на затворените стаи, и малките ръчички, притиснати към стъклата.

Спомен.

Пуснах смаяно ръката на Руби, но споменът не избледня. Не и докато не видях номера на стената на коридора през нейните очи.

ЕТАЖ 3.

— … ме? Кажи нещо!

Коридорът изчезна от погледа ми и на негово място се появи угриженото лице на Роман. Веднага усетих натиска на пръстите му върху раменете си.

— Какво става? — попита Приянка. — Какво се случи току-що?

— Държат още деца тук — отговорих. — На етажа над нас Руби иска да ги освободим.

Приянка мълниеносно премести очи към ужасяващо отпуснатото лице на Руби.

— Нямам време да обяснявам. — Сграбчих я за ръката. — Идваш с мен, за да отвориш вратите.

— Добре — съгласи се тя, слагайки ръка върху моята. — Идвам. Ро, ще се справиш ли?

Той кимна.

— Всичко е под контрол.

Хвърлих му телефона и той го хвана със свободната си ръка. Като че ли са канеше да възрази, но явно нещо по лицето ми го накара да си замълчи. Чувствах единствено страха на Руби, виждах само неподвижното ѝ, крехко тяло.

— Пиши на другите, че сме я намерили. И предупреди Макс, че ще ни трябва по-голям автомобил.

Приянка отвори вратите на стаите за карантина отвътре и ме поведе надолу по коридора към стълбището. Още чувствах главата си като пълна с памук, сякаш някой беше пъхнал вътре нещо, на което не му беше мястото там. Руби не се свести, но беше там духом. И някак усети, че съм при нея. Чу ме или ме почувства…

Спряхме пред вратата към третия етаж. Приянка опря гръб в нея и надникна внимателно през прозореца. Цялото ѝ тяло се скова. Без да каже и дума, отстъпи встрани, за да погледна и аз.

Мъж от охраната лежеше проснат на плочките в локва кръв.

Отдръпнах се и погледнах изцъклено Приянка. Може би другите вече бяха минали оттук или се бяха срещнали някъде и мъжът просто бе успял да се добере дотук. Ала по стълбите нямаше кръв. Нямаше кръв никъде другаде, освен под него, пропита в тъмната му униформа. Беше паднал на място.

Приянка ме погледна с очакване. Аз отново надникнах през прозореца. Не се виждаше никой друг и нямахме време.

Отворих бавно вратата и с едната ръка поех пистолета от Приянка, а с другата отново включих камерата на телефона.

Прикривах я, докато притича до най-близката врата, и като никой не стреля, я последвах дотам. Момченце на около шест долепи лице до стъклото, вперило ококорени очи в нас. Заснех го с леко разтреперана ръка, после обърнах камерата към останалите врати. Осем, всичките с деца зад тях. Гледката ме накара да настръхна.

Стаите явно бяха звукоизолирани. От другата страна на коридора едно момиче с обръсната глава крещеше нещо и блъскаше беззвучно с юмруци по стъклото. По-надолу едно момче се опитваше да привлече вниманието ми, махайки с ръце към отсрещната страна на сградата, където поредният коридор се пресичаше с нашия.

Лана ни наблюдаваше от кръстовището.

Вдигнах пистолета, но в същия момент познатите парещи игли пронизаха безмилостно черепа ми. Залитнах и се помъчих да запазя равновесие. Вратите още не бяха отворени — Приянка не бе имала време.

Вълнистата коса на Лана беше пристегната в спретната конска опашка. Носеше същата униформа като на охранителя, когото беше застреляла, и ме изучаваше с нов поглед и изражение, смущаващо сходно с това на Роман. Държеше пистолета си отпуснат до тялото си, сякаш не намираше моя за заплаха. Пъхнах телефона в джоба си, за да освободя и двете си ръце.

Нямаме време за това. Трябваше да измъкнем децата.

— Идвам с цял отряд — каза Лана. — Изключено е да се измъкнете. По-добре тръгнете с мен още сега.

— Не го прави — каза тихо Приянка, заставайки пред мен. — Моля те, Лана. Умолявам те да не разбиваш сърцето ми отново.

— Винаги това те е спъвало, При — отвърна дрезгаво Лана и докосна с една ръка висулката на колието си. — Използваш сърцето вместо главата си.

— Вярно — потвърди с разтреперан глас Приянка. — Романтичка съм, както вероятно си спомняш.

— Спомням си много неща — натърти грубо Лана.

— Не изоставихме Мърсър, Лана — продължи Приянка и направи още крачка към нея. — Избягахме от него. Той е чудовище и наранява деца, както тези тук нараняват децата пред нас сега. Моля те… моля те, остави Сузуме да ги спаси. После аз ще ти позволя да ме отведеш при Мърсър.

Лицето на Лана се изкриви в отвратена гримаса.

— Все едно имаш избор. Не идвам за теб, но с удоволствие бих се възползвала от възможността да те спра.

Тя най-накрая вдигна пистолета. Моят остана насочен към нея, докато сърцето блъскаше в ушите ми. Паническата мисъл, че потиска силата ми не ми позволяваше да укротя разтрепераните си ръце.

Права бях. Пред нас не стоеше човек с промит мозък — нищо общо с Червените, които бях срещала. Това беше дълбоко заблудено, манипулирано момиче, влязло в обятията на мъж, за когото си бе въобразила, че е достатъчно могъщ и силен да я защитава.

— Мислиш, че Мърсър те обича? Че го е грижа за нещо повече от това с какво можеш да си му полезна? — Приянка се изсмя безизразно. — Това не е любов. Любовта не е изтезаване на невинни деца, не е изопачаване на телата им, за да ги използва. Аз те обичам. Роман те обича.

— А аз ви мразя — отсече гневно Лана. — Мразя ви.

Приянка потрепна.

— Така те е накарал да вярваш Мърсър.

Лана не сваляше пистолета си. Настръхнах от смеха ѝ.

— Вярвам в каквото аз реша да вярвам, и ето какво е: Мърсър ме направи силна. Даде ми възможност да бъде човекът, който исках да бъда. Не ме изостави, а ми създаде армия. За всички нас.

— Мислиш, че сме те изоставили? — повтори пресипнало Приянка. — Знаеш ли колко ни костваше това?

— Не достатъчно, че да се върнете — отвърна Лана. — Не достатъчно.

Вратата към стълбището се отвори рязко зад нас. Завъртях се тъкмо навреме да видя как Вида протяга ръце и запраща Лана към далечната стена със силата си. Приянка ахна и се наложи да я хвана за ръката, за да не скочи към проснатата на пода Лана.

Онзи натиск напусна съзнанието ми и електричеството пак запя в тялото ми, прииждайки от всички страни — отгоре, отдолу, през стените.

— Къде са децата? — изрева Вида. — Трябва да вървим!

— Казах ви, че няма да се измъкнете оттук.

Лана се изправи на крака. Скочих към пистолета, който беше изпуснала, но тя дори не понечи да го стигне първа.

Просто вдигна пластмасовия капак на противопожарната аларма и дръпна ръчката.

Четиридесет и трета глава

Сирената разкъса и последните останки от самоконтрола ми. Изви се с пронизителна, безпощадна сила. Замигаха аварийни светлини, обливайки в червено стените и плочките на пода.

Вида изблъска встрани скованото тяло на Приянка и стреля по Лана, която хукна надолу по коридора.

— Отива при Руби! — надвиках алармата аз. — В сградата има отряд на „Синя звезда“!

— Момчетата вече са там — успокои ме Вида. — Ние трябва да освободим децата. Приянка! Приянка!

Хвана я за рамото и я разтърси силно. В какъвто и затвор на ужасите да бе попаднала Приянка, най-сетне излезе оттам.

— Можеш ли да изключиш алармата? — изкрещях ѝ.

— Твърде късно е! — каза Вида. — Ще пристигнат всеки момент. По-добре да оставим сирената, за да прикрива изстрелите. Следете другия вход, асансьорите от другата страна.

— Добре — отвърна Приянка и тръгна към първата стая, сякаш изпаднала в транс. — Трябва ми… Ще е…

— Няма нищо — прекъснах я. — Само побързай.

Преди да заеме позиция, Вида изкрещя:

— Ако се разделим поради някаква причина, да знаете, че ще излезем през отделението за карантина.

Значи Макс си беше свършил работата. Но това крехко облекчение бе заглушено от върлия страх, който ме връхлетя, като хукнах по коридора подир Лана. В дъното на втория коридор отляво имаше асансьор. Долепих се до ъгъла и приклекнах, използвайки ръба за укритие.

Зад мен прокънтя изстрел — Вида беше обезвредила първия охранител.

— Имаш секунди! — изкрещя тя на Приянка.

Но на Приянка не ѝ бяха нужни. Вратите се отвориха едновременно със силно изщракване от ключалките. Децата наизлизаха и светлините на алармата оцветиха кожите им в червено. Носеха само сиви престилки и пантофи, но не затова трепереха.

— Елате с мен — извика им Вида. — Ще ви заведем на безопасно място.

Децата впериха отнесени погледи в нея, сякаш шокът чак сега ги застигаше. Нямаха представа какво се случва.

— Ние сме като вас — провикнах се към тях. — И ще сритаме задниците на всички гадове в тази сграда, които са ви наранили. Ясно?

Едно малко момиче, най-много на десет, вдигна ръка. На Вида ѝ отне малко време да се досети, че трябва да я хване. След като я поведе напред, останалите деца ги последваха, хванати за ръка в жива верига. Приянка тръгна след тях, за да ги направлява внимателно към вратата, която Вида отвори с рамо, поглеждайки нагоре и надолу по стълбището с вдигнат пистолет.

Изчаках още малко, за да се уверя, че никой не се качва с асансьора, и хукнах след тях. Пистолетът се пързаляше в потните ми ръце, но беше рисковано да го пусна, за да ги избърша в дънките си. Държах погледа си и дулото насочени към стълбите над нас, докато Вида ни прочистваше пътя надолу. Няколко от децата изпищяха, когато телата на ранени и мъртви войници се затъркаляха по стъпалата.

Куршуми задрънчаха по металния парапет и гръмките заповеди на униформените преминаха в крясъци на болка. Вида блъсна с рамо вратата на третия етаж. Преброих малките главички на децата, докато се нижеха след нея с Приянка в края на веригата. Едно, две, три, четири, пет, шест, седем.

Но имаше осем врати. Значи осем деца.

Обърнах се задъхано, втурнах се нагоре по стълбите и отново излетях през вратата. Обувките ми се подхлъзнаха в локвата кръв и я разнесоха по плочките. Опитах да изтласкам паниката, надигаща се в мен като вълна, и заоглеждах всяка стая за места, където би се скрило дете. Съсредоточих се върху спомена, който ми беше изпратила Руби, сравнявайки ярките образи с лицата на спасените деца. Последната стая отляво се отличаваше от другите само по едно — имаше по-голям креват. Коремът ми се преобърна, като осъзнах колко съм оглупяла от паника.

Руби. Руби беше осмият обитател на този етаж. Нямаше друго дете.

Асансьорът издрънча и вратите се плъзнаха бавно. По коридора забумтяха тежки стъпки и аз се изстрелях с всички сили обратно към стълбището. Полетях твърде бързо надолу по стъпалата и едва не се прекатурих на площадката на втория етаж.

Внимателно — казах си. — Успокой се.

Опитах да погледна през стъклото на вратата, но нечий куршум го беше превърнал в мрежа от пукнатини. Претърсих за близки електрически сигнали със силата си и като не намерих, открехнах бавно вратата и минах с вдигнат пистолет.

Сирената виеше в коридора. Червените ѝ светлини шареха по телата, разпилени по пода. Преглътнах надигналата се до гърлото ми жлъчка и си запроправях път през тях, устремена към вратите с надпис „КАРАНТИНА“.

Спомних си чак като се пресегнах за копчето.

— По дяволите — процедих.

Вратите се затвориха веднага, щом вдигнах пръст от бутона. Натиснах го отново и се хвърлих напред, но тежкият метал се тресна точно пред носа ми. Долепих лице до прозорчето на дясното крило, оглеждайки тъмния коридор за другите. Захлопах по него, притаила дъх… и въздъхнах, когато никой не се появи.

Мисли… На етажа трябваше да има все нещо, което можех да използвам, за да отворя вратите, или поне да им попреча да се затворят докрай.

Изтъркалях запъхтяно един стол от близкия кабинет и опитах да го пъхна в пролуката, но вратите се треснаха с такава сила, че натрошиха пластмасовата рамка на стола и запратиха колелата му чак в другия край на коридора.

Можех да използвам тялото на някой от убитите войници и охранители, но… Разтърсих глава, за да прогоня страховитата картина. Костите се трошаха лесно, но кевларената жилетка можеше и да понесе удара на металните врати. С разтреперано от ужас тяло съблякох една от гърба на най-близкия войник, усещайки топлата кръв, наквасила плата.

Натиснах копчето за отваряне и натиках с крак жилетката между двете крила.

Не прерязаха здравия материал. Но силата на сблъсъка измести жилетката и я захвърли от другата страна на коридора. Ударих с юмрук бутона и закрещях:

— Ехо! Прия! Вида!

Но дори аз почти не чувах гласа си през воя на сирената.

Глупачка — смъмрих се яростно. Нямах телефон. Не знаех дори докъде води тайният изход, за да ги причакам на улицата. Вариантите ми се изчерпваха, протичайки през ума ми като последните остатъци от заряд в батерия.

Пуснах копчето, отстъпих назад и огледах внимателно двата тънки прозореца на вратите. Бях дребна… вероятно имаше как да изкривя тялото си така, че да се промъкна през тях. Прицелих се старателно и ръцете ми поеха отката на пистолета. Но вместо да пръсне стъклото на парчета, куршумът рикошира. Подсилено стъкло. Пълнителят изщрака на празно.

— Мамка му — просъсках, бършейки потта от лицето си.

Мислите ми се заблъскаха една в друга, и те намалели заедно с последните ми варианти. Можех да претоваря електрическата мрежа на вратите със силата си и да изпържа жиците. Така не беше изключено да останат в отворено положение. Но можеше и да се активира аварийна система за сигурност, която да ги заключи необратимо.

Въздъхнах треперливо и опитах да се успокоя с логична мисъл. На този етап нямах нищо за губене. Никой нямаше да дойде за мен, освен войниците и охраната, претърсващи етажите. Ако вратите се отвореха — страхотно. Лесно. Ако се затвореха окончателно, щях да прибягна до последния си вариант — да потърся друг изход от сградата и да се срещна с приятелите си на друго място.

Вече загубих предостатъчно време — помислих си.

Пак посегнах към копчето, но в този момент усетих нещо твърдо в основата на гръбнака си. Роякът парещи, вцепеняващи иглички, нахлул в съзнанието ми, ме накара да изкрещя от болка. Сирената продължаваше да вие, принуждавайки Лана да говори в ухото ми:

— Бъди добро момиче и опри ръце във вратите.

Моля те, не искам да си отида така.

Думите ме прогориха и заседнаха в гърдите ми.

Исках само да спася Руби. Да помогна.

Лана ме тикна напред с дулото на пистолета си. Видях размитото си отражение в матовия метал на едната врата. Опрях длани и чело на ледената ѝ повърхност.

— Щом не мога да му заведа нея, ще му предложа теб за компенсация — каза Лана, извивайки едната ми ръка зад гърба ми. — Така ще знам, че не съм си пропиляла времето.

— Е, може да опиташ, ако не друго — казах ѝ, игнорирайки студения натиск на дулото в гръбнака ми.

Стиснах очи и се помъчих да намеря онази сребриста нишка, да измъкна искрата изпод желязната ѝ хватка върху съзнанието ми. Силата си беше моя. Никой нямаше право да ми я отнема… никой…

Стягането около черепа ми, онзи неумолим натиск, сякаш се поразхлаби.

— Какво правиш? — изръмжа Лана. — Престани…

Случи се светкавично и не осъзнах, че падам, докато вратите не изчезнаха пред очите ми и тялото ми не се стовари върху студените плочки. Зъбите ми изтракаха, прехапвайки езика ми в същия момент, в който острата болка избухна в коленете и дланите ми. Обърнах се по гръб и стрелнах крак към Лана, но вратите на отделението за карантина се бяха затворили зад мен. Възелът около съзнанието ми се скъса и топлата сила отново се разля в мен.

Моя.

За един трескав миг реших, че съм успяла — но наистина бях минала през вратите, а тя беше…

От другата страна на вратите се чу приглушен крясък, достатъчно силен, че да го чуя въпреки сирената. Какво се случва, по дяволите? Още по-ярка червена светлина обля коридора и побързах да се изправя.

Бягай, глупачке — помислих си, но все пак погледнах през прозорчето към Лана.

Кръвта застина във вените ми.

Някой я беше сграбчил в гръб и беше приковал ръцете ѝ до тялото ѝ. Веднага разпознах тъмната коса под проблясващите аварийни светлини. Още преди да вдигне лице към мен.

— Роман!

Това е… Не беше възможно. Оставих го в операционната зала. Трябваше да е тръгнал напред с Лиъм, Дунди и Руби. Защо не беше тръгнал с другите?

Защо беше от грешната страна на вратите?

Заблъсках с юмрук по стъклото, за да привлека вниманието му. Лана се мяташе в хватката му, но той я стисна още по-силно и ѝ каза нещо с болезнена гримаса на лице.

Щом владеех силата си, значи… какво значеше това? Че е успял да я изненада и да усвои дарбата ѝ, преди тя да я използва срещу него? Че е неутрализирал силата ѝ, която неутрализира нашите сили?

— Роман! — изкрещях, блъскайки още по-силно по стъклото.

Вдигнах ръце, за да опитам да срина електрическата мрежа на вратата, но той най-сетне ме видя. Завъртя се заедно със сестра си и стреля с разтреперана ръка по контролния панел на стената. От вътрешността на вратите се чу металическо издрънчаване и, точно както бях очаквала, се задейства аварийната система за сигурност. Електричеството се изпари от тях като душа, напускаща тялото.

— Не! Роман!

Пъхнах пръсти в пролуката между вратите и стъпих стабилно на пода. Можех да разтопя ключалката, да направя все нещо… вратите бяха тежки, но…

Той ми показа с поглед лявото си рамо, където беше притиснал дясната си ръка с изпънати пръсти. Вдигна я леко и пак я долепи до рамото си, повтаряйки движението. Сигналът ни.

Добре съм.

— Не! — изкрещях.

Той пак го направи, макар че едвам удържаше Лана.

Всичко е наред.

Разбрах, че ридая, когато не успях да си поема въздух и усетих ръцете си толкова хлъзгави от пот и сълзи, че не успявах да хвана добре метала. Преместих се пред прозорчето, за да привлека отново вниманието му. Ефектът от отразяването на силата на Лана вече беше видим. Лицето му бе застинало в зловеща маска на агония, докато се мъчеше да я повали на земята.

Изкрещях, когато въоръжените войници се изляха откъм стълбището в другия край на коридора. Не униформените армейци, не охраната на сградата, не дори Защитниците — тези мъже и жени бяха облечени в познатите черни екипи.

„Синя звезда“.

Като видях как Лана се отпусна внезапно — как жестоката, триумфална усмивка се разля по лицето ѝ, кръвта ми се вледени и останах без дъх.

— Не! — изкрещях. — Пусни я!

Не биваше да се връща — щяха да го убият. Мърсър щеше да го убие, ако не с куршум, то с психически тормоз.

Но Роман нямаше намерение да пусне сестра си. Не и този път. Дори за да се спаси. Погледна към войниците, после обърна към мен сините си очи, ярки като светкавиците в онази буря. По изражението му се разстилаше плашещо спокойствие. Прочетох думата върху устните му.

Бягай.

Един метален флакон се търкулна към тях. Роман се извъртя с гръб към войниците, така че да прикрие Лана. Те сформираха отбранителна линия в дъното на коридора и няколко вдигнаха оръжията си, за да прикриват онези, които тръгнаха към тях с белезници. Само това видях, преди шоковата граната да избухне, обгръщайки ги в ослепителна светлина.

Притиснах длани към стъклото и пак заблъсках по него.

Бягай — помислих си. — Трябва да избягаш.

Не можех да остана тук. Не можех и да си тръгна.

Но другите… Руби, Приянка, Лиъм, Дунди, Вида и децата се нуждаеха от мен. Нуждаеха се да избягам. Чакаше ме още работа. Още много работа.

Не знам как се върнах при операционната зала, нито как слязох по тясното, грубо стълбище. Беше ми останал достатъчно здрав разум, че да избутам рафтовете обратно на мястото им и да претоваря електрическата мрежа в панела до вратата, докато металът не се разтопи със съскане.

Когато излязох, другите ме чакаха отвън. Първоначално не можах да осмисля гледката. Не разпознах тази странна малка уличка, скътана зад сградата, където имаше площадка за разтоварване с тухлен навес над рампата, който я скриваше от погледите на хората в околните сгради. На нея беше паркирана една от белите цистерни, с които ООН и временното правителство редовно разнасяха чиста вода до централни точки на всички райони в страната.

Макс стоеше до тъмнокожа жена на средна възраст във военна униформа. Тя махаше към цистерната с обтегнато от паника лице. Дунди беше залегнал върху големия резервоар и помагаше на децата да влязат вътре през един от люковете. Лиъм и Руби явно вече бяха вътре.

Само Вида и Приянка още не се бяха качили и разговаряха настрана. Приянка махна разпалено към сградата. Вида посочи нагоре, към бръмчащите наблизо хеликоптери.

Дунди ме забеляза пръв. Провикна се към момичетата и ме посочи, докато вървях по площадката към тях. Вдишах дълбоко. Звънът в ушите ми звучеше като несекващ писък и с всяка изминала секунда, с всяка стъпка напред ме пронизваше все по-навътре.

Докато съм жива, няма да забравя изражението на Приянка, като ме видя да тичам към тях сама. Първоначалното ѝ облекчение избледня, отстъпвайки място на силна болка и рана, която щеше да остави траен белег.

— Не! — извика, скочи от стълбата и хукна към мен. — Не! Къде са?

Сграбчих я и въпреки големия ѝ ръст, въпреки паническия ѝ бяс някак успях да я повлека обратно към цистерната.

— Трябва да вървим. Ще ни настигнат до броени минути…

Вида опита да ми помогне и получи юмрук в челюстта за благодарност.

— Не ме карай да те нокаутирам — предупреди я тя.

— Още са вътре! — крещеше Приянка. — Роман се върна да я намери! Къде са?

— „Синя звезда“ — беше единственият ми отговор.

Вида ме погледна. Болката в гърлото ми се разнесе из цялото ми тяло. Тя се пресегна да приглади косата ми назад.

— Постъпила си правилно — заяви категорично. — Нямало е какво друго да направиш.

— Моля ви — извика шофьорката на Макс. — Трябва да вървим. Още патрулират из улиците. Искам да ви помогна, наистина искам, но си имам свое семейство. Ако ме хванат, близките ми ще платят.

— Няма да си тръгна — отсече Приянка.

— Явно не си ми повярвала, като ти казах, че ще те нокаутирам — запретна единия си ръкав Вида.

— Не можем да им помогнем сега — уверих я, игнорирайки вероятността да не са ги задържали живи. — Той искаше да се измъкнем. Прия, той настоя да си тръгна.

— Заедно ли са? — попита тя. — Двамата… заедно ли са?

Успях само да кимна.

Приянка се обърна към стълбата и се заизкачва, без да ме погледне повече. Като се пресегнах да ѝ предложа опора, тя се изтръгна от ръцете ми и сякаш някой смачка цялото ми тяло.

Последвах я до върха на цистерната и Дунди ми помогна да сляза през тесния люк. Изненадах се, когато краката ми цопнаха във вода. Резервоарът миришеше на хлор и медният химикал, който добавяха във водата, за да неутрализират Веществото Амброзия.

Заопипвах слепешком стените на тъмното пространство, докато очите ми не се приспособиха достатъчно, че да видя децата, скупчени до едната стена, и Лиъм, прегърнал Руби в дъното на резервоара.

Бяха увили изнемощялото ѝ тяло в няколко груби одеяла, от шията до краката. Лиъм я крепеше през раменете, притиснал главата ѝ към гърдите си. От кръста надолу и двамата бяха потопени във вода. Коленичих пред тях и докоснах лицето на Руби. Изглеждаше също толкова зле, колкото и в операционната. Мракът подчертаваше хлътнатините по лицето ѝ.

— Хайде, скъпа — шепнеше ѝ Лиъм. — Не ни карай да чакаме. Знаеш колко съм нетърпелив.

Приянка ни гледаше, приклекнала до стената срещу децата. От люка проникваше достатъчно светлина, за да видя как по лицето ѝ се стичат сълзи и падат във водата под нея.

Макс и Вида също влязоха в резервоара, а накрая и Дунди се спусна, затваряйки вратата на люка след себе си. Децата се уплашиха от пълния мрак и ми се искаше да им кажа, че само трябва да са търпеливи, че и към него ще привикнат, както към всичко друго. Ала нещо ми подсказваше, че не се нуждаят от такъв урок.

Двигателят на цистерната изрева и потеглихме през вдлъбнатината в площадката, а оттам — към главната улица.

— Къде я намери? — попита Вида Макс.

— Видя ме, докато се опитвах да открадна камиона ѝ, и каза, че ще ни помогне — обясни Макс.

— И си повярвал на човек в униформа на правителството? — попита Приянка.

— Дойде до „Леда“, нали? — изтъкна той.

— Дявол да го вземе, хлапе — въздъхна Вида и облегна глава назад върху стената на цистерната.

Камионът се люшна на поредния завой.

— Няма да ни предаде — заяви категорично Макс. — Ще стигнем навреме за срещата, която си ни уговорила. Обеща ни.

— Ако се окажа права, ще издълбая тези думи на шибаната ти надгробна плоча. — Вида изсумтя. — „Тя обеща.“

Дунди я докосна успокоително по рамото, минавайки покрай нея, и дойде да провери как е Руби.

— Някаква промяна? — прошепна.

Лиъм поклати глава.

— Децата казват, че и те не знаят какво ѝ се е случило. Просто била… — Той преглътна тежко. — Била така от дни.

— Приложили ли са ѝ лечебната процедура? — попитах.

— Не знам — отвърна Лиъм. — Казаха ми, че хората от „Леда“ само им правели тестове и взимали проби от тях, но кой знае какво са вършили с нея.

Споменът за хирурга с бормашината в ръка пробяга през съзнанието ми. Но като погалих остриганата ѝ с машинка коса, бяла светлина прогори очите ми отново. Онова познато чувство се прокрадна пак в мен, макар и по-слабо от преди. Този път знаех, че не трябва да се отдръпвам от нея.

Картината изплува в ума ми като капки мастило, размиващи се във вода. Дървета в пълния си пролетен разкош. Пътечка, лъкатушеща сред тях. Детска площадка под сянката на изрисувана с графити, обкована с дъски сграда.

Мястото ми беше познато.

Счупената люлка сякаш се материализира от прахоляк и въздух. Табелата на някогашното училище беше строшена, но крайчецът ѝ се четеше. Начално училище „Блекстоун“.

Защо ми го показваше?

Тръгнах — Руби тръгна — покрай люлките към ръждясалата катерушка и пропълзя на колене под една килната пластмасова пързалка.

Зарови ръце в мокрия пясък и започна да изхвърля цели шепи настрани. След няколко минути бръкна в джоба на якето си. В ръцете ѝ — в моите ръце — се появи черна кутийка, от онези, в които се подаряват бижута. Отворих я. Вътре имаше малка флашка. И листче с две думи, написани на него: ДОВЪРШИ ЗАПОЧНАТОТО.

Затвори капачето и сложи кутийката в дупката. Докато я заравях в пясъка, дясната ръка ме заболя неочаквано. Последния път, когато Руби насади спомен в съзнанието ми, не бях почувствала нищо. А сега болката бе истинска.

Приянка. Вкопчих се в усещането от болезнената ѝ хватка върху ръката ми и го използвах като въже, с което се изтръгнах от избледняващия спомен на Руби. Погледнах я още веднъж, но лицето ѝ си оставаше също толкова безизразно като преди.

— Случва се нещо — прошепна Приянка. — Усещам купища машини наблизо.

И аз ги усетих.

Макс трябваше да се благодари за тъмнината. Само тя го спасяваше от погледа, който Вида несъмнено би му изпратила.

— Започва се — обяви тихо Вида. — Стойте мирно.

Спирачките на цистерната простенаха. Водата около нас се разплиска. Долепих ухо до влажната стена и се заслушах.

— Защо спираме? — изшушука Дунди.

Хрумваха ми няколко възможни причини — защото пътят беше блокиран, защото ни спираха полицаи или някой от военните патрули, защото бяхме достигнали някоя от барикадите по изходните точки от града.

— … ви казах, че доставих водата и сега трябва да се махна оттук, преди положението да се е влошило още повече — обясняваше шофьорката.

Барикада. Стиснах челюсти и хванах по-здраво ръката на Приянка.

— Наредено ни е да инспектираме всяка превозно средство, дори военните — заяви мъжът.

— Не! Не отваряйте резервоара — побърза да предупреди шофьорката. — Ще замърсите пречистената вода с всичкия този пушек и ще я направите негодна за пиене, а аз ще трябва да изпиша хиляда страници обяснение.

— Трябва да инспектираме съдържанието на всяко превозно средство — настоя мъжът.

Нещо изтропа в задния край на резервоара, където се намираше стълбата. Децата се струпаха още по-близо едно до друго, вперили поглед в люка над тях.

— Добре тогава — каза жената. — Протегни ръка.

До лявото им рамо имаше някаква тръбичка. Тялото ми подскочи от металическото скърцане на кранче от външната страна на цистерната.

Нивото на водата в резервоара беше твърде ниско, за да стигне до тръбичката. Гребнах вода в шепи, за да излея малко вътре. Преди да успея обаче, едно от децата, явно Сродник, вдигна ръка ѝ насочи струя вода към тръбичката. Не я спря, докато кранчето не се завъртя отново. Останалата вътре вода се изля върху рамото ми и намокри предницата на тениската ми.

Вида се пресегна и стисна одобрително рамото на момчето.

Когато двигателят изръмжа отново и цистерната завибрира, можех да се закълна, че чух Макс да казва:

— Знаех си, че не би ни предала.

Ала когато потеглихме, само Лиъм дръзна да наруши тишината, повтаряйки отново и отново един и същ въпрос:

— Не се събужда… защо не се събужда?

Четиридесет и четвърта глава

Шофьорката ни закара до паркинга, където бяхме оставили колите си, и за моя изненада, там вече ни чакаше някой. Кейт.

Скрила бе светлата си коса под шапка с козирка и се беше облякла небрежно с дънки и свободна тениска. Не разпознах микробуса, който беше спряла до потъналите в прах седан и джип, но това не ме притесняваше.

Между дъното на цистерната и отвора имаше толкова голямо разстояние, че се наложи Дунди да използва силата си, за да ни издигне един по един. Когато най-сетне излязох, Кейт и Вида вече разговаряха над карта, разгърната върху предния капак на седана.

— Нали уж бяхте осем плюс децата? — чух Кейт да пита, докато помагах на едно от децата да слезе по хлъзгавата стълба.

— Бяхме осем — отговори лаконично Вида.

Шофьорката беше излязла от кабината и наблюдаваше Дунди. Лицето ѝ се отпусна от удивление, като че гледаше магически номер. Тръгнах към нея с намерението да ѝ изкажа благодарността ни, но тя просто вдигна ръка.

— Не ми трябва да знам какво точно се е случвало в лабораторията — заяви. — Всяка седмица водех там момченцето ми за изследвания, докато ОМИН не ми го отне. Пазете се, разбрахте ли?

Лиъм издигна Дунди със силата си и го прекара през люка, после някак му подаде Руби, а накрая Дунди издигна него със собствената си сила.

Отпърво реших, че едната страна на ризата му е подгизнала от вода, но петното беше твърде тъмно. Явно шевовете му се бяха разкъсали отново. Дунди също видя, но никой от двама ни не опита да го спре, докато сваляше Руби от цистерната, подавайки я внимателно в протегнатите ръце на Вида.

Макс беше събрал децата и се опитваше да ги поразсее с някаква история, докато ги водеше към микробуса на Кейт.

— Една доверена лекарка ни чака в секретната квартира — обясняваше Кейт на път към джипа. — Тя ще ни даде откровен отговор.

— Не ми трябва откровен — отвърна немощно Лиъм. — Трябва ми добър.

— Знам — пророни тихо Кейт и отвори задната врата, за да се качи първо той, а после му подадоха Руби.

Махнах на шофьорката, макар и да знаех, че вероятно не ме вижда. Нямаше значение.

Вида вече седеше пред волана на джипа, а Дунди — на пасажерското място до нея. На мен ми оставаше да се кача отзад при Лиъм и Руби. Приянка и Макс взеха две от децата в седана, а Кейт покани останалите в микробуса.

Действахме тихо и бързо, с експедитивността на хора, решени възможно най-скоро да се отдалечат от дадено място. Кейт тръгна най-отпред и ни изведе на улицата, после и от града.

Държахме радиото включено, за да може Дунди да следи новините. Накрая обаче го изключих, съсредоточавайки слуха си върху тежкото дишане на Лиъм, прегърнал силно Руби. Като усети, че го гледам, очите му омекнаха. Ако продължах да се взирам в него, щях да се разплача, а в момента сълзите далеч нямаше да са ни от полза.

— Съжалявам за Роман — пророни той.

Знаех, че говори искрено. Знаех, че всички ми съчувстват за болката, която сякаш стискаше дробовете ми в примка. Не можех да му кажа, че всичко ще се нареди, нито да му обясня какво се е случило и какво можеше да се случи на Роман и Лана при „Синя звезда“, затова просто си замълчах. С всеки изминал километър шокът като че ли се загнездваше все по-надълбоко в съзнанието ми. Не му се съпротивлявах. Мълчанието ми вече беше лечебно място, не капан. И точно в момента се нуждаех от него.

Лиъм преметна свободната си ръка през раменете ми и ме придърпа към себе си и Руби.

Ето че сега се нуждаех и от това.

Секретната квартира в Доувър явно беше останка от дните на Детската лига, но реших да не разпитвам Кейт, а и тя не обясни по своя инициатива. Намираше се в дъното на една пуста улица и на верандата ѝ още се ветрееше оръфан американски флаг. Доста иронично… предвид обстоятелствата. Но ми се струваше сигурна, особено след като вкарахме микробуса в гаража, а децата — в къщата, така че не разбирах защо Лиъм изглеждаше, сякаш е видял призрак.

— Само тази квартира оставихме, след като Лигата се разпадна — обясняваше му Кейт, отваряйки му вратата. — Повярвай ми, иначе не бих ви довела точно тук.

Ниска тъмнокоса жена излезе от входната врата.

— Вкарайте я вътре — нареди, като се огледа нагоре-надолу по улицата.

Лиъм пренесе Руби с видимо усилие по пътеката и нагоре по стълбите към верандата. Дунди вървеше близо до тях, подпрял с ръка отпуснатото ѝ тяло. За всеки случай.

— Благодаря ти, че се съгласи, Мария — каза Кейт, когато момчетата настаниха Руби на едно легло на горния етаж.

Върху дюшека нямаше нищо друго, освен чаршаф, и лекарката съблече възголямата си жилетка, за да я пъхне вместо възглавница под главата на Руби.

— Какво ти трябва? — попита Кейт, надвесила се тревожно над леглото.

На нощното шкафче имаше малък комплект лекарски инструменти и банка за интравенозни вливания.

— Чиста вода, парче плат и дрехи за нея — отговори Мария. — Проверих в шкафовете, но не намерих нищо подходящо.

— Изнесохме от къщата всичко, чрез което можеха да ни идентифицират като нейни собственици — обясни извинително Кейт. — Но имам пречиствателни таблетки за вода в чантата. Ще ти донеса кана.

— И ще помоля да освободите стаята, за да прегледам момичето — каза Мария, надзъртайки многозначително към Дунди и Лиъм.

Лиъм се напрегна, но Дунди сложи ръка на гърдите му и поклати глава.

— Хайде. Поне теб мога да те закърпя.

Поостанах малко до вратата дори след като другите си тръгнаха. После, понеже не ми хрумваше как иначе да помогна, слязох при колите да прегледам с какви провизии разполагаме и с какво можем да нахраним децата.

Внесох тихо торбите, за да не събудя децата, които спяха на дивана и на килима във всекидневната. Бяха се сгушили едно в друго като котета и гледката пак ми напомни колко издръжливи са децата, но и до каква степен този свят изпитваше границите на издръжливостта им.

Нямаше какво друго да правя, освен да извадя провизиите от торбите и да се заема с безмозъчната задача да ги подреждам по кухненския плот. От време на време мярвах Макс и Приянка с периферното си зрение, но явно още никой от нас не се чувстваше готов да говори. Посегнах към последната чанта и пръстите ми докоснаха смачкан на топка плат.

Познатата сива риза изгони въздуха от дробовете ми. Това беше сакът на Роман. Вътре нямаше нищо друго, освен резервен комплект дрехи, фенерче и остатъците от аптечката, която бяхме взели от Убежището.

— Зу? — извика ме Дунди от горния етаж. — Готова е.

Думите му ме изтръгнаха от унеса, в който бях изпаднала. Качих се отново в стаята, без да съзнавам, че стискам ризата на Роман в ръцете си, докато Вида не стрелна поглед към нея. Някой беше намерил дрехи на Руби, сивият суитшърт ѝ беше твърде голям, но поне прикриваше измършавялото ѝ тяло по-добре от одеялата.

— По моя преценка ѝ няма нищо — заяви бавно Мария. — Обезводнена е и леко недохранена и намерих доста разрези и шевове по местата, където вероятно са ѝ взимали проби.

Лиъм поклати глава.

— Това не е нищо.

— Исках да кажа — вдигна ръце Мария, — че не са я оперирали.

Отпуснах се с облекчение на стената.

— Тогава защо не се събужда? — попита Дунди, скръстил ръце през гърдите си. — Страничен ефект от упойката ли е? Дори силна доза трябваше да се е разсеяла досега.

— Не разполагам с необходимото оборудване, за да кажа със сигурност, че няма сериозно мозъчно увреждане. Трябват ѝ скенер и специалист невролог, но ако намерението им е било да проучват способностите ѝ, едва ли биха рискували да повредят нормалните функции на мозъка ѝ — обясни Мария. — Според мен са я поставили в медикаментозна кома, за да се преборят с мозъчен оток, получен вследствие на опитите им. Също така е възможно да са я усмирили радикално, познавайки силите ѝ.

Нима имаше начин човек да е в съзнание, макар и заключен в собственото си безсъзнание?

Лиъм поклати глава и зарови лице в дланите си.

— По дяволите… Била е будна в даден момент, иначе Макс нямаше да успее да я намери. Нямаше как да види мястото през нейните очи.

Кейт вдигна вежди.

— Реагира ли на нещо? — попита Мария. — На гласовете ви, на местене…?

Не съм им казала.

— Да.

— Зу…? — погледна ме въпросително Лиъм. — Видяла си нещо?

— Тя ми показа къде да намеря децата — обясних. — Като я открихме в операционната, докоснах китката ѝ, за да проверя за пулс и тя… сякаш ме пренесе на друго място. Някой ме водеше по коридора на горния етаж. Знам, че звучи невъзможно, но беше спомен, и то не мой.

Лицето на Лиъм се преобрази, разцъфна с надежда и той върна поглед към Мария.

— Нямам никаква представа какво да очакваме — каза му тя. — Може да се събуди след няколко минути или след години, или изобщо да не се събуди. Както казах, необходим ви е специалист. Но ако не се свести до вечерта, препоръчвам да я държим на система и на изкуствено хранене със сонда. Това поне мога да сторя. Ще отида да взема нужното от колата.

— Благодаря, Мария — каза Кейт. — Задължена съм ти.

Жената спря при вратата и погледна Руби.

— Не ми дължиш нищо. Но трябва да знаеш, че ми се обади Бет. Не им харесва, че отсъстваш от офиса.

— Предполагах — отвърна Кейт. — Бюрото се нуждае от всичките си кадри в момента.

Мария кимна. Изчакахме да чуем стъпките ѝ надолу по стълбището и се събрахме в долния край на леглото.

— Ще се оправиш ли? — попитах Кейт.

Тя ми се усмихна любвеобилно.

— Успях да си намеря оправдание. Шефът ми съчувства на децата с пси и ми отпусна един ден да потърся на Нико и няколко други дом извън града, докато се уталожат нещата. Но може и изобщо да не се върна.

— Трябва — увери я Дунди. — За момента само ти можеш да следиш какво се случва в действителност.

— За момента? — повтори тя. — План ли имате?

— Нещо такова — отвърна Вида. — Да се надяваме, че като изчистим името на Зу и изобличим Мърсър и Мур, ще успеем да оправим шибаната каша, която забърка Круз.

— И да се надяваме, че няма да забъркаме нова, по-голяма каша — добави Дунди.

— Няма — уверих го. — Не и ако се съсредоточим върху онова, което най-много ще ядоса народа: факта, че продават пси на потенциални врагове извън пределите на САЩ. Може и да ни мразят, но правителството със сигурност не би искало някой друг да разполага със способностите ни.

— Колко цинично — възмути се Кейт.

Аз свих рамене.

— Руби не би се наела на подобна стъпка без доказателства — каза Лиъм. — След всичко, което преживяхме, винаги се стреми да събира доказателства.

Защото малцина ни вярваха без такива.

— Така е — съгласих се. — И мисля, че знам къде да ги намерим.

Вида вдигна вежди.

— Зу, Покровителка на главозамайващите изненади. Случайно да си забравила да ни споменеш нещо друго?

Поклатих глава.

Лиъм потри лицето си с ръка и погледна Руби.

— Какво има? — попита го Дунди.

— Замислих се за моите деца, онези от Убежището — сподели той. — Знам, че мама и Хари ще се погрижат за тях, но нямам никаква представа какво се случва, дали всички са добре. Не мога да им заведа Руби в такова състояние, но тя ще ме убие, ако не ида да проверя как са.

— Ще отидеш — каза му Дунди. — Изчакай тук няколко дни, дотогава състоянието ѝ може да се стабилизира и да се свести. Ако не, ще отидеш при децата за ден-два, а аз ще остана при нея и ще държа всички в течение. Татко ще ни донесе необходимото от неговата болница и сигурно ще успее да намери доверен невролог за консултация. Позволи да направя поне това, моля те. Още не мога да се върна във Вашингтон, не мога да застана пред камера и да кажа истината на света, но мога да помогна на приятелката си. И точно това смятам да направя.

— Може… — провлече колебливо Лиъм. — Но ако се случи нещо, докато ме няма…

— Нищо няма да се случи — обеща му Дунди. — Тъкмо ще имам време да проуча откъде са взети децата долу и дали имат домове, в които трябва да ги върнем. Или поне да намеря друга секретна квартира, в която да ги преместим.

Мария се върна с пълни ръце. Излязох в коридора, за да ѝ направя място, но щом се озовах извън стаята, нямах сили да се върна. Онова чувство, статичното електричество под кожата ми, се появяваше отново. Стаята ми се струваше прекалено тясна.

Една от лампите на коридора запремигва, докато минавах под нея на път към празната стая в дъното на къщата. В нея нямаше нито легло, нито гардероб, само прозорец и бюро без стол. Облегнах се на бюрото и затворих очи, притискайки ризата на Роман към устните си. Вдишах мириса на кедър, кожено яке и пушек.

Приянка и Макс още не знаеха как се бях измъкнала аз, при положение че Роман и Лана не бяха успели, а се оказвах прекалено голяма страхливка, за да сляза на долния етаж и да им обясня. В интерес на истината колкото повече мислех за онези последни секунди, толкова по-необясними ставаха и за самата мен.

Спомнях си толкова ясно как вдига белязана ръка и я притиска няколко пъти към срещуположното си рамо, за да видя. Да разбера посланието му.

Добре съм. Всичко е наред.

Вероятно е знаел, че са войници на Мърсър и какви са рисковете. Именно това не разбирах: Защо му беше да предава себе си и сестра на „Синя звезда“? Защо дори не опита да мине през вратата с мен или да ги отблъсне, за да избяга от друго място?

Заради теб — прошепна тънко гласче в главата ми.

Задържа войниците на „Синя звезда“, за да се измъкнем с Руби и останалите. Може би една част от него най-сетне беше стигнала до заключението, до което достигнахме и ние с Приянка: Мърсър манипулираше Лана, но тя самата не го осъзнаваше и това я превръщаше в опасност за всички ни. Роман обаче не можеше да я остави сама при Мърсър. Не и отново.

Добре съм. Всичко е наред.

Вълна на гняв отнесе болката ми и чувството ми на вина.

Друг път!

Нямаше да позволя на този омагьосан кръг от кошмари да ми отнеме нито него, нито който и да било друг. Вече не можех да се примирявам с малкото, което ни подхвърляха — нямаше да ме заблудят, че колелото на историята ни ще продължи да се върти и без да го бутаме с всички сили напред. Не исках да си седя тук и да се надявам, че всичко ще се нареди. Че просто трябва да изчакаме.

Чакането беше приключило. Щом искаха Кръг „Псион“, щяха да си го получат.

Но при моите условия.

Макс и Приянка седяха един срещу друг на кухненската маса на долния етаж. Макс беше отпуснал глава върху плота ѝ и дремеше, но Приянка, видимо измъчена, проследяваше с пръст шарките на дървото. Намерих тефтерче и химикалка върху стойката на телефона и надрасках набързо обяснение, залепвайки листчето на вратата на хладилника. Повече никой няма да си тръгне, без да се сбогува. Това правило си оставаше. Другите щяхме да измислим в движение.

Като ме чуха, и двамата се надигнаха.

— На някого от вас да му се ходи на екскурзия? — попитах.

— Защо? — учуди се Приянка. — Какво става?

— Руби ни е оставила подарък — отговорих. — Отиваме да си го вземем.

Четиридесет и пета глава

Две седмици по-късно

Не се занимавахме с вратата. Направо взривихме цялата стена.

Погледнах назад и видях отражението на пламъците в тъмните очи на Приянка. Черната скиорска маска скриваше лицето ѝ, но цялата излъчваше доволство, докато гледаше как по земята се сипят раздробени тухли и прахоляк. Задушлив, опушен въздух се виеше по кожата ми. Вдишах дълбоко и докоснах слушалката в ухото си.

— Трите минути започват сега — предупредих другите. — Ви, заела ли си позиция?

Вместо отговор получих още една малка експлозия, този път при главния вход на склада на Мърсър, където Вида чакаше сигнала ми с екип от седем пси.

— Проникнахме — обяви Вида в ушите ни.

Отвътре веднага им откликнаха с изстрели. Махнах на групата зад мен да влезе сред тлеещите останки от стаята, където Мърсър бе настанил част от марионетките си. Джейкъб влезе пръв и с един замах на ръката си запрати двама от хората на Мърсър към отсрещната стена.

— Стойте тук — казах му. — Не позволявайте на никого да влиза или излиза, докато не се върнем.

Когато по-рано поисках помощ, двамата с Лиза се отзоваха заедно с дузина други пси, които не бях виждала от години. След като съживихме мрежата, потокът на промяната между нас започна да нараства, стана неудържим.

Един глас можеше да се заглуши, но не и десетина. Не и сто. Не и хиляда.

Не искахме да сеем насилие, нито да надвием враговете си, всявайки страх в сърцата им, действахме извън закона — събирахме информация, закриляхме всички пси и разкривахме директно на обществото истината, отнета им от хората на власт.

— Вътре сме, Макс — съобщих по радиостанцията. — Бъди в готовност.

Макс, който ни чакаше в камион отвън, отговори:

— В готовност съм. — По линията се разнесе кратко пращене, после добави по-тихо: — Баща ми…

— Знам — прекъснах го, извеждайки останалите от стаята. — Не се безпокой.

Един от хората на Мърсър ни причакваше на коридора полуоблечен и обезумял от адреналин, след като го бяхме събудили от дълбок сън. Стреля по нас, но не уцели никого. Един от Сродниците с мен го вдигна във въздуха и го блъсна в пода. Мъжът се просна в безсъзнание.

Приянка ме погледна тревожно.

— Знам — казах ѝ. — Но ако не ги намерим тук, ще претърсим следващия склад, и следващия.

— Мърсър ще ги премести — прошепна тя. — Като разбере, че сме щурмували този склад, ще се досети, че ги търсим. Ако изобщо още са…

Тя не довърши изречението си. Живи.

Претърсвахме лека-полека всички складове и сгради на Мърсър, издирвайки Роман и Лана. Мърсър вече не пътуваше с Дана, което ми вдъхваше надежда, че двамата с брат ѝ още са заедно. Но винаги, когато Макс опиташе да ги открие със силата си, виждаше само мрак.

— Живи са — уверих Приянка. — И ще ги намерим. Но и на всяка цена ще измъкнем тези деца оттук.

Тя изпъна гръб. И без капка съмнение отвърна:

— О, да, ще ги измъкнем, и това ще е достатъчно.

Ние ще сме достатъчни.

Отвътре складът беше точно такъв, какъвто ни го описаха Приянка и Макс — дълъг коридор със стаи и кабинетът на Мърсър, който сега беше заключен. Бяхме изчакали подходящия момент, Макс следеше Мърсър всеки ден през последната седмица и половина, докато не го видя да напуска щабквартирата на „Синя звезда“, в която се намирахме сега, отпътувайки за среща с Мур и хората му.

Приянка го искаше тук, искаше да запали цялата сграда и да го принуди да гледа, вързан и със запушена уста на задната седалка на кола, потегляща към най-близкия контролен пункт на ООН. Но май и двете знаехме, че това никога няма да е достатъчно, някой друг щеше да запълни освободеното от него място и да поеме контрол върху дейността му. Ако искахме да го извадим завинаги от играта, трябваше да сринем бизнеса му из основи, да изкореним всички криминални сделки, които укриваше така старателно.

Идвахме да спасим отвлечените от него деца, но и да му откраднем всички файлове и данни за бизнеса и съдружниците му. А ако доказателствата не стигаха на закона, щяхме да го съдим според нашия.

Приянка стисна ключалката на вратата му. Преди да влезе, ме хвана за лакътя.

— Дойдохме заедно, ще си тръгнем заедно?

— Дойдохме заедно, ще си тръгнем заедно — обещах аз. — Лиза, Джен, вие тръгвате с Прия.

Двете момичета се отцепиха от групата ни. Махнах на останалите да претърсят стаите за децата.

— Като приключите, вървете при Джейкъб!

Те потвърдиха и аз изтичах напред, свръщайки зад ъгъла на коридора. От Приянка знаех, че Мърсър — параноикът му с параноик — винаги пътува с целия си охранителен отряд. Затова с лекота се погрижих за единствения мъж, който опита да стреля по мен иззад укритието на една врата. Телефонът му бързо го предаде. Писъците му продължаваха да отекват по коридора, когато най-сетне намерих двойната врата, която търсех.

Стаята зад нея спря дъха ми. От всеки ъгъл дебнеха големи машини, вибриращи от електричество, въпреки че хибернираха. Пред мен имаше малка операционна маса, а зад нея — болнично легло, върху което неподвижно лежеше чернокосо момиченце. Кожата ѝ беше восъчнобледа, сякаш цялата ѝ кръв се беше изцедила.

За миг на нейното място пред очите ми се появи Приянка. Роман.

Стиснах челюсти, за да сдържа прилива си на гняв. Мониторите и другите устройства от двете страни на леглото показваха, че жизнените ѝ показатели са стабилни, но вниманието ми прикова тъмнокожият мъж в лабораторна престилка. Стоеше с гръб към мен, настройвайки старателно интравенозната система на момиченцето.

Като чу скърцането на ботушите ми по плочките, замръзна на място.

— Отдалечи се от момичето — наредих му, насочила пистолет към гърдите му. — И вдигни ръце.

— Намерихме децата — съобщи Вида по радиостанцията. Зад гласа ѝ се чуваха трополене и боричкане. — Но Роман и Лана не са тук.

Остра болка прониза гърдите ми. Въздъхнах тежко, мъчейки се да прогоня малкото късче надежда.

— Ще ми трябва малко помощ — каза Вида. — Някои от децата се съпротивляват.

— Идвам — обади се Приянка.

Още няколко от екипа ни се съгласиха да ѝ помогнат, но гласовете им се загубиха сред жуженето на машините.

— Джон Уендал? — попитах, докато в сърцето ми се пробуждаше грозен пулс на омраза.

Той кимна. Разпознах Макс в лицето му, под дълбоките бръчки и уплахата.

— Имаш огромен късмет, че обещах на сина ти да не те убивам — казах му с разтреперан глас.

Онова момиченце… ако я беше наранил…

— Макс? — прошепна той. — Моят Макс? Тук ли е?

— Отвън — казах му. — Можеш да дойдеш доброволно или да те извлека насила, но и в двата случая до края на живота си ще плащаш за всичко, което си сторил тук.

Той преглътна и адамовата му ябълка подскочи.

— Тръгвам доброволно. Другите деца…

— Събрахме ги. — Надникнах към момичето. — В състояние ли е да я превозваме?

Бащата на Макс кимна и отиде да откачи машините от тялото на детето. Момиченцето не помръдна, само въздъхна дълбоко. Той понечи да я вдигне.

— Да не си я пипнал! — предупредих го.

— Излязохме, Зу — съобщи Вида по радиостанцията.

— Връщам се към вас. Още ли сте…?

Вратата се отвори със замах. Лицето на доктор Уендал пак се промени, почти засия.

— Прия.

Чувството не беше взаимно.

— Точно така — озъби му се тя. — Връщам се лично да те завлека в ада.

Тъй като знаех, че е въоръжена, прибрах пистолета си и вдигнах момиченцето. Едната ѝ буза се опря на рамото ми и тя инстинктивно преметна ръце през врата ми.

— Върви, демоне — нареди му Приянка. — По-бързо. Или искаш да излетиш оттук на облак от сяра?

— Няма нужда от враждебност… — поде доктор Уендал.

Тя го блъсна напред, опряла пистолет в гърба му.

— О, има, и още как.

Излязохме по същия път, по който бяхме дошли. Джейкъб беше останал да ни изчака. Пое момичето от ръцете ми и забърза към малкия товарен камион, който спря със скърцане на гуми на улицата пред нас.

Приянка сложи ръка на рамото ми, неспособна да скрие разочарованието си.

— Ще претърсим следващия склад — обещах ѝ. — И следващия… и следващия… докато не ги намерим.

Тя пое дълбока глътка въздух и кимна.

Страшно ми се щеше да открием Роман тук, но и това стигаше. Знанието, че децата бяха в безопасност и повече никога нямаше да попаднат в ръцете на Мърсър или правителството, че повече няма да стъпят в лаборатория… И това ми бе достатъчно.

Вида скочи от кабината на камиона, а Макс остана на шофьорската седалка. Вътрешната лампа беше включена и видях ясно напрегнатото му лице, докато Приянка водеше баща му към кабината. Някой затвори вратата на каросерията, заглушавайки тревожното бърборене на децата.

Вида вдигна главата на момиченцето от рамото на Джейкъб и огледа лицето ѝ.

— Последното е — казах.

— Взехте ли…? — подхвана момичето с немощен гласец.

Джейкъб забави крачка.

— Какво каза? Трябва ли ти нещо?

— Момичето… с цветето — пророни то, мъчейки се да отвори очи.

Приянка прикова поглед в него.

— Какво момиче, миличка?

Дългото му мълчание беше почти болезнено. Стегнатите ми от напрежение гърди едва поемаха въздух.

— В кабинета — прошепна то. — В тъмното.

С Приянка се спогледахме и видях отражението на собствената си надежда по лицето ѝ.

— Проверихме кабинета — обясни Вида, нахлузвайки скиорската маска върху носа си.

— Влязохме в кабинета, но не го претърсихме обстойно — поправих я дрезгаво. — Вие тръгвайте с децата. Ние ще идем да погледнем и ще ви настигнем.

Вида вирна вежда, макар че не изглеждаше изненадана.

— Не забравяйте да докладвате на Дунди.

— Няма — уверих я. — А вие карайте внимателно.

— Предпочитам да карам като ненормална — намигна ми тя.

Децата щяха да са на сигурно място в новото Убежище, докато не проучехме дали не ги търсят семействата им. Притесняваше ме, че за една нощ щяхме да удвоим бройката им там, но поне Лиъм нямаше да се чуди какво да ги прави, защото Хари и майка му още бяха с него.

Хукнах след Приянка обратно към сградата по хлъзгавия чакъл. Едва смогвах да я догоня, като препусна по коридора към кабинета на Мърсър. Отвори вратата с ритник и включи фенерчето с разтреперани ръце. Останките от сървърите и компютъра му бяха разпилени по пода, а шкафовете му бяха преобърнати в трескавото издирване на скрити папки и флашки.

Приянка заопипва стените, търсейки ниша или тайна врата. Аз я гледах неподвижно с отекващо из цялото ми тяло сърце, докато отпусках сребристата нишка от съзнанието си.

Тя намери радиостанциите ни — две точици енергия в сравнение с електрическия поток, протичащ между близките сгради и улични лампи.

Насилих се да вдишам дълбоко, стиснала юмруци от двете страни на тялото си. И усетих лека вълничка сила, като едва доловим допир по бузата ми. Слаба, скрита някъде.

Спуснах се напред към бюрото.

— Помогни ми!

Приянка дотърча задъхана и ми помогна да избутаме внушителното метално-дървено бюро на Мърсър към стената. Сграбчихме килима и го отметнахме, разкривайки бронирана врата с електронна ключалка.

— Мътните ме взели! — възкликна Приянка.

Посегнах към панела, но тя се оказа по-бърза и съзнанието ѝ мигновено откри комбинацията. Цифрите се появиха една по една на дигиталното екранче, ускорявайки пулса ми с всяка следваща.

С последното електронно изпиукване ключалката изщрака и отвори вратата. Вдигнахме я заедно и я оставихме да се стовари с трясък на пода.

Бледото лице на Лана изплува от мрака. Тя прикри очите си от ослепителния лъч на фенерчето. Приянка вдиша рязко и по изражението ѝ се изписаха едно след друго шок, облекчение и страх. Като гледах как се движи беззвучно гърлото ѝ и как блестят очите ѝ, не ми се вярваше да е способна на членоразделна реч.

— Къде е той? — попитах вместо нея.

— Тук — програчи Лана. С едната си ръка държеше стълбата, вградена в стената на помещението, с другата махна към един от ъглите му, невидим за нас — Ранен е.

Приянка легна по корем и освети с фенерчето онази част на помещението. Тъмен силует се беше свил на една страна, обърнал насинения си, окървавен гръб към нас.

Лана ми направи място и аз скочих долу, а Приянка ме последва.

— Какво е станало? — попитах, коленичейки до него. — Роман? Роман, чуваш ли ме?

— Ранен е — повтори Лана и заотстъпва назад към единия ъгъл.

Извърна лице от нас, но дори в смътната светлина виждах как треперят ръцете ѝ. Приянка като че ли се колебаеше дали да отиде при нея, или да остане коленичила до Роман.

Огледах помещението, за да разбера на какво са били подложени, и веднага ми се прииска да не бях. Полуизгнилата храна и мръсните кофи обясняваха потресаващата миризма, пропила тъмната дупка. Беше горещо като в пещ и не се виждаха нито постелки, нито вода.

— Роман? — разтърси го силно Приянка. — Ро, чуваш ли ме?

Обърнахме го по гръб, но лицето му беше толкова насинено и подпухнало, че почти не го познахме. Цялото ми тяло се скова от ужас.

Жив — напомних си. — Жив е.

— Не исках да… Не исках да го оставям — измърмори Лана. — Той го нарани. Обеща, че няма. Обеща… беше…

— Ти добре ли си? — попитах я.

Лана нямаше очи да ни погледне. Обърна се към ъгъла и заплака.

— Роман! — крещеше вече Приянка. След миг стрелна безпомощен поглед към мен. — Ще трябва да го изнесем оттук…

Сложих успокоително ръка на рамото ѝ.

— Почакай. Нека опитам нещо.

Беше нужна съвсем малка струйка от силата ми, само един лек електрически удар, за да го свестя. Извадих слушалката от ухото си и я стиснах в едната си длан, а другата долепих до гърдите му.

— Какво правиш…?

Силата ми проникна в него и се разля из цялото му тяло. В единия момент лежеше неподвижно, а в следващия…

Роман изпъшка и горната част на тялото му се вдигна от земята. Отвори очи и се заоглежда объркано, стиснал ръката ми.

— Спокойно, спокойно — каза му с пресекващ глас Приянка. — Всичко е наред, ние сме. Ще ви измъкнем оттук.

Очите му кацнаха върху мен и въпреки пребитото му, подпухнало лице, прочетох удивлението там, смаяното недоумение, от което дъхът му секна. Наведох се и долепих чело до неговото.

— Добре си — пророних. — Добре си. Но трябва да вървим. Веднага.

Той вдигна ръка и я сложи на дясното си рамо. Гърлото му подскочи и устните му оформиха беззвучно „Добре“.

С Приянка успяхме някак да го повдигнем достатъчно, че да го довлечем до стълбата. Преди да хване най-долното стъпало, Роман се обърна към Лана и ѝ протегна ръка.

— Хайде! — подкани я дрезгаво.

Лана отстъпи назад — този път обаче не от съпротива, а от срам.

— Можеш да останеш тук — каза ѝ с учудващо непоклатим глас Приянка, — или да дойдеш с нас. Ти решаваш. Ти… — Поклати рязко глава, после повтори: — Ти решаваш.

След последните няколко седмици, прекарани в затвора на надежди и страхове, знаех какво ѝ костват тези думи. Но беше права. Лана трябваше сама да реши за себе си. Ако я принудеха да тръгне с нас, само щяха да задълбочат объркването и презрението, насадени ѝ от Мърсър.

— Моля те — прошепна Роман.

— Децата… — подхвана Дана.

— В безопасност са — уверих я. — Вече ги изведохме.

Този път Лана погледна Приянка и протегна ръка към нея. Когато пръстите им се докоснаха, тя затрепери, но накрая кимна. Приянка стисна ръката ѝ и не я пусна дори докато се изкачваха по стълбата след нас с Роман.

Като му помогнах да се изправи на крака, преметнах едната му ръка през раменете си и поех колкото можах повече от тежестта му. Приянка поведе Лана напред през дима, който все още витаеше из коридора. Като стигнахме до срутената стена на щабквартирата, отвъд която се виждаше улицата, Роман ме стисна още по-силно.

Всеки мускул в тялото му сякаш вибрираше от копнеж да се измъкне от това място. Преведох го покрай останките от кревати и натрошени бетонни тухли и му помогнах да излезе на улицата. Наградата за усилията ми беше да видя как гърдите му се раздуват от дълбока глътка въздух.

Свърнахме зад ъгъла на сградата и усетих как куцукането му сякаш намалява, как стъпките му се забързват с всяка крачка надалеч от онова място, от спомена за случилото се там.

Забавих темпото само колкото да извадя телефона от джоба на якето си и да натисна „ИЗПРАТИ“ на съобщението, което бях написала още преди да щурмуваме комплекса на Мърсър.

„ЧИСТО Е. ПУСНИ ПАКЕТА“.

Бяхме събрали всички файлове и снимки от флашката на Руби с доказателствата, които ние бяхме открили. Седнах пред поредната камера и обясних пред тъмното ѝ око как Мърсър, Мур и съдружниците им убиваха невинни и продаваха деца. Дунди и Вида още вярваха, че има начин да действаме в системата, но аз знаех, че още с първите си думи пред онази камера унищожавах безвъзвратно връзките си с правителството.

Името ми е Сузуме Кимура и съм водач на Кръга „Псион“. Но всичко останало, което сте чули за мен, е лъжа.

Дунди имаше впечатляващо дълъг списък с доверени хора в правителството и медиите и всичките щяха да получат видеоматериала. Оставаше единственият въпрос кого щеше да го е грижа достатъчно, че да направи нещо.

Но Дунди изпрати и нещо друго заедно със записа. Снимка на крехка фигура с обръсната глава. Седеше загърната с одеяла в леглото, извърнала лице към прозореца с лека усмивка на уста. Всеки друг, който видеше снимката ѝ във вестниците или по новините, нямаше да я разпознае. Аз обаче я познавах.

Руби.

— Готова ли си? — попита ме Приянка, като ги настигнахме с Лана.

Отправих поглед към мрака пред нас, долавяйки как в сърцето ми пламват цял рояк нови искри.

— Повече от готова.

И побягнахме като сенки в надпревара с нощта.

Благодарности

Като завърших „По залез“, подозирах, че един ден ще ми се прииска да се върна към света на „Тъмна дарба“ — просто трябваше да намеря подходяща история и най-добрия персонаж, който да я разкаже. В годините оттогава имах щастието да пътувам по света и да се срещам с множество нови хора. От време на време се сещах за героите от книгите си и се чудех какво ли правеха те, в какви приключения се впускаха. Когато най-сетне ми хрумна идея и седнах да съчинявам първите глави на „Тъмен завет“, имах чувството, че се завръщам у дома, че се събирам със скъпи приятели.

На първо място трябва да благодаря на теб, прекрасни читателю. Независимо дали сега подхващаш поредицата, или се връщаш към нея след годините пауза, за мен е удоволствие и чест да ти разказвам историите си. На читателите, които следят поредицата ми още от самото начало, искам да кажа, че помогнахте да опазим персонажите живи в сърцето и ума ми. Нямаше да успея да напиша тази книга без невероятната ви подкрепа и се надявам да съм ви предложила сюжет, изпълнен с много неочаквани обрати и истинско удоволствие от четенето. Основното послание, което исках да предам с тази книга, е колко силни могат да бъдат гласовете ни: никога не се страхувайте да използвате своя, за да поискате заслуженото си и да се борите за правата на другите и собствените си вярвания.

„Тъмен завет“ още щеше да е просто хрумване, лутащо се из мозъка ми, ако не беше чудесният ми издател „Хайпириън“. До ден-днешен се изумявам, че вече цели седем години творим заедно книги! (Колко бързо тече времето!) Както винаги, отправям благодарности към Емили Мийхан и Хана Аламан, които не само ми помогнаха да превърна тази книга в нещо специално, но и с тяхна подкрепа успях да спазя някои нечовешки крайни срокове. Момичета, вие сте фантастични капитани на моя кораб! Благодаря и на Сийл Белинджър — ти носиш една от най-прекрасните души в света и добрината, която ми показваш през годините, промени живота ми. А ти, Марси Сандърс? Ти си запазваш титлата „Кралица на кориците“! Благодаря ти, че създаде корица, с чиято помощ Зу наистина блести.

На още толкова много невероятни хора от „Хайпириън“ дължа огромна признателност: Мери Ан Нейпълс, Огъста Харис, Дайна Шърман, Латоя Мейтланд, Холи Нейджъл, Елке Вила, Андрю Сансоун, Дженифър Чан, Гай Кънингам, Мередит Джоунс, Дан Кауфман, Сара Либлинг, Каси Макгинти, Мери Ан Зисимос и целия търговски отдел. Вие сте истинските герои в историята ми!

Щях да съм напълно загубена без изумителните насоки на агента ми Мерили Хайфец. Независимо дали хапваме спагети в Италия, пием маргарити на плажа, или провеждаме конферентен разговор, винаги си прекарвам чудно с теб. Нямам търпение да видя какво ще ни поднесат следващите години. Много, много благодарности и на Ребека Ескилдсън за цялата помощ по бизнес въпросите и задето винаги си рицарят в лъскави доспехи, когато ми потрябваш!

Алиса Фурукава, толкова съм благодарна, че се съгласи да прочетеш книгата ми в още нешлифован вид и да ми изпратиш коментарите си. Една от бележките ти промени завинаги начина, по който описвам персонажите си. Благодаря ти за отделеното време, за съветите и енергията ти.

Благодаря на Морган Уочърн и Лиза Джордан за щедрите дарения миналата година. Морган, дано ти е харесал ранният прочит! Лиза, толкова се вълнувам, че най-сетне мога да ти разкрия кой персонаж кръстих на теб. Съжалявам, че не можах да впиша и фамилното ти име, но дано съумея да се реванширам с това споменаване в страниците за благодарности.

Изпращам огромна любов на приятелката ми Мия Сек, най-сладкото същество и най-добрата екранна Зу, на която можех да се надявам. Беше ми много приятно да опозная теб и семейството ти през последната година и с нетърпение ще следя идните ти бляскави роли. Много ти благодаря, че опази тайната за историята ми! Толкова съм щастлива, че беше една от първите, които научиха за собствената книга на Зу.

Последните години ми донесоха и хубави, и лоши мигове, но имах късмета да мина през всичките с приятелката ми Сюзан Денард. Благодаря ти, че подклаждаше огъня в общата ни творческа колиба и че с невероятното си редакторско око помогна за разрешаването на толкова много сюжетни спънки в „Тъмен завет“, за чието съществуване дори не знаех. Ти си един от най-състрадателните, великодушни хора, които познавам, и приятелството ти ми помогна да оцелея в най-тежките пристъпи на крайни срокове и стрес.

На Ерин Боуман, Лий Бардуго, Виктория Айвярд, Ейми Кауфман и Елена Ип: вие сте абсолютни съкровища и за да се придържам към метафората, знайте, че сте безценни за мен. Благодаря ви за подкрепата (и че ме търпяхте с множеството ми тревоги) през изминалата година.

Посвещавам тази книга на приятелката ми Ана Джарзаб, която — без да преувеличавам — първа обикна „Тъмна дарба“ и персонажите ѝ. Дори сега, Ана, откриваш неща в историята, които аз самата съм изпуснала, и понякога си мисля, че разбираш въображаемия ѝ свят по-добре от мен! Благодаря ти за всички часове, които вложи в коментари по книгите ми и подхвърляне на идеи… Наистина не знам как да изразя огромната си признателност. Благодаря ти, че отговори на всичките ми въпроси относно издателския бранш преди толкова много години. Нямам търпение пак да създадем нещо заедно.

И накрая искам да се похваля колко безкрайно, безкрайно щастлива съм, че имам толкова отзивчиво и любящо семейство. Мамо, Стеф, Даниел и Хейли, писането на книга винаги е отборно занятие, но „Тъмен завет“ някак се превърна в същински отборен маратон. Девет месеца ми помагахте с всичко — от дребни задачки до грижите за Тенисън, когато трябваше да работя по цяла нощ, за да предам книгата си навреме. Никога няма да го забравя и знайте, че ви обичам всички.

1

Английска колония, съществувала между 1620-1699 г. в югоизточната част на американския щат Масачузетс с едни от първите заселници на Новия континент. — Б.пр.

2

Препратка към романа „Вълшебникът от Оз“ на американския писател Лиман Франк Баум и нашумелия филм по него. — Б.пр.

Content

Александра Бракен
Тъмен завет
Тъмна дарба #4

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двайсет и първа глава

Двадесет и втора глава

Двадесет и трета глава

Двадесет и четвърта глава

Двадесет и пета глава

Двадесет и шеста глава

Двадесет и седма глава

Двадесет и осма глава

Двадесет и девета глава

Тридесета глава

Тридесет и първа глава

Тридесет и втора глава

Тридесет и трета глава

Тридесет и четвърта глава

Тридесет и пета глава

Тридесет и шеста глава

Тридесет и седма глава

Тридесет и осма глава

Тридесет и девета глава

Четиридесета глава

Четиридесет и първа глава

Четиридесет и втора глава

Четиридесет и трета глава

Четиридесет и четвърта глава

Четиридесет и пета глава

Благодарности

1