Сэвидж Сэм

Firminas

Iš anglų kalbos vertė

Emilija Ferdmanaitė

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

Autoriaus žodis

Išnašos

SKIRIU NORAI

Sykį Chuang Tzu užmigo ir susapnavo, kad jis — linksmai skrajojantis drugelis. Tas drugelis nežinojo, kad jį sapnuoja Chuang Tzu. Paskui jis nubudo, iš visko sprendžiant, pats savimi, bet nebebuvo tikras, ar jis yra žmogus, sapnuojantis, kad yra drugelis, ar drugelis, sapnuojantis, jog yra žmogus.

Chuang Tzu mokymai

Jeigu jis būtų rašęs skausmo dienoraštį, jame būtų įrašytas vienintelis žodis: Aš.

Philipas Rothas

1 SKYRIUS

Visada įsivaizdavau, kad mano gyvenimo istorija, jei ir kai ją rašysiu, prasidės didingomis eilutėmis: galbūt lyriškomis, kaip Nabokovo „Lolita, mano gyvenimo šviesa, mano strėnų ugnie“1, o jei lyriškomis nepavyktų, tai dramatiškomis, kaip Tolstojaus „Visos laimingos šeimos panašios viena į kitą, kiekviena nelaiminga šeima yra nelaiminga savaip“2. Žmonės atsimena tokius žodžius net pamiršę, apie ką buvo pati knyga. Kalbant apie įžangas, geriausiai, mano nuomone, prasideda Fordo Medokso Fordo3 Geras kareivis: „Tai liūdniausia istorija, kokią tik esu girdėjęs“ Skaičiau tuziną kartų, ir vis tiek ji išverčia mane iš klumpių. Fordas Medoksas Fordas buvo Didis Rašytojas.

Visą gyvenimą kovojęs su aistra rašyti, su niekuo nekovojau taip vyriškai — taip, būtent vyriškai — kaip su įžangomis. Man visada dingojosi, kad jeigu tą gabaliuką parašyčiau kaip reikiant, visa kita eitųsi savaime. Pirmąjį sakinį įsivaizdavau tarytum kokias semantines įsčias, kuriose nenustygdami spirga neparašytų puslapių embrionai, maži išminties perliukai, tiesiog netveriantys troškimu gimti. Iš to tauraus indo, taip sakant, išsiveržtų visa istorija. Kaip aš klydau! Buvo visiškai atvirkščiai. Beje, negaliu sakyti, kad nepasitaikė gerų įžangų. Pasigardžiuokite kad ir šia: „Kai 3:00 suskambo telefonas, Morisas Monkas dar nepakėlęs ragelio žinojo, kad skambina dama, ir jis žinojo dar kai ką: damos reiškia bėdą“. Arba šia: „Akimirką prieš tai, kai sadistai Gamelio kareiviai sukapojo pulkininką Benčlį į gabalus, mintyse jis išvydo mažą baltą namelį Sropšyre ir prieangyje rymančią ponią Benčli su vaikučiais“. Arba šia: „Paryžius, Londonas, Džibutis — viskas jam rodėsi nerealu dabar, sėdint prie eilinių žlugusių Padėkos dienos pietų kartu su motina, tėvu ir tuo idiotu Čarlzu“. Kas gali likti abejingas tokiems sakiniams? Jie kupini tokios prasmės, ir, drįsčiau teigti, minties skvarbumo, kad tiesiog pučiasi nuo ištisų neparašytų skyrių — neparašytų, bet užsimezgusių, jau užsimezgusių!

Deja, tikrovėje tai tebuvo muilo burbulai, tuščios iliuzijos. Kiekviena nuostabi ir tiek daug žadanti frazė buvo tarytum dovanų dėžutė, įbrukta į nekantrų vaiko delną, dėžutė, kurioje be žvyro ir šiukšlių nieko nėra, nors ji taip viliojančiai barška. Jis galvoja, kad tai saldainis! O aš maniau, kad literatūra. Visi tie sakiniai, — ir dar daugybė kitų, — užuot tapę tramplinu į didįjį neparašytą romaną, liko neįveikiamu barjeru. Matote, jie buvo per geri. Aš nebuvau jų vertas. Kai kurie rašytojai niekada neprilygsta savo pirmajam romanui. Aš negalėjau prilygti savo pirmajam sakiniui. Jūs tik pažiūrėkite. Pažvelkite, kaip aš pradėjau šį paskutinį kūrinį, savo šedevrą: „Visada įsivaizdavau, kad mano gyvenimo istorija, jei ir kai...” Dievulėliau, „jei ir kai”! Patys matote. Beviltiška. Išbraukti.

Tai liūdniausia istorija, kokią tik esu girdėjęs. Kaip ir visos tikros istorijos, ji prasideda dievai žino kur. Ieškoti pradžios — tarsi ieškoti upės ištakų. Mėnesių mėnesiais iriesi prieš srovę po kepinančia saule, tarp šlapių žalių džiunglių sienų, rankose yra išmirkę žemėlapiai. Tave iš proto veda apgaulingos viltys, piktybiškai geliančių vabzdžių spiečiai ir atminties pokštai, bet visa, ką galų gale pasieki, — ištisos absurdiškos kelionės Ultima Thule4, — tėra šlapia dėmė džiunglėse, arba, istorijos atveju, koks nors absoliučiai beprasmis žodis ar gestas. Ir visgi kurioje nors daugiau ar mažiau sutartinėje vietoje, pakeliui tarp šlapios dėmės ir jūros, kartografas įbeda kompaso rodyklę, ir Amazonė prasideda.

Taip pat darau ir aš, sielos kartografas, ieškąs savo gyvenimo istorijos pradžios. Užsimerkiu ir duriu. Atsimerkiu ir ant kompaso rodyklės randu pasmeigtą jaudinančią akimirką: 1961-ųjų balandžio trisdešimtoji, 3:17 val. popiet. Pasitrinu akis ir įsižiūriu. Akimirka, akimirka ant smeigtuko, kur tas vaikis be smakriuko? O štai ir aš — atsargiai spoksau per balkono kraštą, matyti tiktai nosies galiukas ir viena akis. Tas balkonas — puiki vietelė stebėtojui, slaptam spoksotojui, koks buvau aš. Iš tenai galėjau tyrinėti visą krautuvę ir nebūti pastebėtas apačioje vaikštančių žmonių. Tądien knygynas buvo sausakimšas, pirkėjų užsuko daugiau nei paprastai savaitės dienomis, ir jų murmesiai maloniai kilo viršun. Buvo graži pavasario popietė, ir dalis šių žmonių tikriausiai vaikštinėjo mąstydami apie šį bei tą, kai jų išsiblaškymą nutraukė didelis ranka pieštas plakatas knygyno lange: PERKANTIEMS UŽ 20$ IR DAUGIAU — 30% NUOLAIDA. Bet aš to žinoti negalėjau, tai yra, negalėjau žinoti, kas patraukė juos į krautuvę, nes ničnieko nenutuokiau apie pinigų vertę. Be abejo, balkonas, krautuvė, pirkėjai, netgi pavasaris reikalauja atskiro paaiškinimo, lyrinio nukrypimo, kuris, nors ir būtinas, suardytų pasakojimo eigą — šiaip jau, norėčiau manyti, veržlią. Akivaizdu, kad nuėjau per toli — iš didelio rašto išėjau iš krašto. Net ir nežinodami, kur prasideda istorija, kartais galime pasakyti, kur ji negali prasidėti, kur srovė jau plūsta visu smarkumu.

Užsimerkiu ir duriu dar kartą. Atveriu jaudinančią akimirką ir prismeigiu jos sparnelius prie stalo: 1960 m. lapkričio 9 d., 1:42 val. nakties. Bostono Skali skvere šalta ir drėgna, ir vargšė neišmanėlė Flo (kurį laiką pažinojau ją kaip Mamą) prisiglaudė krautuvės rūsyje Kornhilo gatvėje. Baisiai išsigandusi ji kažkaip įsigudrino įsisprausti į siaurutėlį plyšį tarp masyvaus metalinio vamzdžio ir betoninės rūsio sienos, ir tenai tūnojo, drebėdama iš baimės ir šalčio. Nuo gatvės ją pasiekė tolstantys šūksniai ir juokas. Tąsyk jie vos jos nepričiupo — penketas vyrų jūreivių kostiumais, kurie trepsėjo, spardėsi ir staugė kaip pamišėliai. Ji lėkė zigzagais, — tyčia kvailindama ir vildamasi, kad jie susitrenks kaktomuša, — kol gavo smūgį į šonkaulius nublizgintu juodu batu, kuris nuspyrė ją skersai šaligatvio.

Tai kaipgi ji paspruko?

Taip, kaip pasprunkame mes visi. Per stebuklą: tamsą, lietų, plyšį duryse, persekiotojo apsirikimą. Persekiojimas ir pabėgimas seniausiuose Amerikos miestuose. Paniškai blaškydamasi ji sugebėjo nusigauti ir pasislėpti už lenkto metalinio daikto, kur ją pasiekė tik silpna rūsio šviesa, ir ten ilgai pratūnojo nejudėdama. Skausmas šone privertė ją užsimerkti ir susitelkti į malonią rūsio šilumą, lėtai it banga kylančią jos kūnu. Metalinis daiktas pasirodė nuostabiai šiltas. Jo emalis buvo lygus ir švelnus, ji prigludo prie jo visu drebančiu kūnu. Galbūt užmigo. Taip, esu tikras, kad užmigo, ir pabudo atsigavusi.

O tada, įbauginta ir dvejojanti, tikriausiai iššliaužė iš savo urvo į kambarį. Tyliai dūzgianti fluorescencinė lempa, kabanti nuo lubų ant dviejų susipynusių laidų, jos būste skleidė virpančią melsvą šviesą. Jos būste? Leiskite nusijuokti! Mano būste! Mat visur aplinkui, kur tik ji besidairė, stūksojo knygos. Nuo žemės iki lubų palei visas sienas, taip pat abipus prekystalio aukščio pertvaros, dalijusios kambarį pusiau, stovėjo nedažytos medinės lentynos, eilėmis kimšte prikimštos knygų. Kitos knygos, daugiausia dideli tomai, gulėjo horizontaliai įspraustos šioms ant viršaus, o likusios didingais zikuratais riogsojo ant pertvaros. Ši šilta priplėkusi vieta, kurioje ji rado prieglobstį, pasirodė besąs knygų mauzoliejus, pamirštų lobių muziejus, neperskaitytų ir neperskaitomų tekstų kapinės. Seni oda įrišti tomai, sukiužę ir apipeliję, trynėsi nugarėlėmis su pigiomis naujomis knygiūkštėmis, kurių gelstantys lapai iš kraštų buvo parudavę ir nušiurę. Ten galėjai rasti stirtas Zeino Grėjaus vesternų, dėžes niūrių pamokslų, senų enciklopedijų, Pirmojo pasaulinio karo memuarų, aršių „naujojo kurso”5 kritikų, parankinių „naujosios moters”6 vadovėlių. Tiktai Flo, savaime aišku, nežinojo, kad tie daiktai — knygos. Nuotykiai Žemės planetoje. Mėgstu vaizduotis ją besižvalgančią po šį keistą peizažą — jos geraširdį, išvargusį snukelį, jos stambų, ne, veikiau putlų kūną, žibančias, užguitas akis ir simpatiškai surauktą noselę. Kartais grynai dėl smagumo jai po smakru užrišu mažą mėlyną skarutę, ir ji tampa tiesiog žavinga. Mama!

Aukštai sienoje vėrėsi du nedidukai langeliai. Pro pajuodusius nuo suodžių jų stiklus buvo ne kas tematyti, bet Mama susigaudę, kad tebetvyrojo naktis. Be to, ji girdėjo atgyjantį gatvės eismą ir iš patirties nutuokė, jog prasideda nauja darbo diena. Atsidarys krautuvė viršuje, stačiais mediniais laiptais į rūsį, galimas daiktas, leisis žmonės. Lipantys žemyn žmonės, galbūt vyrai, didelėm pėdom, dideliais batais. Šliopt. Ji privalėjo skubėti, ir — sakykime tiesiai — ne vien dėl to, kad neturėjo ūpo dar kartą pasipainioti jūreiviams ir gauti spyrį ar dar blogiau. Ji pirmučiausia privalėjo skubėti dėl ypatingo daikto, užsimezgusio jos viduje. Na, ne visai daikto, nors jos viduje tikrai būta daiktų (visas tryliktukas), o greičiau proceso, tokio dalyko, kurį žmonės su tuo savo nuostabiu humoro jausmu vadina Laimingu Įvykiu. Be jokių abejonių, Laimingas Įvykis tuojau pat turėjo įvykti. Vienintelė abejonė — kam šis įvykis laimingas? Jai? Ar man? Mat didžiąją gyvenimo dalį tvirtai tikėjau, kad laimingas jis buvo kam tik nori, tik jau ne man. Bet palikime mane nuošaly (ech, jei tik galėčiau!) ir grįžkime į rūsį: Laimingas Įvykis visai čia pat, o ką gi ruošiasi daryti Flo (Mama)?

Ogi štai ką ji padarė.

Nuturseno prie artimiausios lentynos ir išsitraukė didžiausią knygą, kokia tik tilpo į letenas. Nusitempė ją žemėn ir atvertė, o tada, kojomis primygusi lapą, dantimis sudraskė jį į konfeti. Tą patį padarė ir su antru lapu, ir su trečiu. Bet čia aš užuodžiu abejonę. Kaip, girdžiu jus klausiant, aš sužinojau, kad ji išsirinko didžiausią knygą? Ką gi, kaip pasakytų Džyvsas7, tai asmenybės psichologijos klausimas — asmenybės, kuri šiuo atveju yra Flo, mano busimoji motina. Bijau, kad „putli” per švelniai pasakyta. Ji buvo baisingai nutukusi, ir jau vien dėl kasdieninės prievolės rūpintis visais tais lašiniais klaikiai irzli. Irzli ir ėdri. Genama nepasotinamo milijonų alkanų ląstelių raginimo, ji visada stverdavo didžiausią bet kokio ėdalo kąsnį, netgi tada, kai būdavo jau iki kraštų priplempusi ir pajėgdavo nurupšnoti vien pakraštėlius. Žinoma, sugadindama apetitą visiems kitiems. Taigi esu tikras, kad ji išsirinko patį didžiausią tomą.

Kartais mėgstu įsivaizduoti, jog pirmąsias mano kovos už būvį akimirkas tarsi pergalės maršas lydėjo Mobio Diko skutai. Tai paaiškintų nepaprastai drąsią mano prigimtį. Tuomet, kai jaučiuosi itin vienišas ir nesuprastas, kaltininku laikau Don Kichotą. Tik paklausykite: „Trumpai šnekant, jis taip paskendo knygose, jog skaitė kiauras naktis nuo prieblandos ligi aušros ir kiauras dienas nuo aušros ligi prieblandos; mažai miegant ir daug skaitant, jo smegenys taip išdžiūvo, jog jis visai neteko proto. Pagaliau, protui visai nusibaigus, jam dingtelėjo tokia keista mintis, kokios dar neturėjo galvoje nė vienas pamišėlis pasauly: tiek savo garbei pakelti, tiek savo tėvynei patarnauti jis jautėsi turįs tapti riteriu klajūnu.”8 Tik pažvelkite į Liūdnojo Vaizdo riterį: pamišęs kietakaktis juokdarys, naivus iki aklumo, idealistas iki komiškumo — žodžiu, kas gi kitas, jei ne aš? Tiesą sakant, niekada nebuvau viso proto. Tik vėjo malūnų nepuolu. Blogiau: aš svajoju užpulti vėjo malūnus, aš trokštu užpulti vėjo malūnus, o kartais netgi vaizduojuosi, kad užpuoliau vėjo malūnus. Vėjo ar kultūros malūnus, arba — tarkime tiesiai — tuos žaviausius iš visų nenugalimų objektų, tas meilės girneles, gašlius aistrų malūnėlius, šiltus nepadorių malonumų fabrikėlius, išsvajotą sanguliautojų rojų, mano Meilučių kūnus. Ir koks dabar skirtumas? Kas prarasta, tas prarasta. Bet dabar dėl to nekvaršinsiu galvos. Kvaršinsiu vėliau.

Mama buvo priplėšiusi milžinišką popiergalių šūsnį, ir sukaupusi jėgas vilko ir kimšo juos atgal į savo tamsią slaptavietę. Ir šioje vietoje graudi jos storuliško niurnėjimo ir švokštimo kakofonija neturėtų išblaškyti mūsų dėmesio tiek, kad išleistume iš akių fundamentalų klausimą: iš kur ji ėmė visą tą popierių? Kieno sudarkytus žodžius ir subyrėjusius sakinius Mama plakė į neiššifruojamą marmalą, kuris po kelių akimirkų sušvelnins mano egzistencinį krytį? Įtempiu akis, gal pavyks įžiūrėti. Tiršta tamsa tvyro ten, kur ji sukimšo popiergalių šūsnį, kurią dabar uoliai trypia per vidurį ir lipdo iš kraštų, ir tik palinkęs virš bedugnės aiškiai pamatau, kad tai mano gimimo akimirka. Žvelgiu į ją iš didžių aukštybių, sukinėdamas vaizduotę lyg kokį teleskopą. Regis, matau. Taip, dabar atpažįstu. Brangioji Flo priskuto konfeti iš Finegano budynių. Džoisas buvo Didis Rašytojas, galbūt Didžiausias Rašytojas. O aš buvau gimdomas, migdomas ir žindomas ant neskaitomiausio pasaulinio šedevro draiskanų.

Šeimos mano būta gausios, ir netrukus tryliktukas ėmė trintis šonais — taip sakant, „maži nartūs pūgžliai grūdasi į ratelį, grumiasi dėl pienelio”. (Ir po šitiekos metų vis dar nemoku — grūstis nei grumtis, pienelio nei trupinėlių. Aiman!) Netrukus visi drauge puolėme kautis dėl dvylikos spenių: Svynis, Čakis, Luvyna, Fynė, Mutas, Pyvis, Santas, Pudingas, Elvis, Elviną, Hamfris, Honičaildas ir Firminas (aš, tryliktasis vaikas). Visus juos puikiausiai pamenu. Jie buvo siaubūnai. Nors akli ir nuogi, ypač nuogi, jų galūnės pūpsojo sausgyslėmis ir raumenimis, bent jau taip man anuomet atrodė. Aš vienintelis gimiau plačiai atmerktomis akimis ir apsigaubęs kukliu švelnaus pilko kailio palteliu. Be to, buvau geibus. Ir patikėkite mano žodžiu, kai esi mažas, geibumas baisiau už viską.

Geibumas ypač kliudė visaverčiam dalyvavimui penėjimo programoje, kuri paprastai vykdavo maždaug tokia tvarka: Mama iš kažkur parsibeldžia į rūsį — kaip visada, bjauriai nusiteikusi. Niurnėdama ir skųsdamasi, tarytum ruoštųsi tokiam didvyriškam žygdarbiui, kokio jokia kita motina per visą pasaulio istoriją nė minties neturėjo nuveikti, ji žnekteli ant lovos — pliumpt — ir čia pat užmiega, išsižiojusi ir knarkdama, absoliučiai kurčia aplinkui ją siautėjančiam chaosui. Draskydamasis, stumdydamasis, kandžiodamasis, žviegdamas visas mūsų tryliktukas vienu sykiu puola kautis dėl dvylikos spenių. Pienas ir beprotybė. Šiame muzikinių spenių žaidime aš beveik visada likdavau stovėti. Kartais apie save mąstau kaip apie Tą, Kuris Liko Stovėti. Pastebėjau, kad toks įvardijimas nuramina. Ir netgi retais atvejais, kai pavykdavo prasibrauti pirmajam, mane tuoj nustumdavo kuris nors iš raumeningesniųjų brolių. Stebuklas, kad iš šitos šeimos apskritai išėjau gyvas. Galima sakyti, išgyvenau misdamas atliekomis. Netgi dabar prisimindamas vėl patiriu tą siaubingą slydimo pojūtį, kai spenys išsprūsta iš burnos, nes esu tempiamas atgal už galinės kojos. Žmonės apie neviltį kalba kaip apie skrandžio spazmus, šaltuką ar šleikštulį, o man ji visada liks tuo slydimo iš burnos ir per dantenas jausmu.

Bet ką gi aš girdžiu? Nejau tai tyla, nejauki tyla? Krapštotės smakrą ir galvojate: „Ką gi, tai viską paaiškina. Šis veikėjas iššvaistė visą beprasmį gyvenimėlį ieškodamas tryliktojo spenio.” Ir ką aš galiu pasakyti? Gal man gultis kryžiumi ir prisiimti kaltę? O gal protestuojant surikti: „Negi tai viskas? Tikrai viskas!”

2 SKYRIUS

Kas naktį Mama mus palikusi išsėlindavo į Skverą, arba „paviršiun”, kaip mes vadindavome, apsirūpinti maistu. Tais laikais mūsų rajonas buvo dėkinga vieta ieškotis ėdalo. Nakčiai užsidarius barams ir striptizo klubams, daugelis žmonių šiukšles mesdavo tiesiog ant šaligatvio. Tarp popierinių maišelių, suglamžytų alaus skardinių, cigarečių pakelių ir vėmalų buvo galima aptikti ir aibę maistingų dalykų, o kartais ir neliestų maisto porcijų. Negana to, Bostono savivaldybė kovojo su padugnėmis, į kurių skaičių tais laikais pateko praktiškai ištisas mūsų rajonas, ir už bausmę liovėsi kuopti šiukšles. Grioviai buvo užversti nuograužomis, ir žmonėms tekdavo gerai žiūrėti, kur stato koją.

Mama negrįždavo bemaž kiaurą amžinybę, o mes tuo metu duodavomės tamsoje, nors ir prigrasinti patyliukais kiūtoti, kaip dera nelegaliems įnamiams. Iš esmės buvome skvoteriai, nors atsižvelgiant į tai, kad visas sąstatas — knygynas, striptizo klubai, netgi šiukšlių dėžės — judėjo tiesiai į užmarštį, o mes tik įsikibome pasivėžinti, galbūt tikslesnis pavadinimas būtų zuikiai. Bet mes dar to nežinojome, turiu omeny kelią į užmarštį. Tokiame amžiuje tiki, kad viskas tęsis amžinai.

Praslinkus, regis, valandų valandoms, kai būdavome kone pasiutę iš bado, išgirsdavome ją grįžtant. Mums buvo prisakyta elgtis kuo tyliau, užtat Mama parklumpindavo baladodamasi ir trepsėdama.

Galbūt vertėtų vadinti daiktus tikraisiais vardais ir pripažinti, kad Mama buvo nemenka girtuoklė. Tai — bei milžiniškos jos apimtys — apsunkindavo kopimą laiptais. Anuomet mūsų rajone svaigalus galėjai lakti tiesiai nuo šaligatvio, o Flo buvo ne iš tų, kurie praeitų pro pagundą. Tokia jau ji buvo mergiotė, ir tokia tat buvo kaimynystė. Taigi namo ji galų gale parsibelsdavo visiškai nusitašiusi, ir matyt tai paaiškina, kaip jai pavykdavo trūkti viso to stumdymosi ir žviegimo vidury. Štai tau ir Mama — drybso kaip užmušta ir pučia į ūsą. Daugybė žmonių kaltina tėvus girtuoklyste, nieko čia tokio, tačiau žvelgdamas atgal pastebiu, kad asmeniškai man tai išėjo į gera ir galbūt išgelbėjo gyvybę. Šviesos spindulys alkoholizme: Vaiko istorija. Kai ji svirduliuodama parsirasdavo iš eilinės kelionės paviršiun, paprastai būdavo tiek priplempusi, jog nuo jos pieno sukdavosi galva. Tik jau ne mano, žinoma. Ko gero, tūnodavau susikrimtęs kur nuošaly, kol likusieji pasišliurpdami rydavo jos parneštą gardėsį — gardėsį, kuris užsiliepsnotų nuo atsitiktinės žiežirbos. Galų gale alkoholinis gėrimas mano brolius ir seseris paveikdavo lygiai taip pat, kaip ir Mamą, ir jie vienas po kito užsnūsdavo, ir speniai išsprūsdavo iš jų mažų burnyčių rausvomis dantenomis. Žinia, tuo metu didžioji alkoholio dalis iš Flo organizmo būdavo pašalinta, ir pienas toliau tekėdavo švarus. Taigi man belikdavo persiropšti per miegančių girtuoklėlių gretas ir keliauti nuo spenio prie spenio, iš kiekvieno iščiulpiant paskutinius gardžius lašus. Jų niekada nepakakdavo. Tačiau jie man padėjo likti gyvam ar bent leisgyviam.

Man jau nebereikia persisverti per gimimo bedugnę, kad rasčiau Mamą. Dabar galėjau gulėti ant nugaros tarp konfeti, mataruoti žaviomis rausvomis pėdutėmis ir žiūrėti aukštyn į didžiulę jos masę. Dažnai tą ir veikiau. Visgi anų laikų Mamos paveikslas, nepaisant grynojo jos svorio, tėra neryški dėmė su neišskaitomais bruožais. Pasitrinu akis, išsitraukiu teleskopą, fokusuoju, fokusuoju — bet vargiai ką įžiūriu. Kai mąstau apie Mamą, į galvą neateina nieko kito, vien žodžiai. Susikoncentruoju tiek, kad kone alpstu, ir vis tiek neatgaminu nieko, vien išplaukusius žodžius — per mažai papukų, ir dar aitrų pjuvenų ir alaus tvaiką, lyg dvoktų smuklės grindys.

Taip vadinamame realiame pasaulyje man nepavyko daug pamatyti, užtat vaizduotėje esu prisikeliavęs į valias, gainiodamas mintis tai šen, tai ten. Sykį per vieną tokią kelionę bare sutikau žmogų, kuris man papasakojo istoriją iš savo vaikystės Berlyne, Vokietijoje, kaip tik besibaigiant karui. Vyko Antrasis pasaulinis. Visas miestas buvo ką tik subombarduotas į šipulius, taigi labai priminė Skali skverą, pasirodysiantį šioje istorijoje kiek vėliau, be to, buvo žiema, šalta, ir nebuvo ko valgyti. Jo namuose, ar greičiau namų griuvėsiuose, buvo labai tamsu ir šalta, tad berniukas didžiąją laiko dalį leido sėdėdamas ant šaligatvio, saulėtos sienos užuovėjoje, kur buvo truputį šilčiau. Kiurksodavo ten ištisas valandas, svajodamas apie maistą. Gatvėje priešais jo namą bomba buvo išmušusi didžiulę skylę. Žmonės iš dalies ją užglaistė, bet skylė liko skyle, ir štai vieną dieną gatve dardėjo anglių prikrautas sunkvežimis. Vairuotojas laiku nepastebėjo kraterio, ir sunkvežimis jį kliudė — bumpt. Mašina kaip reikiant susikratė, iš jos pabiro anglys. Tačiau vairuotojas nesustojo. Pasuko už kampo ir dingo, ir saulėta, anglimi užversta gatvė akimirkai liko tuščia. Vienas gabaliukas atriedėjo tiesiai prie berniuko kojos. Ir staiga tarsi pagal komandą atsilapojo visų namų durys, ir vyrai bei moterys, daugiausia moterys, išpuolė į gatvę. Berniukas su nuostaba stebėjo, kaip jos paskubomis rankioja anglių gabaliukus, krauna į prijuosčių skreitus bei krepšius ir dargi dėl jų pešasi. Jis pėda primynė mažą gabalėlį, gulėjusį šalimais ant žemės, ir vėliau, kai žmonės suėjo vidun, įsibruko jį į kišenę. Iš moterų elgesio jis suprato, kad tai kažkas itin vertinga, nors neturėjo žalio supratimo, kas tai. Paskui užėjo už kampo, išsitraukė ir pamėgino suvalgyti.

O Afrikoje per badmetį alkstantys vaikai valgo žemę. Jei esi pakankamai alkanas, suvalgysi bet ką. Pats kramtymo ir rijimo veiksmas nemaitindamas kūno pamaitina svajones. O svajonės apie maistą tokios pat, kaip ir visos kitos — gali jomis gyventi, kol numirsi.

Knygyno rūsyje, kuriame glaudėmės, nebuvo nei anglies, nei tikros žemės. Buvo į valias dulkių, bet dulkių gi nevalgysi. Jos prilimpa prie gomurio taip, kad nenurysi. Iš kitos pusės, popierius, kaip įsitikinau anksti, pasižymi nuostabia konsistencija ir retkarčiais pakenčiamu skoniu. Jo gniužulą panorėjęs gali žiautaroti valandų valandas, kaip gumą. Nustumtas į šalį galiūnų brolių, laukdamas savo eilės ir mėgindamas užpildyti kankinančią skrandžio tuštumą įsivaizduojamomis vaišėmis, pradėjau žiaumoti išbarstytą ant žemės konfeti.

Nepaisant fakto, kad buvau vos išlipęs iš vystyklų, manau, tą akimirką galima vadinti pabaigos pradžia. Kaip ir daugelis dalykų, iš pradžių buvusių mažais uždraustais malonumais, popieriaus kramtymas netrukus virto įpročiu, varomu būtinybės, o vėliau — priklausomybe, mirtinu alkiu, kurio numaldymas kėlė tokį pasitenkinimą, kad prieš griebdamas laisvą spenį dažnai dar padvejodavau. Vietoj to stovėdavau ir žiaumodavau, kol gumulas burnoje suminkštėdavo iki skanios tyrės, kurią galėdavau priploti prie gomurio, liežuviu suformuoti įdomias figūras ir saugiai nuryti. Deja, sukramtytas popierius apveldavo burną ir liežuvį, ir tas lipnus sluoksnis likdavo pusei dienos, versdamas mane labai nemaloniai čepsėti.

Pradėjau iš lėto, šen bei ten krimstelėdamas, bet netrukus įsijaučiau, ir per keletą dienų įsigudrinau nušlemšti kolektyvinę lovą tiek, kad vietomis švietėsi pliko betono lopiniai. Po šito tarp manęs ir likusiųjų kilo antipatijos banga, netgi užsidirbau kelis skaudžius spyrius, bet manęs sustabdyti jiems nepavyko. Kai noriu, galiu būti labai atkaklus.

Galų gale Mamai, nusprendusiai padaryti peštynėms galą, teko išlįsti lauk ir partempti dar kelis Didžiosios Knygos lapus. Buvome nemenkai paūgėję, tad į darbą kibome visi drauge. Džiugiai cypėme, iš visų jėgų plėšydami ir draskydami. Niekas negimdo šiltų draugystės jausmų geriau už destrukciją, ir keletą minučių šiame chaose mes iš tiesų jautėmės kaip didelė laiminga šeima. Prašomas prisiminti ką nors malonaus iš vaikystės, visada pakišu šį nutikimą — vien tam, kad įrodyčiau, jog buvome normalūs.

Nereikia nė sakyti, kad gavęs tiek šviežio popieriaus, ant kurio niekas nebuvo šikęs nei myžęs, savo apetitą ne ką tepasotinau, ir tikriausiai surijau ištisus skyrius dar prieš išklibikščiuodamas ant keturių netvirtų kojelių iš tamsaus rūsio kampo į šviesą. Esu tikras, kad tie sukramtyti puslapiai padėjo mitybos pamatus — o gal netgi turėjo tiesioginės įtakos — tam, ką aš kukliai pavadinčiau neįprastu protiniu išsivystymu. Įsivaizduokite: pasaulio istorija keturiuose tomuose, filosofijos, psichoanalizės, lingvistikos, astronomijos, astrologijos fragmentai, šimtai upių, populiarių dainų, Biblija, Koranas, Bhagavad Gitą, Mirusiųjų knyga, Prancūzijos revoliucija, Rusijos revoliucija, šimtai vabzdžių, gatvės ženklų, reklamų, Kantas, Hėgelis, Svedenborgas, komiksai, vaikiškos dainelės, Londonas ir Salonikai, Sodoma ir Gomora, literatūros istorija, Airijos istorija, šiurpių nusikaltimų bylos, prisipažinimai, paneigimai, tūkstančiai kalambūrų, tuzinai kalbų, receptų, nešvankių juokelių, ligų, gimdymų, egzekucijų — aš surijau visa tai ir dar daugiau. Beje, surijau nepasiruošęs. Aiškiai, kone fiziškai prisimenu save mažą, susisukusį tamsiame kamputyje ant guolio iš suplėšyto popieriaus (mano būsimo maisto), susiėmusį už išsipūtusio kaip balionas pilvo ir inkščiantį iš skausmo. Oho, kokio skausmo! Ilgi stiprėjantys spazmai smelkėsi ir graužėsi kelią per mano trūkčiojančias žarnas. Vis dar stebiuosi, kad ta pasikartojanti agonija neatgrasė manęs nuo popieriaus žiaumojimo visiems laikams. Žinia, neatgrasė. Pakentėdavau, kol skausmas praeis, ir pradėdavau iš naujo, o kartais neištempdavau ir tiek.

Ar aš girdžiu prunkštimą? Spėju, mano situacijoje įžvelgiate paprastą ir gana vulgarų žalingą įprotį arba apgailėtinus klasikinio obsesinio kompulsinio sutrikimo simptomus, ir be jokios abejonės, esate teisūs. Ir vis dėlto žalingas įprotis — nepakankamai sodri, nepakankamai gili sąvoka šiam alkiui apibūdinti. Aš pavadinčiau jį meile. Galbūt nebrandžia, netgi iškrypusią, visiškai be atsako, ir vis dėlto — meile. Matote, kaip primityviai ir lipniai prasidėjo aistra, užvaldžiusi mano gyvenimą, kai kurie pasakytų — sugriovusi, ir aš nebūtinai tam prieštaraučiau. Jei tiktai būčiau buvęs nuovokesnis, galbūt siaubinguose pilvo skausmuose, kurie lydėjo aistros proveržius pradinėse jos stadijose, būčiau įžvelgęs įspėjimą, nuojautą tų nesibaigiančių kančių, kurios amžinai lydi meilę.

Kasdien valgomas — mano atveju, valgomas beveik nuolatos, jei pridėtume desertui sučepsėtus viršelių klijus — netgi gardžiausias patiekalas apkarsta. Gėda pripažinti, bet su laiku Didžioji Knyga neišvengiamai neteko žavesio ir nusirito iki beskonio, nuobodaus kramtalo, ne ką geresnio už kartoną. Geidžiau dietos naujovių. O be to, man įkyrėjo būti pastumdėliu.

Taigi vieną dieną nusprendžiau palikti savo šeimą ramybėje ir pasiganyti po knygų lentynas. Kai pirmąsyk išlindau lauk, buvo sekmadienio rytas. Krautuvė viršuje nedirbo, o Skveras buvo bemaž tuščias, taigi tolimas eismo gausmas nedrumstė darnaus apdujusios šeimynos knarkimo. Pirmas daiktas, su kuriuo susidūriau sėlindamas per tunelį, vedantį iš jaukaus namų kampelio į kambario šviesą, pasirodė besanti pati Didžioji Knyga, arba tai, kas iš jos liko drybsoti ant cemento. Akimirksniu pažinau iš kvapo. Įkvėpiau šio koncentruoto, daugialapio pavidalo su šimtais tankiai suspaustų puslapių, ir jis man sukėlė lengvą šleikštulį. Genialumo poveikis. Apžiūrėjau apatinėje lentynoje likusias knygas, tarp kurių Mama rado šią, ir nesunkiai perskaičiau jų pavadinimus. Akivaizdu, kad net tokiame jauname amžiuje jau buvau kamuojamas katastrofiškos leksinės hipertrofijos, kuri iki šiol nesiliauja griovusi mano gyvenimo, šiaip jau galėjusio būti tobulai paprastu. Virš šio stelažo kabojo popieriaus lapas, kuriame ranka buvo užrašytas žodis GROŽINĖ ir nupiešta paprasta mėlyna rodyklė, rodanti tiesiai žemyn. Ateinančiomis dienomis ir savaitėmis toliau tyrinėjau kambarį ir radau kitų iškabų, tarp kurių buvo ISTORIJA, RELIGIJA, PSICHOLOGIJA, MOKSLAS, PIGU ir TUALETAS.

Šį laikotarpį laikau tikrąja savo mokslų pradžia, nors tuometinis geidulys, išginęs mane iš jaukaus kampelio į platųjį pasaulį, buvo ne žinių alkis. Pradėjau nuo artimiausių lentynų po iškaba GROŽINĖ — lyžčiodavau, kramsnodavau, skanaudavau ir galų gale įsigrauždavau — kartais palei kraštą, bet dažniausiai, jei tik pavykdavo atversti viršelius, į patį vidurį, tarsi grąžtas. Labiausiai mėgau leidinius iš „Šiuolaikinės bibliotekos” serijos, ir kai tik galėdavau, visada kibdavau į juos, galbūt dėl logotipo — bėgiko su deglu. Kai kada save patį regėdavau kaip Bėgiką su Deglu. Ak, kokių knygų aptikau tomis svaigiomis pirmosiomis dienomis! Net šiandien vien vardydamas jų pavadinimus apsiašaroju. Nagi, ištarkite, iš lėto vardykite balsu, ir lai jie suvirpina jums širdį. Oliveris Tvistas. Hekelberis Finas. Didysis Getsbis. Mirusios sielos. Midlmarčas. Alisa stebuklų šalyje. Tėvai ir vaikai. Rūstybės kekės. Visų tas pats galas. Amerikietiškoji tragedija. Piteris Penas. Raudona ir juoda. Ledi Čaterli meilužis.

Iš pradžių siaubiau šiurkščiai, nežabotai, be aiškios krypties ir stiliaus — kąsnis Folknerio man buvo lygus kąsniui Flobero, — bet netrukus ėmiau pastebėti subtilius skirtumus. Pirmiausia įsitikinau, kad kiekviena knyga yra savito skonio — saldi, karti, rūgšti, saldžiarūgštė, gaiži, sūri, aitri. Dar atkreipiau dėmesį, kad kiekvienos knygos skonis — o su laiku, kai mano pojūčiai darėsi tikslesni, tai ir kiekvieno puslapio, kiekvieno sakinio, galų gale kiekvieno žodžio skonis — su savimi atsineša rinkinį paveikslų, vaizdinių, perteikiančių dalykus, apie kuriuos anuomet, teturėdamas labai ribotą patirtį vadinamajame realiame pasaulyje, ničnieko neišmaniau: dangoraižius, uostus, arklius, kanibalus, žydintį medį, nepaklotą lovą, nuskendusią moterį, skraidantį berniuką, skaudančią galvą, į bliaunantį idiotą sužiurusius laukų darbininkus, traukinio švilpuką, upę, plaustą, spindinčią pro beržų giraitę saulę, nuogą šlaunį glamonėjantį delną, trobelę džiunglėse, mirštantį vienuolį.

Iš pradžių tiesiog valgiau, smagiai grauždamas ir čiaumodamas, vedamas skonio nurodymų. Bet greitai pradėjau šen bei ten skaitinėti savo patiekalų pakraščius. Laikui bėgant, ėmiau vis daugiau skaityti ir vis mažiau kramsnoti, kol galų gale kiauras valandas, jei tik nemiegodavau, praleisdavau skaitydamas, tiktai paraštes nugrauždavau. Oi, kaip tada atgailaudavau dėl tų baisių skylių! Tais atvejais, kai nebebūdavo likę papildomų knygos egzempliorių, turėdavau metų metus laukti, kol užpildysiu spragas. Visai tuo nesididžiuoju.

Ir štai dabar, mėtytas ir vėtytas gyvenimo, žvelgiu atgal į vaikystę, vildamasis tenai aptikti bent kokį nors savosios vertės patvirtinimą, ženklą, skyrusį lemtį nors trumpam būti kažkuo kitu, o ne diletantu ir klounu, įrodantį, jog buvau negailestingų aplinkybių, o ne vidinio defekto auka. Tegul jie sako „sunki dalia, Firminai”, o ne „to ir reikėjo tikėtis”. Prisimerkiu ir nutaikau teleskopą, deja, jis neaptinka jokio apreiškimo, neišdidina nė kruopelės genijaus, neranda nieko, išskyrus valgymo sutrikimą. Vietoj teleskopų daktarai išsitrauktų stetoskopus, elektroencefalogramas, poligrafus, vien tam, kad patvirtintų triuškinančią diagnozę: įprastas bibliobulimijos atvejis. Ir blogiausia, kad jie būtų teisūs. Susidūręs su šiuo esminiu teisumu, jų triuškinančio sprendimo — man patinka žodis triuškinantis — žeminančia akivaizdybe, noriu apverkti save kaip senasis Ezra Paundas, užrakintas žiurkių narve Pizoje: „Meskite savo tuštybę, sakau jums, meskite“. Paundas buvo Didis Rašytojas.

Bet pakaks apie tai. Smulkus padarėlis, koks anuomet buvau, nė nenutuokė apie jo laukiančias kančias. Tebuvau mielas ir lengvabūdis sekmadienio vaikas, užsiropštęs ant žemiausios gyvenimo laiptų pakopos, ir dienos knygyne man buvo laimingos. Arba, tiksliau pasakius, laimingos naktys ir sekmadieniai, mat neišdrįsdavau išlįsti į šviesą tuo metu, kai krautuvėje būdavo žmonių. Iš savo blausios slėptuvės girdėdavome viršuje murmant balsus ir girgždant žingsnius. Girdėdavome ir drebėdavome. Kartais jie mediniais laiptais nusileisdavo į rūsį. Paprastai žingsnius lydėdavo tyla, bet kartais — niurnėjimas ir bambėjimas, netgi nepaaiškinami driokstelėjimai, ir šie mus siaubingai gąsdino. Po to pasigirsdavo bėgančio vandens garsas, ir vėl trepsėjimas laiptais. Žingsniai į viršų niekada nebūdavo tokie triukšmingi, kaip žingsniai žemyn.

3 SKYRIUS

Vieną naktį, besiknaisiodamas lentynoje po iškaba PIGU, mūrinėje sienoje pastebėjau skylę, iš kurios kyšojo didelis juodas vamzdis. Jis vinguriavo grindimis it gyvatė, pranykdamas priešingoje sienoje po iškaba TUALETAS. Palei tą sieną lentynų nebuvo, tik durys, ir tos amžinai uždarytos. Įkišau nosį skylėn ir pauosčiau. Kvepėjo žiurkėmis. Vamzdis ėjo kiaurai sieną, tada keitė kryptį ir kilo stačiai aukštyn. Nors vamzdžio būta galingo, jis neužpildė visos jam iškirstos angos, ir mūras aplinkui jį buvo šiurkštus ir gruoblėtas. Tais laikais aš buvau labai smalsus, be to, mano viltį kurstė žiurkių kvapas, tegul ir ne visai toks, prie kokio buvau pratęs. Šis buvo niūresnis.

Nugara atsišliejęs į vamzdį, kojomis įsikibau į mūrą ir ėmiau lipti aukštyn, plytų įtrūkius panaudodamas kaip atramas pirštams. Lipti buvo ne taip jau sunku. Pasiekęs antro aukšto grindis, tunelis šakojosi. Vienas kelias ėjo lygiagrečiai vamzdžiui ir vedė į viršų, o kiti suko į kairę ir dešinę palei sieną, įsispraudę tarp dailylenčių ir mūro. Tą naktį pasukau kairėn. Kitą naktį — dešinėn. Per savaitę galvoje susidėliojau visos konstrukcijos žemėlapį. Pastatą vagojo tuneliai, taisyklingi koriai, persipynę, klaidūs labirintai. Jei taip labai neskubėčiau, — deja, laiko beveik nebeliko, — šioje vietoje galėčiau stabtelėti ir įsileisti į begalinį visos tunelių sistemos aprašymą, mat ta sistema buvo aiškiai kurta jungtinių tūkstančių žiurkių pajėgų dar gerokai prieš man gimstant — ištisos jų kartos nudilino priekinius dantis iki pat šaknų vien tam, kad aš, Firminas, vieną dieną galėčiau nepastebimas nukeliauti iki bet kurios pastato vietos. Jums ausys nulinktų beklausant mano postringavimų apie šachtas, latakus, šlaitus ir užkardas, apie skirtumus tarp nuokalnės ir įkalnės, o jei dar liktų neužmigusių, tai su tranšėjomis, grandikliais, krautuvais, kopėčiomis ir sprūdžiais užmigdyčiau ir tuos. Jeigu jums patinka tokio pobūdžio aprašymai, patarčiau įsigyti kalnakasybos knygą.

Iš pradžių kiekviename posūkyje tikėjausi susidurti su kitomis žiurkėmis — požeminio miesto statytojomis, bet niekada neteko jų sutikti. Ilgainiui praminiau jas „pirmtakėmis“. Niekada neaptikau ir maisto. Matyt todėl nebuvo ir žiurkių. Visai tikėtina, kad anksčiau knygyno vietoje buvo įsikūrusi bakalėja ar kepykla. Dabar valgomų dalykų nebeliko, tik popierius. Ir visgi kantriai tyrinėdamas tunelį, kasnakt nusigaudamas juo vos ne mylias, pagaliau pasiekiau rezultatą, kuris pranoko bet kokį maistą. Privalote įsidėmėti, jog šachtose tarp sienų tvyrojo visiška tamsa. Galiu pasigirti puikiu naktiniu matymu, bet tenai kelią skyniausi vadovaudamasis uosle ir lytėjimu. Tai buvo lėtas, sekinantis darbas, ir tik po kelių dienų man pavyko užtikti lataką, kuriuo nusigavau tiesiai iki pagrindinės krautuvės salės lubų. Kaip ir dauguma pastatų toje miesto dalyje, šis buvo labai senas, neizoliuotomis lubomis, taigi ertmės tarp kiekvienos gegnių poros sudarė tuščią pailgą kamerą — neįtikėtinai tvankią ir dulkėtą. Atkaklieji mano protėviai gegnėse buvo išgraužę patogias apvalias skyles, kuriomis galėjau ropštis iš kameros į kamerą. Skyniausi kelią gatvės kryptimi, kojomis ir nosimi kruopščiai ištyrinėdamas kiekvieną naują kamerą, ir tik tada pereidamas į kitą, bet staiga aptikau kai ką tokio netikėto, jog išvirtau iš klumpių. Jau ilgiau nei savaitę kas naktį apgraibomis judėjau juodoje kaip rašalas tamsoje, ir šit — šviesos spinduliai, besiskverbiantys pro grindis iš krautuvės apačioje. Kadaise, seniai seniai, kažkas (bet ne žiurkė) krautuvės lubose buvo iškirtęs didžiulę skylę lempai, bet ši buvo įtaisyta šiek tiek kreivai, taigi iš krašto žiojėjo siauras pjautuvo pavidalo plyšys. Prisėlinau ir atsargiai pažvelgiau žemyn.

Tiesiai po manimi stovėjo didelis apgriozdintas stalas ir krėslas su raudona pagalvėle. Prie šio stalo ir ant šio krėslo sėdėjo, arba sėdės, Normanas. Tuo metu Normano dar nepažinojau, — kurį laiką mintyse jį vadinau tiesiog Stalo Savininku, — tačiau netvarka ant stalo, plieninis statmenas smaigas su pasmeigtais apspurusiais kvitais, blizgantys krėslo ranktūriai ir, žinoma, pati raudonoji pagalvėlė užpakalio išduobtu viduriu dvelkė tokia rimtimi ir orumu, jog aš, turint omeny mano kilmę, likau visiškai pakerėtas.

Ir taip plyšys lubose tapo mano numylėta slaptaviete. Tai buvo langas į žmonių pasaulį — mano pirmasis langas. Tam tikra prasme, plyšys buvo tarsi knyga, leidžianti pasižvalgyti į kitus, nepažįstamus pasaulius. Pavadinau jį Balionu, nes toks jausmas apimdavo žiūrint žemyn — lyg su balionu skrajočiau po kambarį. Netrukus aptikau dar vieną puikią vietelę — kitoje lubų pusėje, priešais eilėmis sustatytus stelažus. Toje vietoje, kur pertvara rėmėsi į lubas, tinke žiojėjo aptrupėjusi skylė. Persisvėręs galėdavau pasiekti vieną iš tų aukštų įstiklintų spintų, kur Normanas laikė retas knygas, o iš ten jau atsiverdavo didingas pagrindinės krautuvės salės vaizdas, paradinės durys ir Normano stalas su krėslu. Pavadinau tą vietą Balkonu. (Šiandien žodžiai balkonas ir balionas, daktilis ir jambas, susijungė uodegomis ir virto savotišku lopšiu, ar graudžia maža valtele. Kartais įlipu į tą valtelę ir plūduriuoju sau. Arba guliu lopšyje, supuosi ir čiulpiu kojos nykštį.) Vėliau sužinojau, kad ši salė, iš pradžių atrodžiusi milžiniška kaip vandenynas, tebuvo lašelis jūroje. Normano valdos buvo beribės. Kadaise, dar prieš išdygstant man, knygyno kaimynystėje Normanas įsigijo dvi krautuvėles ir iškirto angas jungiamosiose sienose. Pralindęs pro ankštą tarpdurį (tarpduriai buvo tokio siaurumo, kad žmonės turėdavo arba žengti paeiliui, arba prasilenkti skersi, trindamiesi pilvais), patekdavai į naujus kambarius, ir visi buvo prikimšti knygų. Įsivaizdavau, kad šitokį statinį iš kambarėlių, sujungtų siauromis angelėmis, galėtų suręsti kokia milžiniška žiurkė, ir kadaise ta mintimi mėgavausi, kol Normanas manęs nenuvylė.

Kartais knygos stovėdavo tvarkingai išdėliotos po iškabomis, bet dažnai riogsodavo kur papuola. Geriau pažinęs žmones supratau, kad ši neįtikėtina netvarka buvo vienas iš dalykų, masinusių juos į Pembruko knygyną. Jie ateidavo ne tam, kad išsirinktų kokią knygą, tėkštų pinigus ir mautų lauk. Jie ateidavo praleisti laiko. Tai, ką žmonės vadino naršymu, labiau priminė rausimą ar kapstymą. Stebėjausi, kaip jie dar kastuvų neatsitempia. Ieškodavo lobių plikomis rankomis, kartais sulindę iki pažastų, o iš šlamšto krūvos iškapstę literatūros grynuolį džiūgaudavo kur kas labiau, nei paprasčiausiai atėję ir jį nusipirkę. Tuo atžvilgiu pirkimas Pembruke priminė skaitymą: niekada nežinai, ką rasi kitame puslapyje — kitoje lentynoje, stirtoje ar dėžėje, — ir tai sudaro dalį malonumo. Tas pats džiaugsmas ir su tuneliais — niekada negali būti tikras, kas laukia kitame posūkyje, kitos šachtos dugne.

Net pirmomis svaigių tyrinėjimų savaitėmis aš neapleidau mokslų. Niekada nelįsdavau į tunelius prieš tai keleto valandų nepraleidęs prie knygų. Dariau stulbinančią pažangą. Netrukus perkandau netgi vadinamuosius sunkius romanus, daugiausia rusų ir prancūzų, ir ėmiau po truputį kirsti paprastus filosofijos ir verslo administravimo veikalus. Iš paskesnių tyrinėjimų man tapo aišku, kad tokius pasiekimus skatino, fiziologiškai kalbant, nuoseklus frontalinės ir temporalinės žievės augimas bei, kaip spėju, nepaprastas kampinės skilties išsipūtimas. Samprotaujant atbulai ir pereinant nuo pasekmės prie priežasties, manyčiau teisinga teigti, jog mano kaukolė po kuklia išore slepia išskirtinį lateralinį Vernikės srities pailgėjimą — deformaciją, kuri paprastai siejama su ankstyvais verbaliniais gebėjimais, tačiau taip pat, turiu pripažinti, lydi ir kai kurias retas silpnaprotystės formas. Šį neįprastą augimą sieju su stimuliuojančia aplinka, nors, be abejonės, įtakos turėjo ir dieta. Deja, ji turėjo ir nelemtą pašalinį poveikį — mano galva taip apsunko, kad vos pajėgiau ją nulaikyti. Matote, augant smegenims, kūnas nesuspėjo iš paskos. Vis dar atrodžiau apgailėtinai nupiepęs. Buvau nuodvasa, varganas neūžauga.

Psichiatrai praktiškai vienu balsu sutaria, kad sudėję anksti išsivysčiusį intelektą ir fizinį menkumą gausime daugybę nemalonių charakterio bruožų — godumą, didybės maniją, įkyrią masturbaciją ir taip toliau. Ir būtent todėl, kad kai kurie vadinamieji ekspertai savo primityviuose vadovėliuose puikuojasi išankstine įžvalga į pačias mano charakterio gelmes, aš visą gyvenimą jų privengiu — turiu omeny psichiatrus. Sakyčiau, ši antipatija visiškai natūrali, kai pagalvoji, jog tarp kitų liūdnų mano būklės sukeltų padarinių neabejotinai rastum ir beveik patologišką poreikį slėptis, o nepavykus — dėvėti kaukes.

Sunkios galvos ir silpnų galūnių derinys ilgainiui išugdė dramblotą eiseną — brandesniame amžiuje mėgau įsivaizduoti, jog ji man suteikia dalykiškumo ir orumo, tačiau anuomet jos dėka atrodžiau tik dar nenormalesnis. Vaikštant mano milžiniška galva linguodavo į šonus arba kinkuodavo į priekį, taigi atrodžiau kaip koks bulius. O kadangi mano svoris daugiausia telkėsi priekinėje dalyje, labai dažnai drėbdavausi veidu žemėn, tuo suteikdamas daug smagumo aplinkiniams.

Šitoks nerangumas, šitoks povyzos komiškumas virto tikra nelaime, kai pasiekiau gyvenimo tarpsnį, reikalavusį kuo daugiau vikrumo. Mano brolių ir seserų elgesys niekuo neišdavė jų smegenų augimo, užtat žiaumojimo aparatai buvo kaip reikiant išsivystę, kuo galėjau įsitikinti iš daugybės skausmingų grybštelėjimų. Aš kramčiau popierių, jie kramtė mane. Pasibjaurėtina asimetrija. Visi mes buvome pasirengę kietam maistui. Po teisybei, visi geidėme ištrūkti iš šeimos glėbio, ir pagaliau apdujusios Mamos akutės tai pastebėjo. Mūsų švytintys priekiniai dantys turėjo atrodyti kaip šviesos žiburiai ilgo motinystės tunelio gale. Švytėjimo paviliota ji pradėjo mus mokyti apsieiti be jos ir ruoštis savarankiškam gyvenimui, kad pati galėtų pasipustyti padus ir toliau mėgautis svingeriavimu.

Mūsų mokslai buvo paprasti ir praktiški. Pasiskirstę poromis lydėdavome Mamą jos kelionėse paviršiun, kur tikėjomės šio bei to išmokti, stebėdami jos techniką. Daugiau jokio tingaus šlerpimo ir rijimo: nuo šiol susidursime su visiškai kitokia išgyvenimo forma. Antropologai primityviausia civilizacijos pakopa laiko medžioklę ir rinkimą, tačiau mes stovėjome dar žemiau. Pavadinkime tai vagiliavimu ir veltėdžiavimu. Dirbome daugiausia naktimis. Pagrindinės pozos — gūžtis, sėlinti ir tupėti. Papildomi judesiai — šliaužti, skuosti ir liuoksėti. Atėjus mano eilei, buvau suporuotas su Luvyna. Tai mane pradžiugino, mat Luvyna niekada manimi nesidomėjo, nei kandžiojo, nei mušė, ir tai buvo tik į gera, nes ji buvo stambaus, atletiško sudėjimo ir sykį grumtynėse nukando Santui kone visą ausį. Jos stotą aš visada gerbiau (ir privengiau), bet tą naktį, vos mums išėjus į žygį, pirmą kartą pastebėjau, kokia apžėlusi jos nugara. Jai augo ne tik dantys. Buvau tiek įnikęs į savo tyrinėjimus, kad visai nepastebėjau naujų pokyčių, ir štai dabar prieš nosį švytruojantis gauruotas užpakalis visiškai išmušė mane iš vėžių, ir savo seseriai pajutau ūmų ir nartų pyktį.

Mamos vedami prašliaužėme pro rūsio duris ir išlindome į platųjį pasaulį. Maniau, kad tam, su kuo susidursime lauke, būsiu pasirengęs geriau už visus. Galų gale ne kas kitas, o aš daugelį valandų praleidau Balkone, žvalgydamasis pro krautuvės langą. Pro tą langą mačiau pasaulio nuotrupas — praeinančius žmones, pravažiuojančias mašinas ir pusę namo kitapus gatvės. Sykį mačiau raitą policininką, o kitą sykį lijo. Tačiau žengdamas paskui Luvyną ir Mamą į sutemusią gatvę, iškart supratau, kad maniškis pasaulio įsivaizdavimas, ribotas ir stačiakampis, turėjo mažai ką bendro su didinga tikrove. Jaučiausi it žemietis, žengiantis Jupiterio paviršiumi. Išėjome į atšiaurią juodą dykumą. Gatvės žibintas juodoje padangėje virš mūsų galvų kybojo tarsi saulė. Iš kažkur, gal to paties žibinto, sklido silpnas aukštas zyzimas — nemalonus ausiai ir ilgainiui pradedantis erzinti. Abipus gatvės tarsi milžiniško kanjono uolos dunksojo apgriuvę keturaukščiai. Net toje ankstyvoje išsimokslinimo stadijoje jau buvau pakankamai apsiskaitęs, kad suformuluočiau frazę „milžiniškas vienatvės kanjonas“. Suformulavau ir krūptelėjau. Kartkartėmis spigindama akimis pralėkdavo mašina, ir dykumos danga sudrebėdavo. Buvo žiauriai šalta, ir mūsų kailius šiūravo kažkas panašaus į ledines šukas. Tai buvo vėjas. Neabejojau, kad mažiau apsišvietusi Luvyna stebisi labiau už mane. Tikėjausi, kad ji susigūš iš pagarbios baimės ar bent jau išsižios iš netikėtumo, ar kaip kitaip išreikš apstulbimą, tačiau gavau nusivilti, nes ji tik pauostinėjo orą ir nubidzeno paskui Mamą tokia mina, tarytum vaikščioti Jupiterio paviršiumi jai būtų pats paprasčiausias daiktas. Kalbant apie mane, tebebuvau apsaugotas sąlygiško neišprusimo, ir tiktai lengvas nerimas graužėsi į sąmonės pakraščius.

Ėjome visi vienoje krūvoje, sparčiai skindamiesi į priekį ir stengdamiesi laikytis kuo arčiau pastatų, iš pradžių pakilome Kornhilo gatve, tada nusileidome į siaurą skersgatvį. Aš tursenau paskutinis. Skersgatvyje buvo tamsu ir kvepėjo taip pat, kaip po tualeto grindimis, tik stipriau. Tikriausiai voliojosi ir kokio maisto, nes priekyje patamsiuose girdėjau Mamą su Luvyna kažką traškinant. Su manimi jos nesidalijo, ir pasivijęs teradau salotlapio skiautelę. Skonis visai kaip Džeinės Eir. Iš skersgatvio išlindome į Hanoverio gatvę, tiesiai priešais ryškiai mirgantį Kazino teatrą. Ant išsišovusios iškabos geltonų lempučių girliandomis švietė žodžiai KARŠTOS MERGYTĖS ir GERIAUSIA VIETA BOSTONE. Po iškaba, abipus stiklinio kasos langelio, stovėjo realaus dydžio nespalvotos nuotraukos, vaizduojančios tai, ką nuo to laiko pradėjau skirti kaip gražias moteris. Jos nevilkėjo jokių drabužių, išskyrus aukštakulnius ir deimantų diademas plaukuose, o krūtis ir viršutinę šlaunų dalį dengė du juodi pailgi stačiakampiai. Viena moteris buvo šviesiaplaukė, kita — tamsiaplaukė. Abi buvo pakėlusios vieną koją. Objektyvas jas pagavo šokio vidury, taip jos ir liko sustingusios: nuleistos langinės atkirto jas nuo laiko it giljotina. Mama su Luvyna nekreipė į jas jokio dėmesio. Jos nudrožė tiesiai prie durų su užrašu IŠĖJIMAS ir dabar už žandų uoliai kimšosi spragintus kukurūzus, kuriuos kažkas buvo išbarstęs. Luvyna aiškiai turėjo vagiliavimo ir veltėdžiavimo dovaną. Šįkart nė nemėginau prie jų prisidėti. Likau stovėti ir spoksoti į plakatus, viena koja ore. Nors buvau išsamiai apsiskaitęs, suvirškinęs netgi Ledi Čaterli meilužį, apie šią pasaulio pusę teturėjau blankią intelektualo nuovoką. Niekada nebuvau nieko panašaus patyręs. Ir štai, žvelgdamas atgal į savo gyvenimą, matau, kad akimirka, kai stovėjau ir žiopsojau į tas pusnuoges būtybes, tuos angelus, žymi tai, ką biografai pavadintų lūžiu. Paseksiu jų pavyzdžiu ir patvirtinsiu, kad 1960 metų lapkričio 26-ąją prie Kazino teatro, šalutinėje Bostono Skali skvero gatvėje, mano gyvenime įvyko lūžis. Savaime aišku, pats to dar neįtariau. Tiesą sakant, nė nenutuokiau, kad esu Bostone.

Kai Luvyna su Mama suputo visus spragėsius, patraukėme žemyn Hanoverio gatve ir nušliuožę pakelės grioviu pasiekėme ištuštėjusį skverą. Skveras, kaip sako žmonės, buvo tikra kloaka — drėgnas asfaltas gatvės šviesoje žioravo kaip vanduo. Moteris, glaudžiai sekama vyro, praėjo mūsų nepastebėjusi. Sparčiai žingsniuodami jie pasuko už kampo ir išnyko tarpdury, virš kurio buvo iškaba KAMBARIŲ NUOMA. Niekada nepamiršiu moters kulniukų taukšėjimo į grindinį. Susigūžę kanalizacijos vamzdyje palūkėjome, kol jie užeis vidun ir uždarys duris. Tada įkandin Mamos nuskuodėme per skvero platybes — taip greitai, kaip įstengėme, ar bent jau taip greitai, kaip pajėgė Mama. Anuomet mūsų su Luvyna kojos buvo lengvos. Pasiekusi šaligatvį Mama aptiko alaus balutę, taigi jodvi su Luvyna atsisakė eiti toliau, kol neišlakė visko iki paskutinio lašelio. Tuo metu mano nerimas iš sąmonės pakraščių persikėlė į patį centrą, ir aš buvau bepradedąs drebėti iš baimės. Velniop tą maistą, pamaniau. Norėjau skuosti atgal į šiltą knygyno prieglobstį, bet pernelyg baiminausi išsiskirti su Mama. Ypač baidžiausi sunkvežimių, kurie kartkarčiais prabildėdavo pro šalį, priekiniais žibintais mesdami ant sienų milžiniškus šešėlius, nors Mama, o netrukus ir Luvyna, į juos nė nesiteikė pažvelgti. Paskui patraukėme toliau. Praėjome pro tamsų griozdą gotikiniais langais — Senąjį Hovardą, kadaise garsų teatrą, nebeveikiantį jau daugelį metų. Čia gyveno daug prasčiokių žiurkių. Anot Mamos, puiki vieta netekti galvos. Pagaliau, dar kiek palakę ir palaižę iš šaligatvio balų, didelėse mėlynose šiukšlinėse galiniame „Džo ir Nemo” užkandinės kieme aptikome maisto — dešrainių, agurkėlių, bandelių, kečupo, garstyčių. Ten buvo ir kitų žiurkių, tačiau mes laikėmės nuo jų atokiau. Mūsų giminė apsieina be glaudžių ryšių. Paskui sekė „Raudonojo skrybliaus” baras ir dar daugiau balų. Dažniausiai tai pasirodydavo šlapimo klanai, tačiau užteko ir alkoholio, kad Mama, o su ja ir Luvyna, turėtų ką veikti. Blogi genai, spėju. Pakeliui namo jodvi darėsi vis nerūpestingesnės, o kelissyk ėjo Kembridžo gatvės šaligatvio viduriu dainuodamos. Tik jau ne aš. Tykinau prisišliejęs prie pastatų ar griovių ir apsimečiau, kad jų nepažįstu. Po teisybei, laikiausi atstumo su viltimi, kad jeigu joms ant galvų iš dangaus nukristų kokia baisi nelaimė, likčiau nepaliestas.

Bandau papasakoti savo gyvenimo istoriją, ir patikėkite, tai nelengva. Perskaičiau didesnę dalį knygų iš skyriaus, pažymėto iškaba GROŽINĖ, kol pradėjau bent iš tolo nutuokti, ką ta iškaba reiškia, ir kodėl kai kurios knygos ten padėtos. Maniau, kad skaitau pasaulio istoriją. Dargi šiandien turiu sau nuolatos priminti, kartais net pliaukštelėdamas per makaulę, kad Eizenhaueris yra tikras, o Oliveris Tvistas — ne. Pasimetęs pasaulyje: pažinimas ir siaubas. Prisimindamas tą pirmąjį žygį drauge su Mama ir Luvyna į laukinį kraštą anapus rūsio, pastebiu nepaminėjęs vienos smulkmenos. Mano galva, tai buvo visiškai banalus nutikimas, tačiau toks, kurį sužinoję vėliau su pasimėgavimu sviestumėte man į veidą. Jau regiu jus, besisukinėjančius ant savo sukamųjų kėdžių ir cypiančius iš džiaugsmo. Tarp kitko, tai buvo ne visai nutikimas, o greičiau gundymas, ar tiksliau bandymas sugundyti gauruota Luvynos sėdyne.

Kol vilkausi paskui ją skersgatviu, kaip jau minėjau, ta sėdynė švytravo aukštyn ir žemyn tiesiai man prieš nosį. Aukštyn ir žemyn. O kas iš tiesų absurdiška, ji ir uodegą laikė tyčia pakėlusi jaudinančiu kampu, tokiu kampu, kokį galėčiau pavadinti ne kaip kitaip, tik begėdišku. Begėdišku ir provokuojančiu. Kai šliaužėme skersgatviu, jos užpakalis užpildė visą mano regos lauką, įsibrovė į sąmonę ir neleido galvoti apie nieką kitą, netgi maistą ar pavojų. Ir dar tas kvapas, žinoma. Nė nesitikiu, kad jūs suprasite tokius dalykus, tą neatlaikomą aromato trauką. Tik per plauką neužpuoliau jos kaip koks pamišėlis. Jaučiau, kaip paslėpsniai stumia mane į priekį. Regėjau, kaip užšoku ant jos iš užpakalio ir susmeigiu dantis į jos gauruotą sprandą, o ji išriečia ilgą raumeningą nugarą, pakelia subinę ir dejuodama iš saldžios agonijos man atsiduoda. Tai buvo siaubinga. Laimei, ilgai netruko. Buvome jau priėję skersgatvio galą, mus pasitiko Hanoverio gatvės šviesos. Pro šalį pradundėjo sunkvežimis, ir staigi mano aistra, kad ir kokia galinga, jo dundėjime išnyko kaip dūmas. Nieko nenutiko. Ir nieko nebūtų nutikę, nes tą akimirką vos keli jardai ir minutės skyrė mus nuo lūžio, kai pakėlęs vieną koją stovėjau ant šaligatvio ir žvelgiau į angelus. Leiskite, aš atversiu jums širdį: tas staigus noras skersgatvyje išprievartauti seserį buvo paskutinis normalus lytinis potraukis, kokį man teko patirti. Tąnakt išsiruošęs į žygį buvau, nepaisant išprusimo, gana eilinis patinas. O grįžau jau pasirengęs tapti iškrypėliu ir keistuoliu.

4 SKYRIUS

Pasaulis už mano numylėto knygyno sienų buvo negailestingas, kiekvienas kovojo už save. Visur ir visada mūsų tykojo mirtini priešai. Tikimybė išgyventi bent vienerius metus buvo artima nuliui. Tiesą sakant, statistiškai buvome jau mirę. Iš tikro to dar nežinojau, tik nujaučiau — turėjau tokį pošlykštį įtarimą, koks užklumpa žmones, stovinčius skęstančio laivo denyje. Jei literatūrinis išsilavinimas ką ir suteikia, tai nebent pražūties nuojautą. Niekas taip nepakerta drąsos, kaip laki vaizduotė. Skaičiau Anos Frank dienoraštį ir virtau Ana Frank. O kiti gal ir stingdavo iš siaubo, gūždavosi kampuose, prakaituodavo iš baimės, bet vos tik praūžus pavojui žvaliai bidzendavo toliau, tarytum nieko nebūtų įvykę. Bidzendavo sau žvaliai per gyvenimą, kol juos sutrypdavo, nunuodydavo ar sulaužydavo sprandus geležiniu strypu. Užtat aš pergyvenau juos visus, mainais numirdamas tūkstančius mirčių.

Keliavau per gyvenimą, iš paskos it sraigė nudriekdamas blizgantį baimės pėdsaką. Tikroji mirtis ateis kaip palengvėjimas.

Vieną naktį, neilgai trukus po mūsų pažintinės kelionės, Mama kaip paprastai išėjo į paviršių ir niekada nebegrįžo. Vėlesniais mėnesiais porą kartų mačiau ją besišlaistančią su kitomis paleistuvėmis už „Džo ir Nemo” baro; paskui su visam prapuolė. Mūsų mažai šeimynėlei atėjo galas. Po tos nakties dingdavo vis kas nors kitas, kol galų gale likome tik aš, Luvyna ir Santas. O tada išėjo ir jie. Niekaip negalėjo patikėti, kad aš iš tiesų noriu pasilikti. Jų akyse buvau pamišęs, bet nekenksmingas. Jie visiškai nepritarė mano elgesiui. Šiaip ar taip, knygynas — netikusi vieta gyventi, ir Mama jį pasirinko tik iš bėdos. Nepaisant mūsų ankstesnių nesutarimų, paskutinė diena buvo beveik jausminga. Luvyna mane apkabino, o sumišęs Santas niuktelėjo į petį. Jie jau lindo pro durų apačią, kai pavymui šūktelėjau: „Viso geriausio, sumauti čiulpikai, nuokrušos jūs paskutiniai“. Kaip reikiant juos išplūdau, ir po to pasijutau geriau.

Persikrausčiau į nedidelį kambarėlį, kurį buvau įsirengęs lubų perdangoje virš krautuvės, pusiaukelėje tarp Baliono ir Balkono — iš ten galėjau sekti knygyno įvykius, o naktimis rūsyje tęsti savišvietą, ryti knygą po knygos, tik jau nebe pažodžiui. Na gerai, truputį meluoju. Kiekvieną naktį slapčia skaitydamas ir užkandžiaudamas, atradau įstabų ryšį, tam tikrą nustatytą harmoniją tarp knygos skonio ir literatūrinės kokybės. Norint patikrinti, ar knyga verta skaitymo, užtekdavo grybštelėti skiautelę spaudinio. Įsigudrinau tam naudoti titulinį puslapį, palikdamas tekstą neliestą. Mano moto tapo „geras ėdalas — geras skaitalas“.

Kartais leisdavau degančioms akims pailsėti ir išsiruošdavau į speleologinę ekspediciją po senąsias pirmtakų šachtas ir slaptus kambarius, ir vieną naktį, ropodamas palei grindjuostę, užtikau nubyrėjusio tinko užtvarą — barjerą, kurį prieš tai palaikiau sienos dalimi, ir kuris iš tiesų pasirodė besąs užblokuotas tunelis. Kelią užtverę luitai pasirodė visai nemaži ir dargi kampuoti, be to, gerai sulipę, tad teko gerokai paplušėti, kol prasirausiau kelią ir atradau už jų paslėptą naują skylę. Tai buvo daili, beveik apskrita anga, pro grindjuostę vedanti į pagrindinę krautuvės salę. Sumanę klastą, o gal tiesiog nusišypsojus sėkmei, darbštieji protėviai pasirausė tiesiai po senu geležiniu seifu, tokioje vietoje, kuri buvo praktiškai nepastebima krautuvės lankytojams. Kad ir kokie vertingi būtų Balkonas ir Balionas, jie tarnavo tik kaip žvalgybos postai, observatorijos, it erelių lizdai pakibusios virš verslo maišaties ir peštynių, pro juos negalėjau iš tikrųjų patekti į krautuvę, į didįjį šviežių knygų lobyną — užtat galėjau pro naująją slaptavietę. Su subtiliai taiklia, kaip pats maniau, ironija pavadinau ją Žiurkių Landa. Galėjau pavadinti ir Dangaus Vartais.

Nuo to laiko bemaž apleidau rūsį, iškeisdamas jį į vertingesnį knygų pasirinkimą viršuje. Tenai jų buvo ištisi kambariai. Kai kurios įrištos oda, paauksuotais puslapių kraštais, nors mano skoniui labiau tiko knygos minkštais viršeliais, ypač juodai balta „Naujųjų krypčių“ serija bei rimti, santūrūs „Scribner” leidyklos leidiniai. Jei būčiau mėgėjas skaityti parkuose, visada nešiočiausi vieną iš šių knygų. Rūsyje man buvo gera, tačiau viršuje pasijutau žydėte žydintis. Mano protas darėsi aštresnis už dantis. Netrukus keturių šimtų puslapių romaną įveikdavau per valandą, patvarkydavau Spinozą per dieną. Būdavo, dairausi aplinkui ir spurdu iš džiaugsmo. Negalėjau suprasti, kuo nusipelniau tokios laimės. Kartais manydavau, kad tai slapto plano dalis. Svarstydavau: ar gali būti, kad aš, nepaisant kuklios išvaizdos, turiu Likimą? Turėjau omenyje tokį žmonių knygose aprašytą dalyką, atseit visi gyvenimo įvykiai, kad ir kaip suktųsi ir makaluotųsi, galų gale išsisuka ir išsimakaluoja į tam tikrą modelį. Gyvenimas knygose turi tikslą ir prasmę. Netgi kvaili, nereikšmingi gyvenimai, kaip to Lenio iš Apie peles ir žmones, patekę į knygą tampa orūs ir reikšmingi bent tuo, kad yra Kvaili, Nereikšmingi Gyvenimai, ir gali guostis pavirtę įvaizdžiais. Tikrovėje negauni nė to.

Niekada nebuvau itin narsus nei fiziškai, nei jokiu kitu atžvilgiu, ir man nebuvo lengva priimti paprasto, neknyginio gyvenimo banalybę, taigi labai anksti ėmiau guostis absurdiška mintimi, kad iš tiesų turiu Likimą. Pradėjau keliauti erdve ir laiku, ieškodamas jo knygose. Užsukau į Londoną pas Danielį Defo ekskursijos po maro nusiaubtą miestą. Girdėjau, kaip šaukia varpininkas: „Išneškite negyvėlius lauk”, užuodžiau degančių lavonų smarvę. Ji tebėra mano šnervėse. Žmonės visame Londone stipo kaip žiurkės — po teisybei, ir žiurkės stipo kaip žmonės. Po poros valandų tokių pramogų privalėjau pakeisti reginį, taigi nukakau į Kiniją ir užkopiau stačiu siauru taku pro bambukus ir kiparisus, kad pasėdėčiau mažos kalnų trobelės tarpdury su senuoju Tu Fu. Tyliai žvelgdami į baltą miglą, verpetais kylančią iš slėnio, klausydamiesi vėjo, dvelkiančio pro nendrines užuolaidas, ir tolimos šventyklos varpų aido, mudu buvome „vieni su dešimčia tūkstančių dalykų“. Po to vėl grįžau į Angliją — peršokau vandenynus, žemynus ir šimtmečius taip lengvai, tarsi lipčiau nuo šaligatvio bortelio — kur susikūriau lauželį prie kaimiško keliuko, kad vargšė pasmerktoji d’Erbervilių Tesė, kasdama ropes šaltame vėjuotame lauke, galėtų sušilti suskirdusias rankas. Buvau jau dusyk perskaitęs jos gyvenimą nuo pradžios iki galo, žinojau jos Likimą, todėl turėjau nusukti veidą, slėpdamas ašaras. Paskui kartu su Marlou plaukėme nutriušusiu garlaiviu Afrikos upe, ieškodami žmogaus, vardu Kurcas. Radome jį sveiką ir gyvą. Verčiau jau nebūtume radę! Kartais žmones supažindindavau. Pakviečiau Bodlerą į plaustą pas Heką su Džimu. Tai jam išėjo į naudą. O kartais pralinksmindavau nuliūdėlius. Leidau Kytsui prieš mirtį vesti Fanę. Negalėjau jo išgelbėti, bet būtumėte juos matę vestuvių naktį, pigiame pensione Romoje. Jiems tai buvo fėjų pilis. Leidau knygoms įžengti į sapnus, o kartais sapnuodavau knygose save. Glaudžiau trapų Natašos Rostovos liemenį, jaučiau jos delną ant savo peties, ir mudu šokome, ritomės valso bangomis per blizgantį pokylių salės parketą į sodą, išpuoštą popieriniais žibintais, palikę šauniuosius Imperatoriaus gvardijos leitenantus piktai sukti ūsus.

Juokiatės. Ir teisingai darote. Kadaise, nepaisant nemalonios minos, buvau beviltiškas romantikas, tasai juokingiausias iš visų sutvėrimų. Taip pat ir humanistas, tiek pat beviltiškas. Ir visgi nežiūrint šių trūkumų — o gal jų dėka? — vos pradėjęs mokytis sutikau daugybę nuostabių žmonių ir daugybę genijų. Pasikalbėjau su visais Didžiais Rašytojais. Pavyzdžiui, Dostojevskiu ir Strindbergu. Greitai atpažinau juose tokius pat kankinius, tokius pat isterikus kaip aš pats. Iš jų išmokau ir vertingą pamoką — kad ir koks mažas būtum, tavo beprotybė gali būti tokia pat didi kaip kitų.

Nebūtina tikėti knygomis, kad jas mylėtum. Myliu visas knygas. Myliu pradžios, vidurio ir pabaigos seką. Myliu neskubrų prasmės kaupimą, miglotus fantazijos peizažus, klaidžias alėjas, miškingus šlaitus, veidrodinius tvenkinius, tragiškus posūkius ir komiškus suklupimus. Vienintelė literatūra, kurios negaliu pakęsti — tai žiurkių literatūra, įskaitant ir pelių literatūrą. Niekinu geraširdį senąjį Žiurkių iš Vėjo gluosniuose. Myžau į gerkles Peliukui Mikiui ir Stiuartui Litliui. Draugiški, gudrūs, mieli — jie stoja man skersai gerklės kaip žuvies ašakos.

Dabar, jau po visko, aš nebepajėgiu savęs įtikinti, kad realūs žmonės irgi turi Likimus, ir neabejoju, jog žiurkės tikrai neturi.

Nepaisant proto, takto, delikatumo ir jausmų rafinuotumo bei augančios erudicijos, likau padaru su rimtomis negalėmis. Skaityti yra viena, o kalbėti — visai kas kita, ir aš čia ne apie scenos baimę. Nesakau, kad kentėjau nuo sociofobijos, nors tai ir tiesa. Ne, turiu omeny kalbėjimą balsu — to aš negalėjau. Kalbus iki plepumo, buvau pasmerktas tylai. Suprantate, aš neturėjau balso. Visi tie gražūs sakiniai, skrajojantys mano galvoje it drugiai, iš tiesų skrajojo po narvą, iš kurio negalėjo ištrūkti. Visi tie puikūs žodžiai, kuriuos išmąsčiau ir be garso ištariau smaugiančioje minčių tyloje, buvo tokie pat beprasmiai kaip ir tūkstančiai, gal net milijonai žodžių, kuriuos išplėšiau iš knygų ir prarijau, padriki fragmentai iš romanų, pjesių, epinių poemų, asmeninių dienoraščių ir skandalingų išpažinčių — viskas nuėję niekais, nebylu, nenaudinga, prarasta. Problema fiziologinė: neturiu tinkamų balso stygų. Valandų valandas deklamavau Šekspyro eiles. Neišspaudžiau nieko kito, tik nesuprantamas pagrindinio cypimo variacijas. Štai jums Hamletas su durklu rankoje: cyp cyp cyp. (O štai Firminas, prislėgtas švilpimų krušos ir kėdžių pagalvėlių.) Man labiau sekasi eilės, kuriose Makbetas kalba apie gyvenimą kaip „idioto pasaką triukšmingą, neturinčią prasmės”9: keli patetiški cyptelėjimai čia visai tinka. Na ir juokdarys! Juokiuosi, kad neverkčiau — ko aš, žinoma, irgi nesugebu. Šiaip jau nesugebu ir juoktis, nebent savo galvoje, kur juokas skaudesnis už ašaras.

Tais laikais, kai tyrinėjau tunelius, — vis dar buvau labai jaunas, vos pabaigęs vaikų literatūros klasiką ir turįs abejotiną supratimą apie pasaulį, — pirmąkart išvydau save veidrodyje. Ant durų su iškaba TUALETAS kabojo ranka rašytas lapelis PRAŠOME UŽDARYTI DURIS. Ir žmonės klausė. Tarp nuleidžiamo vandens ir kaukšėjimo laiptais visada įsiterpdavo grėsmingas užrakto spragtelėjimas. Tūnojau kampe už vandens šildytuvo, kai tądien tarp srovės ir žingsnių įsiterpė tyla, garsesnė už bet kokį spragtelėjimą. Iškart sumojau, kas nutiko, ir kai krautuvė tą vakarą užsidarė, išropojau į šviesą. Durys su iškaba TUALETAS buvo atviros, ir už jų mažame kambarėlyje degė neįsivaizduojamo ryškumo šviesa. Iš pradžių nuo tos šviesos apspangau ir suglumau, išvydęs viduje porceliano figūras. Jos labai priminė altorių, matytą Iliustruotoje vaikų biblijoje, ir aš nusprendžiau žengiąs į kažkokią šventyklą. Lygūs balti paviršiai ir žvilgantys sidabriniai įrenginiai atrodė labai iškilmingai. (Tokiame amžiuje vis dar sunkiai skyriau iškilmę nuo higienos.) Iš pradžių apžiūrėjau ovalų dubenį, iki pusės pripildytą vandens ir viduje išmargintą rudų dėmių, paskui peštelėjau kąsnį iš minkšto balto popieriaus ritinėlio, pakabinto šalimais ant sienos — skoniu priminė Emilę Post10. Iš ten įsigudrinau užšokti ant aukšto altoriaus, kuris pasirodė besąs dar vienas dubuo, tik šįkart tuščias, su apvalia sidabru apvedžiota skyle dugne. Virš jo, šiek tiek įkypai pasviręs žemyn, kabojo didelis metalu rėmimas veidrodis, keistai iškraipęs patalpą už mano nugaros. Nors mano proteliui dar trūko iki pilno išsivystymo, akimoju suvokiau to daikto veikimo principą. Atsistojau ant užpakalinių kojų ant išorinio dubens krašto ir pasistiebęs tiek, kiek tik pajėgiau, pirmą kartą aiškiai save pamačiau. Žinoma, buvau matęs savo šeimynykščius, ir iš jų išvaizdos turbūt galėjau padaryti išvadas apie savąją. Ir visgi tarp mūsų būta tiek daug svarbių skirtumų, kad maniau — norėjau manyti, kaip dabar suprantu, — jog skirsimės ir šiuo atžvilgiu.

Kaip ten bebūtų, pirmą kartą save pamatyti — visai kas kita, nei pamatyti šiaip kokią žiurkę. Patirtis buvo asmeniškesnė ir kartu skaudesnė. Žiūrėti į neišvaizdžius Santo ar Pyvio pavidalus nebuvo sunku, tačiau prisiversti pažvelgti į panašią savo paties išorę pasirodė siaubinga. Žinoma, aš suvokiau, kad šio skausmo stiprumas tiesiogiai proporcingas mano tuštybės dydžiui, bet nuo to buvo tik blogiau. Ne tik bjaurus, bet dar ir pasipūtęs — juo toliau, juo juokingiau. Štai aš, šiek tiek palinkęs, su visomis negailestingomis smulkmenomis — žemas, storapilvis, gauruotas ir besmakris.

Firminas — gauruotas vaikinas. Apgailėtina. Smakras, tiksliau, jo nebuvimas, kėlė man ypatingą sielvartą. Jaučiau, kad jis pabrėžia, — jei tokia menkybė apskritai galėjo ką nors pabrėžti, — pasibjaurėtiną charakterio trūkumą. O išsprogusios tamsios akutės, mano manymu, išorei suteikė atstumiančio varliškumo. Trumpai tariant, tai buvo įtartina, nedora, nepatikima fizionomija — tipiškas menkystos veidas.

Firminas kirminas. Ir visgi smulkmenos — smakro nebuvimas, smaili nosis, geltoni dantys ir t. t. — savaime atrodė bereikšmiai, palyginti su bendru bjaurumo įspūdžiu. Netgi anuomet, kai mano supratimas apie grožį nesiekė toliau Tenielio11 „Alisos“ iliustracijų, jau žinojau, kas yra bjauru. Ir šis kontrastas — ši neįveikiama, širdį verianti praraja — tik dar paryškėjo vėliau, kai pažinau tikrai gražių būtybių: Džindžer, Fredą, Ritą, Gėrį, Eivą ir visas Meilutes. Tai buvo nepakeliama.

Nuo to laiko kaip įmanydamas vengiau savo atspindžio. Buvo nesunku išsisukti nuo veidrodžių, tačiau langai ir ratlankiai — visai kas kita. Vos tik pagaudavau juose šmėstelint savo atvaizdą, mane persmelkdavo toks siaubas, lyg būčiau išvydęs monstrą. Žinoma, greitai atpažindavau, kad tas monstras — aš pats, ir neturiu žodžių apsakyti, kokį sielvartą tada išgyvendavau. Taigi sugalvojau nedidelę gudrybę: išvydęs savo atspindį, užuot sakęs „tai aš” ir apsipylęs ašaromis, surikdavau „tai jis” ir pabėgdavau šalin.

Tomis jaunomis dienomis, ypač po to, kai laimėjau leidimą naudotis pagrindine sale, žvakę deginau iš abiejų galų, ir, išskyrus atvejus, kai badas išguldavo mane į pasaulį ieškotis maisto, didžiąją nakties dalį praleisdavau skaitydamas ir keliaudamas po knygyną, o didžiąją dienos dalį kiurksodavau it įkaltas Balione ar Balkone, baimindamasis pražiopsoti kokį nuotykį apačioje.

Dvi naktis buvau toks nuvargęs, kad užsnūdau tiesiai ant knygos, abu sykius pabudau išgąsdintas raktų žvangėjimo prie paradinių durų — Normanas rakino krautuvę, — ir akies mirksniu pasprukau pro Žiurkių Landą. O sykį knapsėdamas sargyboje vos neišvirtau iš Baliono.

Kaip tik iš Baliono prieš keletą savaičių pirmą kartą pastebėjau Normaną. Tiesa, viso Normano nemačiau — tik šviečiančią plikę ir viršutinę pečių bei rankų dalį. Be to, jis dar nebuvo Normanas, jis tebebuvo Stalo Savininkas. Man teko ilgai kaupti drąsą, kad pasižvalgyčiau iš Baliono knygynui dirbant. Bet vieną ankstų rytą įsidrąsinau. Apačioje negirdėdamas nė garso, tik gailų krėslo girgždėjimą ir kartkartėmis sušlamantį popierių, atsargiai prikišau akį prie Slaptojo Plyšio ir išvydau jį sėdintį prie stalo. Alkūnėmis pasirėmęs į krėslo atkaltes, jis skaitė laikraštį. Apdovanotas puikia rega aš taip pat galėjau skaityti jo laikraštį, bet tą akimirką man labiau magėjo perskaityti tai, kas buvo užrašyta ant praplikusios Normano galvos. Mano gyvenimą lydėjo nepaprastų sutapimų virtinė — ilgai laikiau juos įrodymu, jog man priklauso Likimas, — taigi taip jau nutiko, kad prieš pat pirmąsyk pažvelgdamas į Normano pakaušį buvau perskaitęs vieną kitą dalykėlį apie kaukolių formas.

Kone visą praeitą savaitę darbavausi po iškaba RETOS KNYGOS IR PIRMIEJI LEIDIMAI, o pusę praeitos nakties rymojau prie Franco Jozefo Galio12 Bendrosios nervų sistemos anatomijos ir fiziologijos bei smegenų anatomijos, novatoriško frenologijos veikalo. Iš pradžių skeptiškai vertinau idėją nuspėti charakterį iš kaukolės gumbų ir įdubimų, tačiau nuodugni nuosavos gauruotos makaulės apčiuopa, atlikta priekine letena, atskleidė stambius gumbus (beveik siekiančius deformacijos lygį) kaip tik ten, kur jų ir tikėtumeisi. Atsikišimas kaktoje (karpos pavidalo gumbas, kurį iš įpročio trinu, kai būnu sutrikęs), Galio teigimu, rodo milžinišką lingvistinį talentą, o liūdnai padribę akių vokai žymi pakilų „dvasingą“ temperamentą. Be to, prie kaukolės pagrindo aptikau kontrolinius „prisirišimo” ir „polinkio į meilę” gumbus, išduodančius — negi paneigsiu? — „tendenciją kurti tvirtus tarpasmeninius ryšius” bei „polinkį į gašlumą ir kūnišką meilę“. Ir galų gale kaip įrodymą, kad net kaukolė sugeba ironizuoti, smilkiniuose nešiojuosi mažus, bet su niekuo nesupainiojamus rumbelius, atsiradusius išorėn veržiantis neužgniaužiamai Vilčiai.

Žvilgčiodamas pro Baliono kraštą, braižiau Normano smegeninės kalvų ir slėnių žemėlapį. Aiškiai kaip dieną regėjau intelektualumo, dvasingumo, protinės energijos, ryžto požymius ir — čia užvis geriausia — taisyklingą kauburį, reiškiantį „filoprogenityvumą”, Galio apibūdinamą kaip „ypatingą jausmą, kuris skatina elgtis globėjiškai ir rūpintis bejėgėmis atžalomis”. Kai tikroji Stalo Savininko prigimtis buvo atskleista, mano širdį užliejo laimė — pirmą kartą gyvenime nebesijaučiau vienišas šiame pasaulyje. Pasijutau saugus ir — kaip pasakytų Galis — stipriai prisirišęs. Akimirksniu įsimylėjau.

Berods girdžiu jus nekantraujant, pabrėžtinai muistantis kėdėje, garsiai prunkštelint. Įtariu, kad mano laimės akivaizdoje jums taip ir knieti prikišti skaudžiai akivaizdų faktą, ir jūs balsu stebitės, nejau man niekada neatėję į galvą, kad galbūt aš ne visai priklausau „bejėgių atžalų” kategorijai. Atsakysiu trumpai: niekada. Žvelgdamas atgal matau, kad visa kone tragiška istorija, prie kurios netrukus prieisiu, įvyko paprasčiausiai todėl, kad Normano galva nebuvo visiškai beplaukė. Kad ir kaip nuodugniai ištyriau jo charakterį, koją pakišo netvarkingai sužėlusios tamsios garbanos smilkiniuose. Jei tik būčiau galėjęs užsiropšti jam ant peties ir apčiupinėti tuos smilkinius priekinėmis letenomis, be abejonės būčiau radęs štai ką: virš ausų pasislėpusius pusmėnulio pavidalo rumbelius, žyminčius „destruktyvumą”, kuriems antrino pora pleišto pavidalo gumbų, reiškiančių „slapukavimą”. Bet visa tai laukė ateityje. O kol kas po Normano, sėdinčio prie stalo, paveikslu galime užrašyti: PIRMASIS F. MYLĖTAS ŽMOGUS.

5 SKYRIUS

Aš keliavau po knygas, bet jų nebeskaičiau, ir maistas — tas beraštis žemiškas penas — tapo nuolatiniu galvos skausmu. Buvau priverstas kas naktį palikti krautuvę, sukaupęs drąsą pralįsti pro rūsio durų apačią, trainiotis po skverą, gūžtis patamsiuose, šlaistytis pagriovėm ir puldinėti iš šešėlio į šešėlį. Naktinio roplio dienoraštis. Slinko mėnesiai, dienos ėjo šaltyn, paskui šiltyn, ir ėmiau pastebėti, kaip keičiasi rajonas — žinoma, kalbu ne apie tuos kelis nusususius žolės ir narcizų kuokštus, kuriems kažkaip pavyko pražysti. Atvirkščiai, mano minimi pokyčiai sudarė ironišką kontrastą nykiems pumpurams. Bemaž kiekviename kvartale verslas nyko, ir naktimis šoninės gatvelės, netgi pats skveras, ištuštėdavo neįprastai anksti. Neskaičiuojant jūreivių, grupelėmis stoviniuojančių barų tarpduriuose, dažnai po vienuoliktos nebelikdavo nė gyvos dvasios. Pastatuose žiojėjo vis daugiau išdaužtų langų, jų niekas nebesivargino stiklinti, nebent pridengdavo faneros plokštėmis. Skersgatviuose ir netgi šaligatviuose priešais parduotuves kaupėsi šiukšlės. Palei kelkraščius stoviniavo apleisti automobiliai, ilgainiui juos po varžtelį išsinešiojo valkatos, o plytiniai namai atrodė tarytum susmukę nuo senatvės, kaip kad sendami susmunka žmonės ar žiurkės, praradę norą laikytis tiesiai. Žiurkės kraustėsi į automobilius, jų salonuose susisukdamos jaukias gūžtas.

Retkarčiais susidurdavau su senąja kompanija. Jie irgi gerokai pasikeitė nuo tada, kai pradėjo gyventi savarankiškai. Pasalūnai įdubusiais skruostais, ilgšiai nukarusiais pilvais — ne pačios maloniausios išvaizdos personažai, kartais vos juos atpažindavau. O ir jie patys dažniausiai apsimesdavo manęs nepažįstą. Amžinai kaip paklaikę skusdavo tai šen, tai ten, — gainiojosi paskalų ar lakstė nuo Žmogaus, — bet retkarčiais vienas kuris stabtelėdavo atgauti kvapo, persimesti naujienomis ir galbūt patarimu, kur galėčiau prisišveisti vakarienės. Tie jų patarimai paprastai pasirodydavo nieko verti, išgalvoti tyčia, kad nudrožčiau į priešingą pusę. Giliai viduje jie nedaug tepasikeitė — jų akyse tebebuvau kvailas kaip malka. Per vieną tokį netikėtą susitikimą sužinojau, kad Pyvis negyvas — aną naktį jį suvažinėjęs taksi. Su Santu stovėjome ant šaligatvio, ir jis parodė skiautelę kailio Kembridžo gatvės viduryje — atrodė kaip nedidelis kilimėlis. Nors Pyvis niekada nesiteikė kreipti į mane nė menkiausio dėmesio, buvo baugu matyti jį tokį. Mintyse šalia jo vardo prirašiau žodžius APGAILĖTINAS ir GYVENIMAS.

Ką gi rašydavau prie savo paties vardo? Neturėdamas ūpo, prisegdavau sau GROTESKIŠKAS KLOUNAS ar netgi ŽIURKĖ, tačiau smagiai nusiteikęs — o anuomet tai nutikdavo dažnai — prirašydavau VERSLININKAS. Mano verslas buvo knygos — naudojimas ir mainymas. Kiurksodamas Balione ir Balkone mokiausi verslo gudrybių. Persisverdavau per Baliono kraštą, vis drebėdamas, kad iškrisiu, ir Normanui per petį skaitydavau rytinį laikraštį. Kartais, kai šalimais jis pasistatydavo kavos puodelį, tamsiame skystyje matydavau savo atspindį — nelabai apetitingas vaizdas pusryčiaujant. Normanas irgi buvo tikras skaitytojas. It neregys apčiupinėdavo stalą ieškodamas puodelio, rasdavo, pakeldavo ir prinešdavo prie lūpų, nenuleisdamas akių nuo laikraščio. Kavos aromatas sklandydavo ore ir kybodavo palubėje. Mėgau tą kvapą, nors praėjo daug laiko, kol paragavau pačios kavos.

Sykį bare kažkas manęs užklausė, kokio skonio „vidutiniškai” būna knygos. Turėjau paruoštą atsakymą, bet nenorėjau, kad pašnekovas pasijustų visiškas nevėkšla, taigi kurį laiką apsimečiau svarstąs klausimą, o tada atsakiau: „Drauguži, kadangi visas mūsų su tavimi sukauptas patirtis skiria gili praraja, tegaliu duoti vieną užuominą, kuri bent kiek mus suartintų, ir pasakyti, kad knygų skonis vidutiniškai toks pat, kaip kavos kvapas.” Tai buvo auksiniai žodžiai, ir stebėdamas, kaip jis grįžta prie savo bokalo, įsitikinau pakišęs jam peno apmąstymams. Dabar, kai ir vėl likau vienišas, jau niekada nebeužuodžiu kavos, ir tai dar vienas iš manęs atimtas džiaugsmas.

Po rytinio laikraščio apžvalgos slapčia klausydavausi, kaip Normanas bendrauja su pirkėjais. Daugelis — o gal ir dauguma — buvo ištikimi skaitytojai, puoselėjantys viltį pigiai įsigyti keletą gerų knygų. Jeigu jie įžengdami neatsinešdavo pavadinimo lūpose, arba jeigu jų paieškos atrodydavo betikslės ir neapibrėžtos, Normanas būtinai tai pastebėdavo ir visada žinodavo, kaip nukreipti juos teisinga linkme. Jis buvo tikras Šerlokas Holmsas, kai reikėdavo nustatyti charakterį iš išorinių požymių. Iš pirmo žvilgsnio — aprangos, akcento, šukuosenos, netgi eisenos — jis atspėdavo, kokias knygas mėgsta pirkėjas, ir niekada nesuklysdavo, niekada nepakišdavo Lėlių slėnio tam, kuris mieliau imtų Daktarą Živago. Nenutikdavo ir atvirkščiai — Normanas Šainas nebuvo snobas. Jis buvo trumpulis didele sėdyne. Turėjo platų veidą — platesnį į plotį, nei ilgį, — ir mažą burnelę, kurią klausydamas pražiodavo. Tik užduok jam klausimą, pasiteirauk, ar jis turi Dombį ir sūnų arba Marivo Marianos gyvenimo vertimą, ir stebėk, kaip jo burna prasiveria. Tarsi patrauktum mažo kapšelio virvutę, ar bakstelėtum jūrų rožę. Kad ir koks įprastas būtų klausimas — „Kas parašė Karą ir taiką“ ar „Kur jūsų tualetas?” — jis palenks galvą, tarsi ketintų nužvelgti jus pro akinių viršų, sučiaups lūpas ir apskritai elgsis taip, lyg būtumėte uždavę patį išmintingiausią klausimą. Tada jūrų rožė pamirš baimę, virvutė atsipalaiduos, jo burna prasivers švelniausiai šypsenai, ir iškėlęs ištiestą smilių, lyg tikrintų vėjo kryptį, jis tars: „Galiniame kambaryje, stelaže iš kairės, trečioje lentynoje nuo apačios, arčiau krašto”, ar dar ką nors ne mažiau tikslaus. Savo pliku viršugalviu ir susivėlusių plaukų pasaga jis priminė linksmą vienuolį. Kartais supainiodavau jį su vienuoliu Tuku.

Šeštadienio popietėmis, ypač išpuolus gražiam orui, kai krautuvė būdavo pilna pirkėjų, Normanas pakildavo nuo stalo prie durų ir vaikštinėdavo po knygyną, padėdamas žmonėms rasti tai, ko jie ieško. Koks gražus tuomet jis būdavo, kaip grakščiai nardydavo tarp žmonių.

Lyg koks muškietininkas. Jis buvo Atas, tylus ir santūrus, lėtas supykti, bet supykdžius — negailestingas. Užpultas klausimo iš nugaros, jis apsisuka ant kulno, duria rapyra į viršutinę lentyną ir ištraukia pasmeigtą ir spurdančią it žuvis ant žeberklo Mirtį Venecijoje. Išgirdęs kitą užsakymą, jis pasileis bėgte pro stelažus, posūkis už lentynos kampo, apgaulingas manevras į kairę ankstyvųjų veikalų kryptimi, tada — žemas šuolis į dešinę, ir štai ant jo durklo galo puikuojasi Paveiksluota virimo knyga. Trečiasis užsakymas, šįsyk — iš senos moteriškės su lietpalčiu, susisukusios ir bjaurios, priimamas su ta pačia pagarba. Žemas nusilenkimas, galantiškas piruetas, du žaibiški smūgiai, ir Pozityvaus mąstymo galia bei Artritas ir sveika nuovoka guli prie jos kojų. Bravo, mon vieux Athos, bravo.

Visgi žaviausias Normanas būdavo lietingomis dienomis, kai krautuvė ištuštėdavo, o jis klaidžiodavo tarp stelažų apsiginklavęs didžiule kalakuto plunksnų šluotele, švytuodamas čia dešinėn, čia kairėn, pakeliui niūniuodamas ar švilpaudamas. Tuomet jį stebėdamas galvodavau, kad gera būti žmogumi. Aš ir pats mėgau lietingas dienas. Užliūliuotas vandens tiškėjimo, kartais poste nusnūsdavau posmą. Retkarčiais sapnuodavau košmarus, kuriuose žūdavau žiauria mirtimi — užspaustas netrumpinto „Webster’s” žodyno leidimo ar su klyksmu įtrauktas į kanalizacijos vamzdį. O paskui nubusdavau šiltoje krautuvėje, girdėdamas švelnų lietaus šlamėjimą ir plunksnų šluotelės šnabždesį, ir vėl pasijusdavau laimingas.

Tuo metu pasaulis už knygyno sienų vis mažiau ir mažiau panašėjo į vietą, kurios dalimi norėčiau būti. Per mūsų pažintinę išvyką paviršiun Mama ištisai skundėsi, kad mudu su Luvyna nerodome deramo dėkingumo už tai, kad ji taip stengiasi mums aprodyti geriausias vagiliavimo ir veltėdžiavimo vieteles. Koks absurdas. Mano nuomone, ji teparodė rinkinį mirtinų spąstų, už ką nebuvo didelio reikalo dėkoti. Vienintelė išimtis — Rialto teatras, ir už tai mano dėkingumas po šiai dienai neturi ribų. Nebūtų Rialto, nebūtų ilgesio. Nebūtų ilgesio, nebūtų Meilučių. Nebūtų Meilučių, ir... kas? Nebūtų Meilučių, ir vienišas graužikas prie sodo vartelių kontempliuotų savo neviltį. Tam tikra prasme kitiems mano šeimos nariams nuskilo labiau. Turėdami nykštukinę vaizduotę ir trumpą atmintį jie kažin ko neprašė, daugių daugiausia — maisto ir sanguliavimo, ir abiejų gaudavo užtektinai iki savo gyvenimo galo, kiek jis besitęstų. Bet toks gyvenimas buvo ne man. Kaip kvailys turėjau potroškių. Be to, buvau įbaugintas. Visame niūriame rajone Rialto buvo vienintelė apysaugė vieta, kur galėjai rasti šio to valgomo ir ramiai kramsnoti, nesijaudindamas, kad tuoj ant galvos užkris kokia nelaimė ir pavers tave kilimėliu kaip Pyvį. Rialto — kino teatro ir nakvynės namų derinys — veikė dvidešimt keturias valandas per parą. Pusė publikos susirinkdavo tik permiegoti — pigiau nei viešbučio kambary ir šilčiau nei gatvėje. Tą vietą meiliai vadino Velnio Irštva, ir didžiuma žiurkių jos vengdavo dėl parazitų — ėdrios blusų ir utėlių populiacijos, taip pat dvoko — senų, neturtingų žmonių prakaito ir spermos tvaiko, sumišusio su pesticidų ir dezinfekcinių medžiagų, paberiamų kas savaitę, smarve. Tačiau mano temperamentui tokia kaina atrodė juokinga. Rialto ekrane dienomis ir vakarais buvo rodomi seni filmai, iš viso gal keturiasdešimt juostų, retkarčiais keičiamų, išsaugant bent šiokį tokį respektabilumą. Užtat vidurnaktį, kai piliečiai ir cenzoriai apkamšyti gulėdavo savo lovelėse, o policininkai galėdavo ramiai žvelgti pro pirštus, programa persijungdavo į pornografiją. Išmušus dvylikai, mikčiojantis, apsibraižęs ir mirgantis Čarlis Čanas13 ar Džynas Otri14 trakštelėję užsikirsdavo ritės vidury. Stodavo visiška tamsa, kelios minutės kosėjimo ir kuitimosi, ir projektorius dūgzdamas grįždavo į gyvenimą, netgi jo dūzgimas atrodydavo jaunesnis, šviesesnis. Pokytis būdavo įspūdingas.

Nors Rialto turėjo ką pasiūlyti, lankytojų visada susirinkdavo negausiai, ir aš ramiai sau tykindavau tarp tuščių eilių, su priekabiu atidumu išsirankiodamas gardžiausius šokoladinių saldainių, kukurūzų spragėsiu ar netgi retkarčiais pasitaikančių dešrainių bei rūkyto kumpio (žiūrovai dažnai atsinešdavo naktipiečių) kąsnelius, kol projektoriaus spindulys mirgėdavo virš mano galvos lyg žibintuvėlis. Ir visgi ši gausi provizija nebuvo pagrindinė Rialto pagunda. Juk ten, vidurnakčio ekrane, nuogos ir didžiulės it amazonės vaidenosi būtybės, panašios į tas, kurios savo žavesiu prikaustė mane priešais Kazino vitriną prieš daugelį savaičių. Tik šičia ant krūtų ir šlaunų jos nedėvėjo juodų stačiakampių, nebuvo sustingusios fotografijų ramybėje. Čia jos judėjo kaip gyvos ir buvo normalios spalvos, šoko ir kartais rangėsi ant kilimų, akivaizdžiai pasiūtų iš gyvūnų, kur kas gauruotesnių nei Pyvis. Jos rangydavosi vienos arba su vyrais, — kurių bjaurūs kūnai, išpampę nuo raumenų kaip milžiniški žiurkių jaunikliai, man asmeniškai atrodė bereikalingi ir užgaulūs, — o kartais rangydavosi viena kitos glėbyje. Kaip aš ilgėjausi tos švelnios kaip zomša odos — uosti ją, liesti, ragauti; ir tų vilnijančių vešlių plaukų — įsikniaubti į juos veidu, nuleipti. Puikiai žinojau, ką apie šiuos sutvėrimus aksomine oda pamanytų kiti mano rūšies atstovai, jei tik drįstų užeiti vidun. Ten, kur aš įžvelgiau angelus, jie tematytų šlykščius dvikojus gyvulius, dramblotus, beplaukius ir niekingus. Ir nesijuoktų jie tik todėl, kad nesijuokia niekada.

Šių didžiulių kerinčių būtybių trauka buvo tokia stipri, jog paaukodavau ištisas valandas ir netgi dienas knygyne tam, kad jas pamatyčiau. Vėl išsitraukiu teleskopą. Virpėdamas iš nekantrumo laukiu, kol akys apsipras su mirguliuojančia tamsa. Žvalgydamasis po svajų ir atsiminimų Rialto, kraipau teleskopą, kol randu jaunesnįjį save, nerūpestingą dabartinio griuvenos pirmtaką, sugautą lęšio apskritime: laikau gabalėlį kažko, kas primena „Snickers”, ir tupiu pirmoje eilėje ant sėdynės tarp knarkiančių girtuoklių, čepsinčių elgetų, apsiseilėjusių prietrankų ir masturbuotojų. Tykiai čiaumodamas stebiu lėtai nusirenginėjančias, iš pradžių besikraipančias, tada aistringai šėlstančias būtybes, kurias vadinu tiesiog „savo Meilutėmis”. Kramtau ir stebiu, stebiu ir kramtau, absoliučiai pakerėtas, absoliučiai laimingas. Ir man ne gėda. Kartais pagalvoju, kad visa, ko žmogui gyvenime reikia — tai krūva spragėsiu ir kelios Meilutės.

Didžiumą knygų Normanas įsigydavo varžytinėse, ir man tai buvo liūdnoji knygų verslo dalis. Grįždamas iš eilinių varžytinių senasis medžiu apmuštas biuiko furgonas būdavo taip apsunkęs nuo knygų, kad atbulomis sustojęs prie krautuvės durų, buferiu kliudydavo šaligatvį. Atvėręs vartus, Normanas glėbiais sunešdavo jas vidun ir sukraudavo prie stalo aukštomis stirtomis, o ateinančiomis dienomis vieną po kitos atversdavo ir viduje pieštuku pažymėdavo kainą. Nekenčiau šios verslo dalies. Labiausiai nekenčiau per jo petį skaityti įrašų: „Mano brangiajam Piteriui penkiasdešimtojo mūsų vestuvių jubiliejaus proga“ (Omaro Chajamo Rubajatuose), „Šią knygą man padovanojo mieloji velionė Violeta Svein, kai mudvi buvome septyniolikos“ (Rugiuose prie bedugnės), „Merei, tesuteikia jai paguodą“ (Džono Dono15 Pamoksluose), „Kad nepamirštum mūsų atostogų Italijos rojuje“ (Raskino16 Venecijos akmenyse), „Beprotybė tėra nesuprastas genialumas — melskis už mane“ (Bleiko17 Nekaltybės ir patyrimo dainose), „Gyvenų, mirštu; gyvenau, esu miręs; mirsiu, kad gyvenčiau“ (Kierkegoro Baimėje ir drebėjime). Tuzinai tokių įrašų kiekviename furgono krovinyje. Tiesiog nepadoru. Verčiau palaidotų knygas kartu su jų savininkais, kaip egiptiečiai, kad žmonės paskui nečiupinėtų — palikite gi jiems ką nors paskaityti ilgame kelyje į amžinybę.

Dauguma knygų kainavo mažiau nei dolerį, tačiau Normanas turėjo akį tikroms vertybėms ir — kas susiję su rumbeliais virš ausų — buvo slapukas. Eilinėse varžytinėse užtikęs iš tiesų vertingą knygą, saugodavo ją akies krašteliu, kol įsigydavo pusvelčiui. Galėjo sumokėti už knygą skatiką, o apsisukęs padėti vitrinon ir kitą dieną parduoti už tūkstantį dolerių. Pasižvalgyti užsukę kolekcionieriai prieš paliesdami vitriną užsimaudavo baltas medvilnines pirštines. O kai kurias iš tų knygų Normanas vos vakar kratė furgone. Tik nesakykite to kolekcionieriams! Su tomis baltomis savo pirštinėmis jie sėdėdavo rimti kaip popiežiai, laikydami knygą švelniai lyg naujagimį, ir kalbėdavosi apie kilmę, pirmuosius spaudinius, autografus ir didįjį Rosenbachą18. Kai kurie jų gerai išmanė knygų istoriją, bet nė vienas nežinojo tiek, kiek Normanas, ir jiems niekada nepavykdavo jo apmauti. Jis buvo nuostabus. Pradėjau manyti, kad jis žino viską. Mintyse jau seniai buvau nuėmęs užrašą, žymėjusį jį kaip Stalo Savininką, ir šalia jo vardo prisegiau dvi naujas žymes: ŽMOGUS SU ŠPAGA ir PAŽINIMO RAKTO SERGĖTOJAS. Nuo rakto įvaizdžio nesunkiai perėjau prie Šventojo Petro. Šit kaip Normano Šaino vaizdinys mano galvoje susimaišė su šventumo idėja.

Knygų verslas pasižymi dar vienu įdomiu aspektu, kuris priartino Normaną prie pasislėpusio Rialto kino mechaniko. Matote, be gerai padėvėtų knygų lentynose, labai gerai padėvėtų knygų rūsyje ir retų knygų vitrinose, dar buvo knygos sename geležiniame seife priešais Žiurkių Landą. Tai buvo uždraustos knygos, pigūs baltai aplenkti spaudiniai, išleisti „Olympia Press” ir „Obelisk Press” leidyklų, kontrabanda atgabenti iš Paryžiaus. Tarp jų buvo Vėžio atogrąža, Gėlių Mergelė, Patrakelis, Nuogi pusryčiai, Mano gyvenimas ir meilės. Šių knygų pirkėjai pavadinimus ištardavo pašnibždomis. Jei Normanas pirkėją pažinodavo, arba įvertinęs jį iš akies (visi jie buvo vyrai) nuspręsdavo pasitikėti, ateidavo metas vienuolio Tuko kaukei: apvalios Normano akutės susiaurėdavo, maža burnelė susičiaupdavo į siaurą plyšį. Lyg žiūrėtum jau kitą filmą — štai slaptasis agentas Prancūzijos pogrindyje dalija padirbtus dokumentus, o galbūt tai vogtų daiktų perpardavinėtojas pakiša vogtus deimantus. „Vieną minutėlę“, tardavo jis ir greitai apsidairydavo aplinkui. Tada pasilenkdavo prie seifo, lyg mėgintų nuslėpti jo turinį nuo smalsių akių, mikliai sukišdavo kontrabandą į paprastą rudą maišelį, nepažymėtą užrašu PEMBRUKO KNYGYNAS, tačiau iš seifo dar spėdavo išsprūsti Paryžiaus dvelksmas — cigaretės „Gauloise Bleu”, raudonas vynas ir automobilių išmetamos dujos, — kuris palubėje persipindavo su kavos kvapu. Ir aš galvodavau — na va, senasis draugužis Normanas iš peties kovoja už laisvę. Tai įrodo, kad dar prieš sutikdamas Džerį Magūną širdyje buvau revoliucionierius. Tai taip pat įrodo, kad nuo savęs slėpiau akivaizdų faktą, jog greta kovos už laisvę Normanas dar ir sočiai prisikimšdavo kišenes. Kaip dabar suprantu, jis buvo daugialypis tipas. Tiktai anuomet vienintelis mane dominęs daugialypis tipas buvau aš pats.

Visi šie nauji patyrimai mano galvoje sukurstė baisų mūšį tarp Pembruko knygyno ir Rialto. Man jie atrodė lyg priešiškos šventyklos, besivaržančios dėl mano garbinimo — išminčiai ir arhatai vienoje pusėje, angelai kitoje. Kartais pasiduodavau vieniems, kartais kitiems. Pasidavęs Rialto pusei, dažnai pasilikdavau pernakt. Tokiu būdu perprasdavau dienos meto ypatybes išvengdamas vaikščiojimo po gatves dienos šviesoje. Tarp nuolatos kartojamų nespalvotų filmų, be Čarlio Čano ir Džyno Otri, dar buvo vesternai, gangsterių filmai, miuziklai, filmai su Džoana Fonten, Polete Godar, Džeimsu Kegniu, Ebotu ir Kostelo bei Fredu Asteru19. Kino mechanikas matyt jautė silpnybę Fredui Asterui, nes rodė tiek daug jo filmų, kad netrukus silpnybę pajutau ir aš. Kai rodydavo filmus su Fredu Asteru, visuomet likdavau peržiūrai. Buvau tikras, kad kino mechanikas — tai dar vienas paslapčių sargas, kaip ir Normanas. Dvi šventovės, du žyniai. Man taip knietėjo bent akies krašteliu jį pamatyti, bet niekada nepavyko.

Fredas Asteras tapo man šviesiu pavyzdžiu — jo eisena, jo kalbėsena, jo skonis. Taigi savaime išugdžiau silpnybę ir Džindžer Rodžers, įtraukiau ją tarp savo Meilučių. Retkarčiais nutikdavo taip, kad filmas su ja būdavo paskutinis prieš pat vidurnakčio apoteozę. Vilkinti plevėsuojančią suknią, įsikibusi į ištiestą Astero ranką, apsisagsčiusi brangakmeniais ir tarytum besvorė Džindžer pakibdavo vidury arabesque penche ir staiga išnykdavo nakties debesyse lyg Euridikė. Aš gi, pasislėpęs krenkščiančioje ir nenustygstančioje tamsoje, įsivaizduodavau, kad ji dingo amžiams. Ir išgyvendavau tikrą — ne įsivaizduojamą — sielvartą. Tiesą sakant, man pavykdavo kaip reikiant įsijausti, kai staiga, lydima projektoriaus zyzimo — garso, jaudinančio kaip Vagnerio Valkirijų skrydis, — ji vėl pasirodydavo, grįždavo iš mirties karalystės, apsinuoginusi ir priimta į rojų, išsirietusi ant kilimėlio. Tai buvo stebuklas. Geidžiau pasitikti ją kaip maldautojas su rožės žiedu letenose ir nuolankiai įdėti šį žiedą į mažą jos bambos vazelę — kaip auką. Deja, visas šis jausmas, visas šis ilgesys viršijo mano mažo kūnelio jėgas, ir tomis naktimis, kai sliūkindavau atgal į dulkėtą pašiūrę knygyno lubose, mane apnikdavo baisi depresija. Meilė be atsako skaudina, bet neįmanoma meilė gali išvis pribaigti.

Nevalgydavau dvi dienas. Skaitydavau Baironą. Skaitydavau Vėtrų kalną. Vadinau save Hitklifu. Gulinėjau ant nugaros. Stebeilijau į savo kojų pirštus. Po šito mesdavausi prie darbo su dar didesne energija. Tapdavau Džėjumi Getsbiu20. Demonstravau puikų gebėjimą atsitiesti. Tęsiau verslą. Iš šono atrodžiau senuoju mieluoju savimi, ir kas būtų pasakęs, kad viduje slepiu sudaužytą širdį?

Kas rytą mudu su Normanu skaitydavome Boston Globe. Perversdavome nuo pirmojo iki paskutinio puslapio, įskaitant ir skelbimus. Rinkau informaciją apie pasaulį, tapau gerai informuotu piliečiu, ir kai laikraštis kreipdavosi į „plačiąją visuomenę“, pajusdavau savimeilės dilgtelėjimą. Išmokau orientuotis erdvėje: kai stovėdavau veidu į vitriną, mano nosis brėžė tiesę skersai įlankos Provinstauno link, o uodega leido ūglį išilgai 2-ojo greitkelio į Fičburgą. Taip pat ir laike: man už nugaros liko Jungtinių Valstijų prezidento rinkimai, po kurių į valdžią atėjo katalikas21, žvalgybinio lėktuvo sudužimas Rusijoje22, skerdynės Pietų Afrikoje23, o priešaky, jei tikėtume Globė, šmėkščiojo atominis sprogimas, trumpi sijonai ir daugybė naujų filmų.

Grįžtant arčiau namų, sužinojau, kaip sekasi „Red Sox” komandai, ir tai, jog planuojama sunaikinti Skali skverą. Sunaikinti pasitelkus sunkiąją statybinę techniką. Naujiena skaudi, ypač man. Šiaip ar taip, tai buvo vienintelis pasaulis, kurį pažinojau. Kurgi aš būčiau be knygyno, be Rialto? Mačiau, kad nelengva ir Normanui, nes jis daug apie tai kalbėjo. Kalbėjo su aukštu praplikusiu Alvinu Svetu, kaimyninių „Sveto saldumynų“ savininku, bei riebiu praplikusiu Džordžu Varadjanu, valdžiusiu jungtinę vaistinės ir kilimų imperiją, kuri buvo įsikūrusi kitapus gatvės ir vadinosi „Vaistai ir kilimai“. Kai kuriomis dienomis, anot Globė, sunaikinimas buvo neišvengiamas, kitomis dienomis planuojamas, o likusiomis — artėjantis. Lietingomis dienomis, kai neužsukdavo pirkėjų, tai tikriausiai tebuvo šiaip grasinimas, mat tomis dienomis trys praplikusios galvos kinkuodavo aplink Normano stalą tiesiai po Balionu, gerdavo kavą, šnekučiuodavosi apie tai, kas įvyks, — ir kada įvyks, ir ką, dėl Dievo meilės, teks daryti po to, kai įvyks, — ir burbėdavo. Alvinas jautė silpnybę sparnuotiems posakiams, o Džordžas — dideliems cigarams, ir kai jie sustodavo aplink stalą pasikalbėti su Normanu, Alvino „skraidantys bybiai”, „šikniai nuo pat alkūnių“ ir „papingos vištos“ maišydavosi su Džordžo cigaro dūmais, kildavo palubėn ir susiliedavo su kavos ir Paryžiaus kvapais. Žinoma, tie pokalbiai niekuo neprisidėjo prie rajono išsaugojimo, ir paprastai kaimynams išėjus mudu su Normanu likdavome tokie prislėgti, kad turėdavome pasinerti į darbą, traukti iš lentynų knygas ir jas šluostyti, jei daugiau nebūdavo kas veikti. Savaime aišku, tuo užsiėmė Normanas. O aš tuo metu gulėdavau lovoje ir dirbdavau prie savo poemos „Odė nakčiai“. Ji prasidėjo žodžiais „Sveika, Tamsybe“.

Rajonas — kurį Globe retkarčiais pavadindavo „istoriniu“, bet dažniausiai „žlugusiu“ ar netgi „apniktu žiurkių“ (teisybė!) — buvo kliūtis progreso kelyje, kurią meras ir miesto taryba nusprendė pašalinti, o geriausias būdas tai padaryti — sulyginti su žeme ir užlieti cementu. Globe išspausdino keletą iliustracijų, vaizduojančių atnaujintą ateities Bostoną, švytintį kaip Majamis prie tamsių uosto vandenų. Skali skvero vietoje jie planavo pastatyti didelę betono plokštę, o ant viršaus žmonių pagąsdinimui užkelti vyriausybės pastatus — lyg kokius fortus. Normanas apžiūrėjo pastatų brėžinius laikraštyje ir be žodžių papurtė galvą. O virš jo, Balione, papurčiau ir aš.

Nugriauti tokį miesto gabalą — ne juokas. Pastatai buvo seni, giliai įsišakniję, jie nenorėjo trauktis iš vietos. Taigi meras ir miesto taryba ėmėsi ieškoti tinkamo žmogaus — ko nors, kas nutuoktų, kaip pasitelkus sunkiąją techniką naikinti labai senus namus ir siauras gatveles, ir jie rado Edvardą Logą. Jis buvo pravardžiuojamas Bombarduotoju, mat kaip tik tuo užsiėmė Antrojo pasaulinio karo metais. Skraidė bombonešiu B-24. Taigi tiesiogiai prisidėjo prie didžiausio žmonijos istorijoje urbanistinio atnaujinimo projekto. Jis nusiuntė merui ir miesto tarybai Štutgarto ir Drezdeno nuotraukas ir pareiškė: „Galiu pasistengti, kad ir Skali skveras taip atrodytų“. Ir gavo darbą. Laikraštis išspausdino didžiulę nuotrauką, kurioje jis stovėjo greta mero. Jiedu spaudė rankas, tačiau vienas į kitą nežiūrėjo — šypsojosi objektyvui. Logas buvo gimęs kataklizmams. Išvydęs nuotrauką, negalėjau liautis mintyse jį rengęs Vermachto uniforma, o tada pakėliau į generolus. Taip ir bėgo gyvenimas. Viena akimi stebėjome verslą, kita — Generolą Logą, ir aplink mus tarsi nuodų debesis ėmė tvenktis nelemties jausmas.

6 SKYRIUS

Pembruko knygynas buvo įžymi vieta — tokia, kurioje kartais apsilanko garsenybės. Ne sykį esu girdėjęs Normaną pasakojant, kaip Džekas Kenedis, dabartinis Jungtinių Valstijų prezidentas, dar būdamas kongresmenu užsukdavo paplepėti prie puodelio kavos, taip pat ir Tedas Viljamsas, garsus „Red Sox” puolėjas. Man jie ne kažin kiek rūpėjo. Tačiau Normanas taip pat mėgo pasakoti apie laikus, kai įžymus dramaturgas Arturas Mileris24 užsukdavo nusipirkti savo paties pjesės egzemplioriaus. O, kad būčiau tai matęs. Vyliausi, kad jis dar sugrįš, o jei ne jis, tai kas nors kitas — Džonas Steinbekas, Robertas Frostas, o gal netgi Greisė Metalijus25. Visi jie buvo įsikūrę ne per toliausiai. O kur dar Robertas Louelas, gyvenęs vos už kampo. Bet ir jis niekada nepasirodydavo.

Mano laikais užsukdavo tik vienas rašytojas, o ir tas iš pradžių nuvylė. Jis dar nebuvo išgarsėjęs, ir vieną dieną Alvinas, plepėdamas su Normanu, pavadino jį „bohemišku tipu”, vos anam spėjus išeiti pro duris. Anuomet išgyvenau miesčioniškąjį laikotarpį, taigi dar nelaikiau to siektinu titulu. Normanas sykį apibūdino jį kaip eksperimentuojantį romanistą, nors galbūt tik juokavo. Kartais pavadindavo bepročiu ir girtuokliu. Šis rašytojas gyveno virš knygyno, tiktai to dar nežinojau — nė nežinojau, kad yra viršutinis aukštas. Į jo butą patekdavai pro duris, įsispraudusias tarp Pembruko knygyno ir Tatuiruočių rūmų. Virš durų kabėjo lentelė KAMBARIŲ NUOMA; viršutinė durų pusė buvo iš matinio stiklo, ant kurio puikavosi auksinėmis raidėmis puslankiu išraitytas užrašas DR. LIBERMANAS, BESKAUSMIS DANTŲ GYDYMAS. Paprastai rašytojas užsukdavo į krautuvę tada, kai būdavo išsiruošęs kur nors kitur, neretai į tolimas vietas, kaip antai Harvardo skveras anapus upės Kembridže, iki kurių nukakdavo senutėliu dviračiu su priekyje pritaisyta didžiule vieline pintine. Dviračio purvasargiai buvo žali, o tarp rankenų baltavo mažutis skambučio mygtukas. Nenutuokiu, ar jis veikė. Dviratį jis dažnai palikdavo atremtą į krautuvės langą, nors Normanas buvo prašęs to nedaryti. Dar nežinojau, ar šiuo bruožu verta gėrėtis, tad iš pradžių stojau Normano pusėn ir nejaučiau rašytojui didelės pagarbos. Jis buvo anaiptol nebe jaunuolis, ir, mano nuomone, turėjo pasiskubinti, jei ketino tapti garsus. Štai koks miesčionis tada buvau. Jis buvo vienintelis kada nors mano regėtas vyriškis, nešiojęs plaukus iki pečių. Jie buvo žili ir praretėję, kaktoje perrišti mėlyna juostele, kaip indėno. Šiaip jis daugiau niekuo nepriminė indėno. Vadinosi Džeriu Magūnu. Buvo žemas ir kresnas didžiagalvis. Turėjo mažą airišką nosį, vešlius ūsus, svyrančius virš plačios siauralūpės burnos, ir mėlynas akis, iš kurių viena visada šnairavo į šalį. Niekada negalėjai būti tikras, ar jis žiūri į tave, ar ne. Be to, jis visada vilkėjo tą patį suglamžytą mėlyną kostiumą ir juodą kaklaraištį. Tai suteikė jo išvaizdai savotiško prieštaringumo, tarsi stengtųsi atrodyti tvarkingai ir padoriai, bet miegotų su visais drabužiais.

Išskyrus kostiumą ir kaklaraištį, jis atrodė kaip aukso ieškotojas iš Rialto vesternų, ir tol, kol nežinojau jo vardo, vadinau jį Auksakasiu. Vėliau jį vadinau Protingiausiu Pasaulyje Žmogum. Jis dažnai užsukdavo į krautuvę mano budėjimo valandomis. Buvo vienas iš nuolatinių klientų ir visada užsibūdavo, dažniausiai rūsyje, prie pigiausių knygų, kurias traukdavo vieną po kitos iš lentynų, perversdavo ir kišdavo atgal, o kartais, radęs patinkančią, perskaitydavo iki galo tiesiog stovomis. Skaitydamas niurnėdavo panosėje ir linguodavo didelę galvą. Minti iki Kembridžo buvo toli, o jis buvo nebe jaunas, taigi spėju, kad lipti ant dviračio pernelyg neskubėjo. Normanui, regis, tai netrukdė. Po kurio laiko supratau, kad Normanas iš tiesų mėgo šį rašytoją, taigi pamėgau ir aš.

Kartais jis padėdavo Normanui iškrauti iš furgono knygas, o sykį Normanas jam sumokėjo, kad šis nuplautų knygyno langus. Darbą atliko puikiai. Jis retai ką nors nupirkdavo — akivaizdu, kad buvo visiškas skurdžius, — bet vieną ankstyvo pavasario dieną išėjo su pilnu maišu knygų. Neįžiūrėjau, kas tame maiše, bet vakare atkūriau iš lentynose likusių spragų. Tai buvo vien religija ir mokslinė fantastika: Buberio26 Žmogaus kelias: Pagal hasidų mokymą, Azimovo27 Žvaigždės lyg dulkės, van Vogto28 Išerio ginklų namai, Bultmano29 Istorija ir eschatologija ir Heinleino30 Galaktikos pilietis. Tai buvo vieni iš mano mėgstamiausių veikalų. Kitu užėjimu jis išsinešė viską, ką turėjome apie vabzdžius. Tąsyk dėdamas į maišelį knygas Normanas pasiteiravo, ką rašytojas šiuo metu veikiąs. Vos neišvirtau iš Baliono, kai išgirdau atsakymą:

— Pradėjau naują romaną, — tarė jis. — Apie žiurkę. Gauruotą. Šitas jiems tikrai nepatiks.

— Tęsinys? — nusijuokė Normanas.

— Ne, šįkart visiškai kas kita, — atsakė Džeris. — Neberašau tų banalybių. Žinot, reikia kažkaip kapstytis. Čia kaip su rykliais. Tik sustok, ir nuskęsi.

Atrodo, Normanas žinojo, nes tiktai linktelėjo ir padavė Džeriui knygas.

Nuo to laiko, vos pasirodžius naujai knygų siuntai, kaip mat ją išknaisiodavau, ieškodamas Džerio Magūno romano. Kartais nutinka stebuklų — tuo buvau tikras. Tiesą pasakius, pripažindavau tai kas kartą, kai sveikas ir gyvas grįždavau iš Skvero, siųsdamas dangun dėkingą atodūsį už dar vieną suteiktą stebuklą, ir dar kartą pripažinau tą naktį, kai savo letenomis paliečiau romaną. Tai buvo pigiai išleista 227-ių išgeltusių puslapių knygelė. Jos viršelyje, kanarėlės geltonumo fone, ugnis rijo Niujorko miestą, o virš liepsnojančio horizonto, dūmų apsiaustyje šmėžavo milžiniška, už „Empire State Building“ didesnė žiurkė raudonomis akimis ir raudoniu varvančiomis iltimis. Viršelio viršuje kraujo spalvos dryksniais raudonavo pavadinimas: Gūžta. O apačioje sukrečiančiai smulkiomis raidelėmis buvo užrašytas autoriaus vardas: E. Dž. Magūnas. Perskaitęs knygą suvokiau, kad „Astrai Press“ leidykla, išleidusi ją 1950-aisiais, turėjo polinkį hiperbolizuoti — iš tiesų knygoje nebuvo jokių gigantiškų žiurkių, nors į galą tikrai pasirodė aibė degančių miestų.

Visą šimtmetį taikūs ir nepaprastai protingi tolimiausiame mūsų galaktikos pakraštyje įsikūrusios Axi 12 planetos gyventojai siuntinėjo zondus-robotus, kad ištirtų Žemės planetą, kuri buvo vienintelė planeta visoje galaktikoje, išskyrus jų pačių, apgyventa aukštesniųjų gyvybės formų. Šie zondai surinko milžinišką kiekį informacijos apie Žemę ir jos būtybes, ir aksiečiai nusprendė, kad atėjo metas užmegzti kontaktą su žemiečiais, nors ir žinojo, kad tai bus nelengva. Toli pralenkę žemiečius tiek etiniu, tiek intelektiniu išsivystymu, aksiečiai jų akyse turėjo vieną trūkumą — atrodė kaip daržo šliužai. O dydžiu prilygo Setlando poniams. Būdami taikūs ir protingi, aksiečiai gerai suprato, kad jų išorė žemiečius gali suklaidinti ir neįtikinti pranašesne morale bei intelektu. Galėjo nutikti ir taip, kad žemiečiai išvis atsisakys draugauti su ponių dydžio šliužais. Laimei, šie slidūs aukštesniosios rūšies sutvėrimai buvo įvaldę pažangią protoplazmos keitimo techniką ir nusprendė pasiųsti Žemėn tiriamąją ekspediciją, sudarytą iš tuzino aksiečių prieš tai įgavusių dominuojančios Žemės rūšies pavidalą. Negana to, siekiant, kad šie tyrinėtojai prieš užmegzdami kontaktą visiškai perprastų žemiečių kalbą ir papročius, jie būtų siunčiami kūdikystėje — nežemiški lauminukai, kuriuos kaip nuosavus vaikus užaugintų nieko nenutuokiančios Žemės motinos. Iš čia ir knygos pavadinimas. Suaugę lauminukai, Žemės kalbų ir papročių žinovai, turintys draugų ir sąjungininkų — netgi brolių ir tėvų — tarp dominuojančios rūšies atstovų, galėtų tobulai pasitarnauti kaip tarpininkai tarp žemiečių ir aksiečių.

Planas buvo geras, tik deja, nepaisant dešimtmečius trukusių orbitinių šnipinėjimų ir analizių, aksiečių zondairobotai padarė paiką klaidą ir neteisingai nusprendė, kad dominuojanti Žemės rūšis — rudoji žiurkė. Dėl tos klaidos vieną 1955-ųjų dieną tuzinas nieko neįtariančių žiurkių patelių į savo gūžtas priėmė tiek pat protoplazmiškai pakitusių aksiečių, nebesiskiriančių nuo tikrųjų žiurkių atžalų. Mažyliai aksiečiai greitai perprato klaidą. Ir vis dėlto sutrikę lauminukai — vedami smarkuolio Alijako — narsiai stengėsi tęsti misiją ir užmegzti kontaktą su dominuojančia rūšimi, kuri, kaip jie dabar įsitikino, buvo žmonės. Likusią knygos dalį išsamiai aprašomos siaubingos žūtys nuo negailestingosios rūšies rankos — nepaisant to, kad tikrosios žiurkės, laikiusios aksiečius saviškiais, dėjo kilnias ir pasiaukojančias pastangas juos išgelbėti. Kas kartą, kai Žemėje žūdavo aksietis, tikslus jo žūties vaizdas būdavo telepatiškai transliuojamas per visą galaktiką į Axi 12, ir vaizdai pasirodė tokie siaubingi, kad įsiutino net taikią ir intelektualiai pranašesnę aksiečių visuomenę. Nors jų kosminiams laivams prireikė kelerių metų pasiekti Žemę, nusigavę jie pavertė ją ugnies kamuoliu. Iš čia tie degantys miestai viršelyje. Epilogo veiksmas vyksta 1985-aisiais, kai visi žmonės, o su jais ir kiti stambūs mėsėdžiai, išnykę, ir ant sugriautos planetos nuodėgulių nieko nebodamos karaliauja rudosios žiurkės.

Užverčiau Gūžtą ir ant jos atsisėdau. Vos neverkiau, o šalia Džerio vardo prirašiau žodžius SIELOS DRAUGAS ir VIENATVĖ. Dabar supratau, kad dviračio priekyje pritaisytoje vielinėje pintinėje jis vežiojosi milžinišką neviltį, ir kad šnairuojanti į šoną akis iš tiesų žvelgė į tuščią žmogiško gyvenimo niekybę ir laiko bei erdvės begalybę — niekybę ir begalybę, kurias jis sujungė savo knygoje ir pavadino Didžiąja Tuštuma. Galite įsivaizduoti, kaip tas romanas pakėlė mano savivertę. Daugiau jokių šlapių vietų džiunglėse, jokių bereikšmių žodžių nei gestų — turėjau visiškai naują istoriją. Prie etikečių IŠKRYPĖLIS, KEISTUOLIS ir NEPAPRASTAS GENIJUS dabar galėjau pridėti pateisinantį būdvardį NEŽEMIŠKAS. Vienišomis naktimis kur kas ramiau, jei pažvelgęs aukštyn į žvaigždes, regi jas ne kaip degančio ledo šukes, skrajojančias po Didžiąją Tuštumą, bet kaip švieseles namų languose. Deja, buvimas nežemišku nesuteikia jokių praktinių privalumų — nei turto, nei šlovės — ir nė kiek nepadidina tikimybės išgyventi dieną, ant galvos nenukritus kokiai bėdai. Be to, iš tikrųjų aš niekada ta istorija netikėjau.

Darbo valandomis, jei nemiegodavau ir nesidairydavau iš Baliono, mane rasti galėdavai Balkone. Pro mano tiriamą žvilgsnį nepraslysdavo nė vienas krautuvės įvykis. Kai Normanas parduodavo ypač stambų pirkinį ir išmušdavo čekį puošniu senoviniu kasos aparatu, stovėjusiu ant prekystalio prie durų, suplodavau letenomis ir tyliai sušukdavau: „Šaunuolis, Normai!” Sveikinimai iš gyvenimo paraščių.

Pembruko knygynas buvo didelė krautuvė — keturi kambariai, pilni knygų, neskaičiuojant rūsio, — bet Normanas ją žinojo kaip savo rankos pirštus. Tačiau net ir jis suklysdavo. Retkarčiais jo paieškos likdavo bevaisės, jis smeigdavo ir išeidavo tuščiomis. Kai taip nutikdavo, stebėti būdavo skaudu. Gerai pamenu vieną atvejį. Taikinyje atsidūrė plonytė Liūdnosios kavinės baladė. Ją medžiojo neūžauga, jauna moteris, vilkinti kupranugario vilnos paltą, tokį platų, kad kabojo ant jos lyg vigvamas ir vilkosi žeme. Jo apačia buvo apkepusi purvu. Jau kurį laiką ji sukinėjosi po krautuvę neva naršydama, bet iš tikrųjų, manau, kaupdama drąsą prabilti. Vos tik ji išsakė savo pageidavimą, — jei „sakymu” pavadintume drovų kuždesį, — Normanas pasisuko ant kulno ir užtikrintai nupėdino prie pigių romanų stelažo, ištiesęs į priekį ranką, nekantriai gniaužydamas storus pirštus. Beveik galėjai įsivaizduoti knygą stryktelint nuo lentynos tiesiai jam į delną. Visgi šį kartą įsivaizduotum bergždžiai. Šį kartą didžioji cerebrinė įsidėmėti-atgaminti sistema pavedė ir nesuveikė. Beveik girdėjai dunkstelėjimą Normano galvoje, išduodantį, kad aparatas užstrigo. Knyga nestryktelėjo, pirštai jos nepačiupo. Su augančiu nerimu stebėjau, kaip jis naršo po stelažą nuo viršaus iki apačios, ieškodamas jos ten, kur ji turėtų būti, nervingai braukydamas per knygų eiles smiliumi lyg jas skaičiuotų, o tada išrausdamas viršutines ir apatines lentynas, judesiams smarkėjant nuo ramiai užtikrintų iki konvulsyvių ir isteriškų. Kai galų gale visiems tapo aišku, jog knygos ten tiesiog nėra, akivaizdžiai nėra, skausmingai nėra, jo tvirti pečiai subliuško nuo pralaimėjimo.

— Ką gi, maniau, kad ją turime, bet regis, klydau. Nuoširdžiai atsiprašau.

Jis tai pasakė grindims priešais savo pėdas, negalėdamas pažvelgti nusivylusiai pirkėjai į akis. Atrodė siaubingai nusiminęs, ir galiu pasakyti, kad nuliūdino ir neūžaugą, kuri be abejonės gailėjosi išvis paklausus. O, kaip man tada knietėjo stryktelėti iš savo slėptuvės ir surikti: „Ji čia, pone Šainai”, — į akis pagarbiai vadinčiau jį „ponu Šainu”, — „štai kur ji — įsimaišė tarp virimo knygų.” Priblokštas jis išstenėtų: „B... bet iš kur tu žinai?” O aš atsakyčiau: „Pembruko knygynas man daugiau nei verslas, sere, — tai mano namai“. Jis būtų baisiausiai sužavėtas, o ir sujaudintas. Ir tai būtų tik pradžia. Svajonėse jis priimdavo mane pagalbininku. Greitai „pakilčiau pareigose” iki vyriausiojo raštininko. Dėvėčiau žalią akių snapelį31. Man patikdavo įsivaizduoti save su snapeliu, vėlyvą vakarą sėdintį prie darbo stalo, įnikusį į popierius, — primindavau sau Džimį Stiuartą iš Nuostabaus gyvenimo.

Naujienos iš išorinio pasaulio buvo blogos. Anot Globė, Generolas Logas miesto tarybai pateikė galutinius mūšio planus. Poros pasmerktų šeimų iš vakarinės Skvero dalies advokatai vis dar kovojo, tačiau byla buvo laikoma beviltiška. Birželį taryba davė sutikimą: per kelis mėnesius turėjo prasidėti naikinimas. Skvero pakraštyje jau laukė sunkioji technika, sutepta alyva ir pasirengusi pulti. Kone kiekvieną naktį po tarybos sprendimo liepsnodavo namai, kurių šeimininkai bandė sumažinti nuostolius. Naktimis kaukdavo sirenos, o kartais rūkdavo tokie tiršti dūmai, kad gatvėse trūkdavo oro. Tebedirbau prie savo „Odės nakčiai”. Mintyse ją vadinau „Jo garsiąja Ode nakčiai“. Vis dėlto net merdėjant krautuvei Normanas tebepirko knygas. Spėju, kad ir jis buvo kaip tas ryklys, bijantis nuskęsti.

Aš ir pats buvau svajotojas. Kuo gi dar šioje situacijoje galėjau būti? Tačiau žinojau, kaip prireikus visomis keturiomis stovėti ant žemės. Vis dėlto — persmelktas, taip sakant, realybės dulksnos, — jaučiausi kaltas, kad senajam Normanui praktiškai niekuo negalėjau padėti. Vyrų nevisavertiškumo jausmo ir depresijos ištakos. Taigi pradėjau namo nešti mažas dovanėles. Vieną vakarą taršydamas kukurūzų spragėsius ant Rialto grindų radau auksinį žiedą. Jis buvo dviejų persipynusių gyvačių formos. Žiedo viršuje glaudėsi į priešingas puses žvelgiančios galvos. Akių vietoje jos turėjo žalius smaragdus. Galėjau padėti žiedą ten, kur jį rastų valytojos, bet nepadėjau. Tiesą pasakius, nušvilpiau jį be menkiausio sąžinės graužimo. Ant savo kiaušo seniai buvau aptikęs pailgą gumbą, beveik ruožą, anot Hanso Fukso — pirmojo, pritaikiusio Galio mokslą praktiniam policijos darbui, — neginčijamai žymintį „polinkį į kriminalą“ ir „moralinę degeneraciją“. Iš esmės, jei nepaisytume akivaizdžios kliūties, aš tobulai tikau į Fukso kategoriją monstrum humanum, žemiausią kriminalinių tipų kastą. Žinojau, kad nėra prasmės stumti sąžinę į mūšį, kurį ji be abejonės pralaimėtų. Kaip jau sakiau, prireikus galiu būti pakankamai praktiškas. Tai štai, parnešiau žiedą namo ir padėjau ant stalo šalia kavos puodelio, kur jį kitą rytą rado Normanas. Suspaudęs tarp nykščio ir smiliaus, ilgai jį tyrinėjo, netgi pasimatavo — ištiesė delną priešais save ir pakraipė aukštyn žemyn kaip moteris. Tada įsidėjo į stalo stalčių. Maniau, kad nuspręs, jog žiedą pametė kuris nors pirkėjas, ir tikėjausi, kad prismeigs lapuką su užrašu RASTAS ŽIEDAS — KREIPTIS Į ADMINISTRACIJĄ. Tačiau jis to nepadarė, ir po savaitės žiedą pastebėjau ant jo piršto.

Kitą kartą apyaušriu tykinau namo iš Rialto ir tuščioje Kembridžo gatvėje sutikau vyriškį su mergina, kurie dėl kažko ginčijosi. Ji rimtai ant jo niršo, vis rėkė „Šūdžiau tu, prakeiktas šūdžiau“, ir kas kartą išrėkdama „šūdžiau” treptelėdavo koja, tarsi skaičiuotų, kiek kartų iš eilės gali ištarti tą žodį. Vyriškis svyravo ir bandė apkabinti ją per pečius, bet ji vis nusipurtydavo. Iš to, kaip jis svyravo, atrodė visiškai nusiliuobęs. Ji avėjo sidabriniais bateliais labai aukštu kulnu ir tuo priminė mano Meilutes, taigi pajutau jai gailestį. Mintimis buvau jos pusėje, kad ir kokia būtų kaina. Iš tikrųjų kaina buvo lygi nuliui — kodėl tokiai gražiai merginai turėtų rūpėti, kad kažkoks varganas žiurkpalaikis yra jos pusėje? Rankoje ji laikė didelę geltonų rožių puokštę, ir po kokio penkiolikto „šūdžiaus“ tomis rožėmis užvanojo tiesiai jam per marmūzę, žiedlapiai pabiro į visas puses, o ji perbėgo gatvę ir nusileido į metro. Be garso sušukau: „Še tau, išgama!“ Šiek tiek svyruodamas, tarsi nuo lengvo vėjelio, vyriškis kurį laiką dar pastoviniavo tarp pasklidusių ant šaligatvio rožių, panašių į geltoną liepsną. Tada ėmė jas mindžioti, trypti į šaligatvį, pasukdamas bato galu. Tuo pat metu beveik identišką sukamąjį judesį jis atliko ir burnoje. Ji trepsi, jis suka. Nepraleido nė vienos. Tada lėtai patraukė atgal gatve. Palūkėjęs ir įsitikinęs, kad jis nebegrįš, prisėlinau ir pačiupau vieną rožę, kuri atrodė mažiausiai sugadinta, ir parnešiau namo, kur ištiesinau kaip mokėdamas. Įkišau ją į tuščią kavos puodelį ir palikau ant Normano stalo prieš pat knygyno atidarymą. Būčiau įpylęs ir vandens, bet nesugebėjau.

Išvydęs Normano reakciją į gėlę, pasigailėjau nuėjęs per toli. Jis atrodė nuoširdžiai išsigandęs. Išpūtęs akis spoksojo į keistą geltoną rožę savo kavos puodelyje, tada apsidairė po kambarį, pažiūrėjo net po stalu, tarsi baimintųsi, kad kas nors gali iš ten iššokti. Tada ištraukė rožę iš puodelio ir padėjo ant stalo. Jis nesiliovė varstęs jos žvilgsniu visą rytą, tarsi tikėtųsi, kad gėlė staiga padarys kažką, kas paaiškins jos buvimą, o po pietų išmetė į šiukšlių dėžę. Mano dovana neišdegė. Vietoj džiaugsmo Normanui suteikiau dar vieną rūpestį, ir jaučiausi kaltas. Daugiau jam dovanų nebenešiau.

Niekada nebuvau pilno proto, bet ir su visam jo nepalikau. Galbūt dabar pakelsite antakį, galbūt pakelsite abu, bet faktas lieka faktu — svajonės ir proto išdaigos yra viena, pamišimas — kas kita. O aš ne iš tų, kurie kuoktelėtų patys to neįtardami. Daugybei žmonių su proteliu yra liūdniau nei man. Sužinojau tai iš gerbtino autoriteto, Piterio Erdmano, parašiusio Aš kaip Kitas. Toje knygoje daktaras Erdmanas pasakoja tikras istorijas: nežmoniškai nutukęs žmogus gali atsistoti prieš veidrodį ir matyti save liesą kaip Paryžiaus manekenė, o džiūsna žvelgs į savo atspindį ir matys it drebučių vyniotinis pūpsančius lašinius. Jie iš tikrųjų tai mato. Štai kas yra kuoktelėjimas. Mano problema slypėjo ne veidrodyje, — nieko ten nepamatyčiau, išskyrus tą patį besmakrį vyrutį, — bet vidiniame atspindyje, kurį regiu gulėdamas aukštielninkas ir žiūrėdamas į savo kojų pirštus, sekdamas sau visas tas gražias pasakas, kai įsitraukiu į tai, ką vadinu svajojimu, kai imu gyvenimo beprasmybę ir suteikiu jai pradžią, vidurį ir pabaigą. Mano svajonės aprėpia viską, tiksliau — viską, išskyrus monstrą veidrodyje. Svajose sudėjęs kad ir tokį sakinį: „Muzika baigėsi, ir tyloje visų akys nukrypo į Firminą, kuris abejingas ir nepalenkiamas stovėjo šokių salės tarpduryje“, niekada šokių salės tarpduryje nematau smulkaus besmakrio žiurkino. Būtų visai kitas įspūdis. Ne, visada regiu kažką, kas labai primena Fredą Asterą: liaunas liemuo, ilgos kojos, smakras kaip bato nosis. Kartais net apsirengiu kaip Fredas Asteras. Kaip tik šioje scenoje dėviu fraką ir getrus bei aukštą skrybėlę. Sukryžiuotomis kojomis, nerūpestingai pasirėmęs į lazdelę sidabrine rankena. Jūs dar nepavargote kilnoti antakių? Kartais užsukęs pas Normaną puodelio kavos dėviu rusvą susagstomą megztinį ir mokasinus su spurgais. Atsilošiu krėsle, užsikeliu kojas ant stalo, ir mudu šnekučiuojamės apie knygas, moteris ir beisbolą. Prie šio paveikslo prisegiau frazę PUIKUS PAŠNEKOVAS. O kartais, vis dar labai panašus į Asterą — tik jau išsitaškęs, vėtytas ir mėtytas gyvenimo, lūpos kampučiu prikandęs cigaretę „Lucky Strike”, kaip koks prancūzas, — įsijautęs su žūtbūtiniu įsiūčiu barškinu senąją „Remington” mašinėlę. Dievinu jos vežimėlio džergžtelėjimą, pasigirstantį, kai išplėšiu vieną lapą ir su įniršiu įdedu kitą. Galėčiau tęsti ir tęsti, papasakoti apie beldimą į duris, droviai įžengiančią Džindžer, kuri laiko sumuštinį su sūriu, paruoštą specialiai man, apie žvilgsnį jos akyse. Netgi galėčiau papasakoti, kas parašyta tuose lapuose, kurių šūsnis guli prie rašomosios mašinėlės.

Operos fantome yra fragmentas, kai fantomas, didysis genijus, dėl savo bjaurumo besislapstantis nuo žmonių akių, prisipažįsta užvis labiausiai norintis tiesiog pasivaikščioti vakare alėjomis su gražia moterimi už parankės, kaip eilinis buržua. Mano galva, tai viena labiausiai jaudinančių ištraukų literatūroje, nors Gastonas Leru32 ir nebuvo Didis Rašytojas.

7 SKYRIUS

Kiekvieną savaitę laikraštis pranešdavo vis niūresnių naujienų apie vadinamąją Skali skvero renovaciją. Daugelis vietinių įmonių jau užsidarė, prieš tai paskelbusios milžiniškus galutinius išpardavimus, ir dabar stovėjo tamsios ir tuščios, užkaltos fanera, o kitos tiesiog sudegė iki pamatų. Ir vis tiek Normanas nepasidavė. Mums vis dar išpuldavo sėkmingų dienų, bet tokių kaip kadaise nebepasitaikydavo. Net geriausiomis dienomis apsilankydavo mažiau pirkėjų, o lietingomis dienomis Normanas nė nesivargindavo išsitraukti dulkių šluotelės. Retkarčiais matydavau, kaip pirkėjai nupučia dulkes nuo knygų prieš jas atversdami, tik jis, regis, niekada to nepastebėdavo. Darbavosi kaip anksčiau, bet galėjai matyti, kad širdies į darbą nebededa.

Darbavausi ir aš. Smukus verslui, atsirado daugiau laiko kurti svajonių pilis. Svajonės buvo didingos — ištisi romanai. Kartais kiauras dienas sugaišdavau prie vienos scenos. Galbūt tai piknikas Rivjė paplūdimyje. Galbūt 1929-ųjų vasara — akcijų rinka jau žlunga, bet niekas to nežino. Ką jie nešioja? Kokius batus? Kokias apatines kelnes? Kaip apsikirpę? Kokia jų mašina? Kaip įrengtas salonas? Kiek kainuoja benzinas? Ar jie atsivežė knygą? Iš ko padaryti sumuštiniai? Į ką įvynioti? Kokios rūšies cigaretės? O limonadas? Koks ten paukštis gieda? Kokiame medyje jis slepiasi? Dabar man visa tai nesukeltų didelių sunkumų. Esu nusisvajojęs į tokias tolybes kaip Tangų dinastijos Kinija, Maču Pikču ir septyniasdešimt trečiasis „Empire State Building“ aukštas.

Vieną vėlyvą vakarą buvau įsitraukęs į svajonę apie pamišusį poetą prancūzą. Aš — arba jis, arba Fredas Asteras, jokio skirtumo — netekau kojos, kaudamasis Paryžiaus Komunos pusėje. Ilgi skausmo ir absento metai išvedė jį — mane, mus — iš proto. Šioje scenoje, vykstančioje lietingą naktį, matome jį siauroje Paryžiaus gatvėje, kumščiu daužantį garsiosios aktorės Saros Bernar33 namų duris. Kitame delne gniaužia ištraukas (suvyniotas į klijuotę, kad apsaugotų nuo lietaus) iš savo nemirtingos ir beprotiškos poemos „Ode a la Nuit”. Rūsyje kaip tik skaičiau Encyclopedia Britannica straipsnį apie Sarą Bernar, kai mane privertė krūptelėti rakinamos krautuvės durys. Nėriau į protėvių landą, užropojau rašalo juodumo šachtomis ir Balkoną pasiekiau tą akimirką, kai Normanas kabino lietpaltį. Ką gi, lijo ir Bostone. Jis dar nė karto nebuvo grįžęs į krautuvę po uždarymo, tad sunerimusiu žvilgsniu sekiau, kaip jis vaikšto nuo stelažo prie stelažo, dairosi aplinkui taip, tarsi lankytųsi čia pirmą kartą. Paskui atsisėdo į savo įprastą krėslą. Atsisėdo ant pažįstamos raudonosios pagalvėlės, abu delnus sudėjo ant stalo, ir ėmė verkti. Neišleido nė garso, neužsidengė veido, tik ašaros tyliai ritosi skruostais, maišėsi su lietaus lašais ant jo veido ir smakro, byrėjo ant marškinių. Aš be garso šūktelėjau: „Drąsiau, pone Šainai. Rytoj išauš nauja diena. Nedarykite kvailysčių“. Jaučiausi taip blogai, kad į galvą lindo vienos banalybės. Netgi pasvarsčiau galimybę žemyn galva pulti iš Baliono, kad tik jį išblaškyčiau.

O iš tikrųjų štai ką norėjau padaryti (ir vos nepadariau): išlėkti iš Žiurkių Landos, mestis jam po kojų ir lyg bepročiui pabučiuoti jo batą. Jis būtų giliai sujaudintas. Išsikraustydamas pasiimtų mane su savimi. Įdomu tai, kad iliuzijos neturi ribų. Ką gi pamanytų Normanas apie žiurkę, atskuodžiančią iš už seifo ir prilimpančią jam prie bato? Tikrovėje egzistuoja skirtumai, kurių neperžengsi.

Gyvenimas trumpas, bet prieš užsilenkdamas dar gali išmokti keleto dalykų. Vienas iš mano pastebėjimų — priešybės visada susijungia. Stipri meilė virsta stipria neapykanta, tyli taika perauga į triukšmingą karą, baisus nuobodulys pagimdo didžiulį jaudulį. Tas pats nutiko ir man su Normanu. Sakyčiau, ta naktis knygyne, kai Normanas verkė, o aš, irgi vos neverkdamas, kybojau virš jo, buvo mūsų santykių apogėjus, didžiausio artumo akimirka. Visišką intymumą seka visiškas atšalimas. Buvo šeštadienio vakaras. Sekmadieniais krautuvė visuomet būdavo uždaryta, taigi kitą dieną Normano nė nosies nemačiau. Sekmadienio naktį iš Rialto grįžau apsinuodijęs. Tikriausiai papuolė sugedusi dešrelė. Šitaip man buvo nutikę ir anksčiau, todėl nesijaudinau. Pirmadienį iš ryto jaučiausi geriau, tačiau buvau dar nekokios formos, tad nusprendžiau nerizikuoti ir tą vakarą į Rialto neiti, nors tai reikštų, kad iki antradienio negaučiau nė kąsnio. Normanas sėdėjo savo vietoje prie stalo su laikraščiu ir kava, o aš sėdėjau Balione, budriai dairydamasis sielvarto ženklų. Atidžiai stebėjau, kaip jis iš lėto nuleido kavos puodelį, taip lėtai, kad dešinioji akis ir skruostas vos vos krustelėjo, lyg lelijų lapai rudame vandenyje. Kažin, svarsčiau aš, ar šis keistai sulėtintas judesys — dar vienas širdgėlos simptomas? Dėl savo nemeilės veidrodžiams niekada iki galo neįkirtau šviesos lūžio dėsnių. Taigi ne iš karto supratau, kad jeigu aš matau jo akį, vadinasi, ir jis mato manąją. Nepaisydamas šios lemtingos simetrijos, aš ir toliau žiopsojau persisvėręs per Baliono kraštą, o Normanas tuo metu lėtai atsilošė krėsle, sunėręs pakaušyje rankas, lyg rąžytųsi. Dabar jis žvelgė tiesiai į lubas, ir vieną ilgą akimirką jo tamsus ir niūrus žvilgsnis susirėmė su manuoju, juodu ir žibančiu. Siaubas ir atpažinimas. Tada aš įtraukiau galvą atgal ir susigūžiau tamsoje tarp gegnių, sumišęs iš baimės ir džiaugsmo. Jis mane pamatė! Ką jis dabar darys? Aš nebebuvau vienišas. Pabandžiau prisiminti jo akis. Ką jos sakė? Žvelgdamas į praeitį, įsivaizdavau jose išvydęs meilę. Gerasis, supratingasis Normanas — neabejojau, kad jis pastebėjo mano trūkstamą smakrą ir gauruotus skruostus, bet taip pat neabejojau, kad jis sugebėjo pažvelgti giliau ir pro žibančias akis įsiskverbti į bendraminčio menininko ir verslininko sielą.

Likusią dienos dalį tūnojau giliai pasislėpęs. Tik išgirdęs uždaromas ir rakinamas krautuvės duris ir gatve nutolstančius Normano žingsnius, nuropojau į Balkoną pasižvalgyti. Dar balandį buvau prisitempęs į Balkoną popieriaus skiaučių iš senosios šeimyninės gūžtos ir nusilipdžiau nediduką fotelį. Buvo malonu sėdėti ir stebėti, kas vyksta apačioje krautuvėje. Kartais pasilikdavau ten ir po uždarymo, užsisvajojęs, kol gelstantis vakaras palengva užliedavo krautuvę savotišku skaidriu liūdesiu. Mėgau tuos gilėjančius šešėlius ir graudulį, kuris tuomet mane persmelkdavo. Tačiau minėtąjį vakarą aš kaipmat pastebėjau, kad, kol virpėdamas iš baimės ir vilties kiūtojau tarp gegnių, į svečius paslapčiomis buvo užsukęs Normanas. Fotelis buvo pastumtas į šoną ir ganėtinai apglamžytas, o greta jo gulėjo krūvelė neregėto maisto. Saujelė cilindro formos ir neono žalumo žirnelių. Jie skaniai kvepėjo, taigi paragavau. Buvo savotiškai gardūs, priminė sūrį, sumaišytą su karštu asfaltu ir Prustu. Prisiminiau Normano žvilgsnį tą akimirką, kai mūsų akys susitiko, ir pamaniau: „Vis dėlto tai meilė.” Šitaip prasidėjo — ir netrukus baigėsi — viena laimingiausių mano gyvenimo akimirkų. Įsitikinau, kad nebesu vienas. Priklausiau kitam. Vėl krimstelėjau. Per visus veltėdžiavimo mėnesius Rialto niekada nepasiūlė man nieko panašaus. Žirneliai buvo glotnūs kaip ledinukai, traškūs kaip spragėsiai ir, kaip jau minėjau, pasižymėjo sykiu maloniu ir keistu skoniu. Pabandžiau sugalvoti jiems pavadinimą ir apsistojau prie „normanų”: kaip skambėtų „Prašyčiau dėžutę normanų”? Apgailestavau, kad tebejaučiu šleikštulį nuo dešrelės, antraip būčiau sukirtęs daugiau nei keletą šių viliojančių kąsnio dydžio žirnelių.

Po to užmigau tiesiog Balkone. Sapnavau, kad šoku su Normanu. Vilkėjau vieną iš šilkinių Džindžer Rodžers suknių, o jis atlape segėjo mano dovanotą geltonąją rožę. Mums bešokant jis pirštų galiukais maitino mane normanais, muzikos ritmu po vieną kišdamas burnon. Iš pradžių tai buvo malonu, bet paskui ėmiau springti, o jis vis nesiliovė ir bruko per jėgą, ir sapnas virto košmaru. Pabudau kosėdamas ir nusikamavęs. Bandžiau vemti, bet nepajėgiau.

Kitą rytą jaučiausi dar blogiau. Buvau apsvaigęs ir skausmingai kosėjau, o ausyse grumėjo, lyg kas būtų nuleidęs vandenį. Grįžęs dar užkrimtau naujojo maisto ir pasijutau šiek tiek geriau. Tačiau vakarop savijauta vėl pablogėjo, taip nusilpau, kad žengęs kelis lėtus žingsnelius jaučiausi lyg kalną įveikęs. Dvi dienas nebuvau gėręs, ir dabar tegalėjau galvoti apie vandenį. Pažvelgęs iš Baliono pastebėjau, kad Normanas paliko neplautą puodelį. Dugne dar buvo likę rudo skysčio. Pasiryžęs jį gauti, pusiau nuropojau, pusiau nuslydau centrine šachta į Žiurkių Landą. Pasiekęs žemę pamačiau, kad landą iš dalies užstoja nedidelė kartoninė dėžutė. Teko sukaupti paskutines jėgas, kad nustumčiau ją šalin. Pasirodė sunki, mat kone iki pat viršaus buvo pridėta normanų. Besiropšdamas lauk iš landos pastebėjau etiketę: „Žiurknuodžiai“. Skaityti tarp eilučių: „Normanai tau šiknon“. Ant etiketės nebuvo prierašo „gardus ir sveikas maistas”. Užtat buvo iškalbingas „viena porcija užmuša“. Kažin, ar pustuzinis mano nurytų žirnelių užskaitoma kaip viena porcija? Skaičiau toliau: „Pelių, rudųjų ir juodųjų žiurkių naikinimui namuose, ūkiuose ir įmonėse“. Suabejojau, ar esu rudoji, ar juodoji, bet skirtumo akivaizdžiai nebuvo. „Laikyti toliau nuo vaikų ir naminių gyvūnų“. Žiaurūs žodžiai tam, kuris trumpam įsivaizdavo galįs būti ir vienu, ir kitu. Aš merdėjau, kaip ir Pyvis, tik lėčiau, ir ne atsitiktinai užmuštas, bet tyčia nužudytas. Nušliaužiau prie kavos ir ją išgėriau, o tada ilgiau nei valandą ropojau atgal į savo urvą. Net gulėdamas negalėjau atgauti kvapo. Vis kosėjau, o kai nekosėjau, mano plaučiai šniokštė taip, lyg kas klyktų iš gilios duobės dugno. Palaižęs dantenas pajutau kraujo skonį. Įsivaizdavau save mirštantį. Miršta Fredas Asteras, legendinis šokėjas. Miršta Džonas Kytsas, legendinis poetas. Miršta Apolineras, apimtas kliedesių. Miršta Prustas, gražios akys raukšlėtame veide. Miršta Džoisas Ciuriche. Miršta Stivensonas Samoa. Nužudytas miršta Marlou.

Gailėjausi, kad niekas to nepamatys. Nuostabūs drugiai suglaus sparnus, ir aš nustipsiu kaip bet kuri kita žiurkė.

Miegojau ilgai. Ir pabudau ne rojuje, nebent rojus — tai dulkėta vieta tarp dviejų medžio sijų. Vis dar jaučiausi labai silpnas, bet iš dantenų nebesisunkė kraujas. Buvau klaikiai ištroškęs ir alkanas kaip vilkas. Iš apačios pro Baliono kraštą sklindančioje šviesoje šoko dulkės. Stebėjau jas kone iki ašarų sujaudintas viso šio grožio. Nušliaužiau keletą žingsnių, ir lentjuosčių šiurkštumas po mano pėdomis pasirodė neapsakomai saldus. Nuropojau iki Baliono krašto ir pažvelgiau žemyn. Jis sėdėjo prie stalo ir skaitė laikraštį, tarsi nieko nebūtų įvykę. Žvelgdamas į jo plikę, dabar be vargo nuspėjau, kokius nelemtus gumbus jis taip klastingai slėpė po vienuolišku garbanų vainiku. Laisvai galėjau pajudinti ir numesti lempą ant jo neapsaugoto kiaušo. Bet kad ir kaip atrodytų keista, nors tokia mintis man buvo atėjusi į galvą, atgarsio ji ten nerado. Gyvenime milžiniškas fatalizmas visada saugojo mane nuo kartėlio ir pagiežos jausmų. Be to, tai būtų kerštas fantomui, kadangi mano pažįstamas ir mylimas Normanas apskritai liovėsi egzistuoti, virto tiesiog mano vaizduotės vaisiumi, didžiulio nesusipratimo padariniu — nesusipratimo, dėl kurio kaltas buvau aš pats. Jis tapo tik dar vienu mano svajonių personažu, ne ką tikresniu už tą pamišusį poetą, kuris prieš savaitę baladojosi į Saros Bernar duris. Mano širdis buvo sudaužyta. Žiurkių nuodai, arba Išduota meilė. Visa, kas atrodė pastovu ir tvirta, subyrėjo į šipulius, ir visgi sykiu jaučiausi atgimęs. Kaip sakoma, buvau pasirengęs atversti naują puslapį. Pembruko knygynas jau keliavo į užmarštį, o jo savininkas pasirodė besąs žudikas, smilkiniuose nešiojantis Kaino žymę, taigi atėjo laikas kurti planus.

8 SKYRIUS

Pasaulyje yra dviejų rūšių gyvūnai: vieni turi kalbos dovaną, kiti ne. Gyvūnai, turintys kalbos dovaną, savo ruožtu skirstomi į dvi klases: kalbėtojus ir klausytojus. Dauguma pastarųjų — šunys. Visgi šunys, būdami nepaprasto kvailumo, afaziją priima su savotišku nuolankiu džiaugsmu, kurį išreiškia vizgindami uodegą. Aš buvau kitoks — negalėjau pakelti minties, kad visas savo dieneles praleisiu tylomis.

Seniai seniai, kai dar tik pradėjau meilės romaną su žmonėmis, skaitydamas užtikdavau visokių išmoningų įrengimų, skirtų sušvelninti natūraliam rūšies polinkiui į gedimą bei irimą: galūnių ir dantų protezus, įtvarus, klausos aparatus ir akinius. Taigi nuo jaunumės brandinau mintį pakeisti savo įgimtą trūkumą kokiu nors mechaniniu aparatu. Pirmą sykį susidūręs su žodžiu rašomoji mašinėlė neradau jokio paaiškinimo, tarsi tai būtų kažkas savaime suprantamo ir pažįstamo, ir supratau tik tiek, kad tai daiktas su klavišais, virš kurių kartais laksto miklūs moterų pirštai. Iš pradžių galvojau, kad tai koks muzikos instrumentas, tačiau glumino jo ryšys su tarškesiu. Kai pagaliau išsiaiškinau, kad tas prietaisas skirtas žodžių dėliojimui ant popieriaus, baisiausiai susijaudinau. Nors aplinkui nebuvo nė vienos rašomosios mašinėlės, kurią būčiau galėjęs pačiupinėti savo letenomis, vien jos idėja užtvindė mintis vaizdiniais. Mačiau save visuose krautuvės kampuose išslapstantį genialius mašinėle spausdintus raštelius Normanui, kurie jam būtų tikras galvosūkis. Svajodavau, kad jis juos atranda, pasikaso galvą ir palieka savo ranka rašytus laiškučius mainais.

Ką gi, jau žinome, kaip Normanas mane nuvylė. Su rašomąja mašinėle tas pats galas. Atkapsčiau smulkius aprašymus ir brėžinius, netgi mačiau filmuose, kaip jos veikia. Nuosprendis buvo neginčijamas: per didelė, per sunki. Kai esi mažas, būti genijumi nepakanka. Net jei galėčiau nuspausti klavišus, galbūt šokinėdamas ant jų iš viršaus, niekada nepajėgčiau užsukti popieriaus ant veleno — žiurkėms prastai sekasi su rankenomis, — ar atstumti atgal į vietą ilgo sidabrinio sverto, dėl kurio vežimėlis sudžeržga. Iš filmų sužinojau, kad rašomoji mašinėlė tikrai kuria savotišką muziką, bet supratau, kad niekada jos neišgirsiu savo ausimis — nei žvalaus dzingtelėjimo įveiktos eilutės gale, nei ilgo ovacijų čirpesio stumtelėjus vežimėlį į pradžią, prieš pradedant naują. Reikalai susiklostė taip, kad baigęs eilutę neišgirstu nieko, tik į atminties bedugnę be perstojo byrančių minčių tylą.

Bet kaip jau esu sakęs anksčiau, kai rimtai ko nors užsimanau, galiu būti labai atkaklus, tad idėjos kalbėtis su žmonėmis nepamiršau. Praėjus vos porai savaičių po to, kai apleidau rašomosios mašinėlės projektą, skyriuje KALBOS aptikau ploną geltoną brošiūrą pavadinimu Pasakyk tai be garso: Paveikslynas, o jame — tuzinus pieštų kurčiųjų naudojamų ženklų. Kai pirmą kartą išvydau šią knygą, buvau tikras, kad pagaliau radau tai, ko ieškojau. Dažniausiai vartojami žodžiai buvo sudėlioti abėcėlės tvarka, kaip žodyne, o prie kiekvieno įrašo buvo pridėtas „apibrėžimas“ — nuotrauka, kurioje daili moteris raudonu megztuku rodė atitinkamus ženklus. Manau, būtent dėl jos ženklų kalbos idėja man susisiejo su Meilutėmis. Pavyzdžiui, šalia žodžio draugas puikavosi grakšti megztuku apsitempusi Meilutė, kuri laikė kartu sudėjusi kairįjį ir dešinįjį smilių. Draugiški pirštai vienas šalia kito. Aš ir vėl atgavau viltį. Ir visai be reikalo, mat, kaip netrukus paaiškėjo, šios nebylios kalbos kūrėjas numatė ją sutvėrimams, turintiems pirštus. Su tuo, ką turėjau aš — o turėjau kojas ir letenas — buvo neįmanoma išstenėti net elementariausių frazių. Geriausiu atveju man išeidavo savotiškas mikčiojimas. Atsistodavau prieš veidrodį — jau vien tai buvo skausminga — ir balansuodamas ant kriauklės krašto, ženklais bandydavau išreikšti: „Ką tu mėgsti skaityti?” Apsimesdavau, kad mano kūnas — tai delnas, o kojos — pirštai, o frazės viduryje taisykles keisdavau, ir tada priekinės kojos virsdavo rankomis, o užpakalinės — nykščiais. Plekšnodavau sau į krūtinę, tada sukryžiuodavau kojas ir susiriesdavau į kamuoliuką — blaškydavausi šen ir ten it paklaikęs, tarsi žmogus, kurio rūbai užsidegė. Tai buvo beviltiška.

Kaip žinia, desperatiškos situacijos gimdo desperatiškas viltis, taigi po to, kai manęs vos mirtinai nenunuodijo Šainas, aš vėl grįžau prie ženklų idėjos. Tuo metu nusprendžiau, kad man pakaks elementarios frazės, ko nors, kas leistų žmonėms suprasti, jog esu protingas ir draugiškas. Nuo pirmųjų bandymų buvo praėję marios laiko, ir nors retai kas iš krautuvės dingdavo be mano žinios, baiminausi, kad vieną dieną kas nors galėjo pasprukti su brošiūra, kol buvau išėjęs į Rialto ar snaudžiau palubėj. Aišku, koks nors kurčnebylys, užtat labai tylus. Taigi vos tik Šainas užrakino duris, sykį kostelėjo (toks buvo jo įprotis, savotiškas vakaro pasveikinimas) ir nupėdino tolyn gatve, galvotrūkčiais puoliau apačion ir nukūriau skersai krautuvės į kampą, kur anksčiau gulėdavo knyga. Ten ji ir tebebuvo: geltonas griežinėlis, kaip sūris suspaustas tarp nesijotų rugių Serbų— kroatų žodyno bei šviesesnių rugių Vokiečių kalbos pagrindų verslui. Kai su didžiausiu vargu man pavyko ją ištraukti iš lentynos, pastebėjau, kad vidiniame viršelyje pieštuku pažymėta kaina nuo dvidešimt penkių centų susitraukė iki penkinės.

Lėtai versdamas puslapius, kamantinėjau Meilutę. Ieškojau paprasčiausios ir aiškiausiai suprantamos frazės, kokią tik leido mano fizinės ribos, ir nė nemirktelėjęs išmokau pasakyti „viso gero, užtrauktuk”. Ne Šekspyras, aišku, bet geriausia, ką sugebėjau. Atsistojau ant užpakalinių kojų ir pamojavau priekine letena „viso gero“, — o paskui sau ant krūtinės ta pačia letena pavaizdavau užtraukimo judesį. Treniravausi prieš veidrodį: mostas — užtrauktukas, mostas — užtrauktukas, kol išmokau atmintinai, o tada iškilo nauja problema: kam aš tai pasakysiu? Savaime aišku: kurčiajam. Bent jau įgijau naują gyvenimo tikslą: rasti kurčią žmogų. Tačiau kurtieji ant medžių neauga. Plačiai atsimerkęs dairiausi ir vyliausi, kad kuris nors tiesiog užsuks į knygyną, o aš tada išbėgčiau ir prisistatyčiau. Nemanau, kad bent vienas kada nors buvo užėjęs, nors sykį užsuko toks senis, ilgai naršė ir pagaliau išsirinkęs knygą sumokėjo už ją be žodžių. Taigi jis galėjo būti kurčias. Bet kol aplinkui sukinėjosi Šainas, supratau, kad pasinaudoti proga nepavyks. Pirkėjas atrodė senas ir paliegęs, ir jeigu būčiau išbėgęs ir metęsis jam po kojų, vargiai būtų galėjęs mane apginti.

Niekada fiziškai nebuvau nuėjęs toliau Skali skvero, bet apie Bostoną daug žinojau iš knygų ir žemėlapių, todėl galėjau jį išskleisti ir apžiūrinėti savo galvoje, visutėlį nuo Arlingtono iki Kolumbus Pointo, tarsi žiūrėčiau iš lėktuvo. Ir štai kaip tikras aksietis gavau užduotį — užmegzti kontaktą su dominuojančia rūšimi. Aišku, jau buvau tai išbandęs su Šainu, ir vos nesulaukiau aksiečių galo. Bet platus apsiskaitymas neleido abejoti, kad be daugybės sadistų, išgamų, psichopatų ir nuodytojų dominuojančioje rūšyje pasitaiko ir taikių bei užjaučiančių egzempliorių, ir dauguma pastarųjų — moterys. Galėjau ieškoti kontaktų Skvero gatvėse, tačiau kažkas veiduose įspėjo mane to nedaryti. Jau esu išpažinęs, kad anuomet tebebuvau grynas miesčionis, tad, savaime aišku, pageidavau, jog pirmasis mano pašnekovas, ar, taip sakant, mano kalbos skaistybę atimsiantis asmuo priklausytų aukštesnei klasei — kaip aš ją suvokiau. Kadangi tinkamiausios moteriškos lyties personos — Veleslio ir Redklifo koledžų studentės ar Sen Kler pensionato auklėtinės — man buvo nepasiekiamos, linkau prie Miesto sodo, kuris buvo įsikūręs vos keli kvartalai į vakarus nuo Skvero. Čia jūs vėl matote, kad nepaisant polinkio į išrankumą, ant žemės stoviu visom keturiom ir prireikus galiu būti visai praktiškas.

Kelionei reikėjo lietingos nakties, kai žmonės virš galvų iškėlę laikraščius ir skėčius zuis tarp automobilių ir namų durų, pernelyg susirūpinę, kad pastebėtų menką gyvulėlį, krypuojantį po mašinomis savo keliu vakarų kryptimi. Ilgai laukti neteko. Kitą šeštadienį, penktą valandą vakaro, Šainas uždarė knygyną ir išsmuko lauk, palindęs po varvančiu juodo skėčio skliautu. O kažkur po vidurnakčio, kai išsiruošiau į Miesto sodą, lietus pylė visu smarkumu, nors asfaltas po mašinomis tebebuvo sausas ir šiltas. Rūpesčių kildavo tik kertant tarpus — atviras erdves, kurias tekdavo perbėgti sprintu. Prieš bėgdamas palaukdavau tinkamos progos (nepamiršau vargšo Pyvio), o brėkštant pagaliau kirtau Viešąjį parką ir vienu šuoliu liuoktelėjau į Miesto sodą.

Tenai žėlė minkšta žolė, ji skaniai ir saldžiai kvepėjo. Tai buvo pirmoji žolė mano gyvenime, tad šiek tiek jos parupšnojau. Lietus liovėsi, rytuose švito dangus. Visą kelią iki pat Tremonto gatvės puldinėjau nuo mašinos prie mašinos, mano kojos ir kūno apačia buvo pajuodę ir aptaškyti smėliu bei alyva. Apsivaliau kaip mokėdamas, tada nuropojau po kažkokiu krūmu ir užmigau. Kai pabudau, švietė saulė, ir aš išvydau medžius. Niekada iki tol nebuvau matęs tikrų medžių. Krūmas, po kuriuo slėpiausi, augo greta betoninio tako, ėjusio išilgai viso Miesto sodo. Iškišau nosį laukan ir pamačiau vaikštinėjančius gražiai apsirengusius žmones. Aidėjo bažnyčios varpai. Jaučiausi keistai atsietas, tarsi regėčiau save iš šalies. Turėjęs mirti žiurkius nenumirė. Silpnas ir purvinas, bet jokiu būdu ne miręs, kuo gyviausiai tūnojo po krūmu ir rezgė planą.

Stebėjau vaikštinėjančius žmones, stebėjau, ką jie daro su rankomis. Ar jų rankos kalba? Visą rytą stebėjau rankas, siūbuojančias prie šonų, subruktas į kišenes, glostančias vėjo ištaršytus plaukus, mojuojančias pasisveikinant, rodančias į voveres, sugniaužtas į kumščius, gliaudančias žemės riešutus, krapštančias nosis, besikasančias klynus ir laikančias kitas rankas. Visos rankos buvo įnikusios į tuos veiksmus be jokių kalbų. Aš ėdžiau žolę. Dusyk išlindau lauk ir nuknisau riešutus, skirtus voverėms. To nepakako.

Visą dieną negavau paėsti tikro maisto. Jaučiausi nusilpęs, o silpnumas mane gąsdino.

Buvo jau beveik sutemę, kai pamačiau jas ateinant — dvi moteris ir mažą mergaitę, kurios ėjo nuo Arlingtono gatvės. Vilkėjo dailius rūbus ir avėjo blizgančius batus. Virš mergaitės galvos moterų rankos kalbėjosi. Pasigailėjau, kad nepraleidau daugiau laiko studijuodamas paveikslyną ir negalėjau suprasti, ką jos kalba. Mano širdis daužėsi. Nerimavau dėl savo silpnumo, bijojau, kad iš baimės ir jaudulio nenualpčiau. Stebėjau, kaip jos artinasi, o kai buvo šalia, išbėgau į tako vidurį ir letenomis pasakiau: „Viso gero, užtrauktuk”. Bandžiau šią frazę sušukti, mojuodamas kuo įnirtingiau. Viso gero, užtrauktuk. Viso gero, užtrauktuk. Lyg to būtų maža, nusprendžiau sustiprinti įspūdį ir iš visų jėgų cyptelėjau. Kaip supratau, pavyko. Moterys ir mergaitė stabtelėjo, visos trys išsižiojusios sužiuro. Viso gero, užtrauktuk. Pasistiebiau ant galinių kojų, kad tai pasakyčiau, bet iš entuziazmo praradau pusiausvyrą ir nuvirtau aukštielninkas. Viena iš moterų pradėjo leisti kvėpčiojantį kriuksintį garsą, ha ha ha, tikriausiai ji juokėsi, o tada mažoji mergaitė suklykė. Negaliu tiksliai prisiminti, kaip klostėsi įvykiai paskui. Kai kurie žmonės šaukė: „Žiurkė, žiurkė!” Vyriškas balsas atsiliepė: „Tai aišku, kad ne voverė”, kitas balsas pridūrė: „Jai priepuolis”, o trečiasis: „Pasiutligė”, ir visi ėmė kalbėti sykiu. Atėjo vyriškis su lazda ir pabandė bakstelėti man į pilvą. Pašokau ant kojų ir puoliau bėgti, o vyriškis mėgino kirsti man lazda. Išgirdau, kaip ji girgžtelėjo į šaligatvį, tada pakilo į orą ir su švilpesiu nusileido man ant kupros, vos spėjau pasiekti žolę, ir kažkas dar suriko: „Nesužeiskite jos.” Įlindau į krūmokšnių eilę ir pasileidau bėgti. Nejaučiau jokio skausmo, bet žinojau, kad už savęs velku kažką sunkaus. Atsisukau ir pamačiau, kad kairioji koja keistai persikreipusi. Bėgant ji nejudėjo, ir aš ją tempiau iš paskos it maišą.

Skausmas mane pasivijo naktį, ir ryte aš vos pajėgiau judėti į priekį, stumdamasis tiktai priekinėmis letenomis, toks smarkus buvo skausmas. Kramčiau žolę. Iš slaptavietės stebėjau, kaip vyras šeria voveres. Jis sėdėjo ant suolelio netoli manęs su popieriniu maišiuku ant kelių, o voverės ropšdavosi ir griebdavo riešutus tiesiai iš jo pirštų. Godumas ir degradacija laukinėje Amerikos gamtoje. Po kurio laiko jam, regis, įgriso. Apvertė maišiuką, ir visi riešutai pasipylė ant suolelio ir žemės. Vyras patraukė savais keliais, voverės straksėjo rankiodamos riešutus, o kai daugiau nebeliko, dingo ir jos. Bet vieną riešutėlį jos pražiopsojo, mačiau jį žolėje vos už kelių pėdų nuo slėptuvės. Kažkas kitas, apsirengęs mėlynai, atėjo ir užsėdo suolelį. Man nerūpėjo. Per smarkiai norėjau to riešuto, kad dėl ko nors jaudinčiausi, taigi nuropojau ir jį pačiupau. Prisimenu, koks buvo skanus.

9 SKYRIUS

Paskui prisimenu tik siūbavimą ir stiprų žmogaus kvapą. Atsigavęs apsižiūrėjau, kad guliu kaip kūdikis suvystytas į tą kvapą ir dusinančius vilnonio audinio sluoksnius. Viduje buvo tamsu, siūbavo ir labai skaudėjo. Priekinėmis letenomis prarausęs šiurkštaus audeklo klostes, sugebėjau iškišti galvą laukan į šviežią orą. Godžiai kvėpuodamas regėjau mėlyną dangų, suraižytą laidų ir įrėmintą namų stogų. Atsmaukiau dar vieną klostę ir vienoje pusėje išvydau mašinas, kurias lenkėme mes, kitoje — mašinas, kurios lenkė mus. Atsigręžiau atgal ir viršuje pamačiau žydrą dangų, o tada, dar toliau, tokio pat žydrumo žmogaus akį. Ji žvelgė tiesiai į mane, o jos sesuo tuo metu stebėjo eismą.

Džeris Magūnas sunkiai šnopavo, iš visų jėgų mindamas pedalus, ir kas kartą iškvėpdamas išpūsdavo ūsus. Jo minamas dviratis lingavo į šonus, o vielinis krepšys sūpavosi it lopšys. Padėjau galvą ant kvepiančios vilnos — kaip sužinojau vėliau, tai buvo Džerio megztinis, Džerio kvapas, — ir užsimerkiau. Storas megztinis sušvelnino kratymą, bet nesumažino kojos skausmo. Priekinis ratas po krepšiu cypė. Būčiau norėjęs Džeriui pasakyti „viso gero, užtrauktuk”, bet neturėjau jėgų, o ir šiaip abejojau, ar suprastų.

Ir taip aš antrą kartą atsidūriau Kornhilo gatvėje. Pirmąkart įsiūbavau Mamos įsčių vandenyse, o dabar — Džerio megztinyje. Parplaukiau krepšyje tarytum Mozė.

Kai pasiekėme Pembruko knygyną, Džeris kaip įmanydamas švelniau perkėlė dviratį per šaligatvio bortelį ir atrėmė į krautuvės langą. Pro stiklą mus stebėjo rūstus Šaino žvilgsnis: platus jo veidas priminė pelėdą, kuri tuoj mesis ant mūsų kiaurai vitriną. Žvilgčiodamas iš vilnonės prieglaudos pintinėje, buvau arčiau jo nei kada nors anksčiau, netgi arčiau nei tą lemtingą dieną, kai mūsų akys pirmąsyk susidūrė, manosios — kupinos meilės, o jo — kupinos... ko? Paniekos, kaip man dabar atrodo.

O Džeris, kaip paprastai, jį tiesiog ignoravo.

Jis suvystė mane į vilną, ir mes įėjome pro duris, virš kurių buvo iškaba KAMBARIŲ NUOMA. Alkūnėmis pastūmė stiklines duris su užrašu DR. LIBERMANAS, BESKAUSMIS DANTŲ GYDYMAS. Atsidususios jos užsivėrė mums už nugaros. Viduje buvo tamsiau, tvyrojo šaltas drėgmės kvapas. Sunkiai ir iš lėto, pirmiausia statydamas ant pakopos dešiniąją koją, tada pritraukdamas kairiąją, kaip vaikas, jis užnešė mane per tris tamsius laiptų maršus į viršų. Kvėpuojant jo ūsai tai kilo, tai leidosi, o laiptų aikštelėse mes truputį pailsėdavome. Kiekviename aukšte buvo po kelerias duris. Visos dažytos rudai, išskyrus daktaro Libermano, kurios buvo žalios, ir visos turėjo matinio stiklo viršulangį.

Džerio kambarys buvo viršutiniame aukšte, pačiame gale. Pasidėjęs megztinį ant sulenktos alkūnės, jis pasirausė kišenėje. Ištraukė saują visokios smulkmės — degtukų dėžutę, kelias monetas, baltos virvės galelį, keletą žemės riešutų, varinį varžtą. Didžiąją dalį išbarstęs ant žemės, pagaliau sugraibė raktą. Jo pirštai buvo trumpi ir stori. Atrakino duris, stumtelėjo jas koja, ir mes užėjome vidun. Atsargiai paguldė mane ant lovos, ištraukė ranką iš po vilnos taip, kad neužgautų, ir iš megztinio surentė savotišką lizdelį. Timptelėjo vieną šoną žemyn, kad galėčiau dairytis nepakeldamas galvos.

Kambarys nebuvo labai didelis, ir iš pirmo žvilgsnio atrodė daugiausia atliekantis sandėlio funkciją. Be baldų — geležinės lovelės, suplyšusio odinio fotelio, iš kurio lindo baltas kamšalas, komodos, apvainikuotos pakrypusiu veidrodžiu, ant kurio kažkas greičiausiai lūpdažiu buvo nupaišęs išverstakį ūsuotą snukelį iškištu liežuviu, knygų lentynų, sukurptų iš nedažytų lentų ir betono plytų, stalo baltu emaliuotu paviršiumi, palei kraštus suskeldėjusiu iki juodumo, — dar stovėjo dėžės, kartoninės ir medinės, sukrautos viena ant kitos beveik iki pat lubų. Aukščiausios stirtos viršuje pavojingai svirduliavo raudonas vaikiškas karutis — toks, kurį traukia už ilgos metalinės rankenos. Karučio šonai buvo paaukštinti medinėmis lentutėmis, kažkas ant jų buvo ranka užrašęs E. DŽ. MAGŪNAS — didelėmis raudonomis ir geltonomis raidėmis, kaip ant cirko vežimo. Po kelių minučių Džeris užnešė dviratį ir įgrūdo jį tarp likusio turto. Nemačiau jokio kito žmogaus, kuris gyventų visiškai kaip žiurkė.

Jis atidarė sieninės spintos duris ir ėmė raustis, kapstydamas rankomis, niurnėdamas ir svaidydamas daiktus čia pat ant grindų — drabužius, batus, pusiau išardytą patefoną, skrudintuvą, daugybę žurnalų Life ir dar daugiau dėžių. Priminė šunį, besikapstantį purve. Už spintos buvo savotiška niša, kurioje tilpo kriauklė ir virtuvinis stalas. Stalą iki grindų dengė mėlynas skuduras, kuris, kaip vėliau sužinojau, slėpė skardinę šiukšliadėžę. Ant stalo tarp suverstų keptuvių ir lėkščių stovėjo žalia turistinė viryklė. Pro vienintelį didelį apgliaumijusį langą skverbėsi dienos šviesa. Ant jo kabojo žaliuzės, bet nebuvo užuolaidų, o apačioje stovėjo radiatorius, kurį kažkas bandė — pusiau iš bėdos — nuteplioti raudonai.

Džeris rado tai, ko ieškojo spintoje: pilką batų dėžę, kurią dugnu aukštyn padėjo ant lovos šalia manęs, išversdamas jos turinį — laiškus, vokus, pluoštą mėlynai baltų kortų su užrašu DVIRATIS ir šūsnį nuotraukų. Vienoje aukštyn kojomis pamačiau jaunesnį Džerį trumpais juodais plaukais ir ilga viršutine lūpa, kaip Henrio Milerio34. Jis sėdėjo prie stalo, užversto popieriais. Užkluptas berašant, tebespaudžiantis prie lapo rašiklį, su sustingusia šypsena žvelgė aukštyn. Turėjo baltus dantis. Senasis žilaplaukis irgi šypsojosi ir švelniai mane kalbino, prašė nesijaudinti ir nebijoti, o jo ūsai judėjo, pro juos ropojant žodžiams. Jo dantys dabar buvo ilgi ir geltoni, o iš burnos trenkė cigaretėmis ir mėsa.

Dėžės dugne jis paklojo sulenktą rankšluostį — ant jo buvo užrašyta RUZVELTO VIEŠBUTIS — ir atsargiai įkėlė mane vidun, o dėžę pastatė ant žemės. Rankšluostis buvo mėlynai dryžuotas. Džeriu nekvepėjo. Jis vis kalbino mane tuo pačiu linksmu ir švelniu balsu, — giliu ir gergždžiančiu, — o pats tuo metu nepasukdamas galvos knisosi po šaldytuvą.

— Ką gersi, Vade? — sugirgždėjo jis. — Pieno? Pienas gerai. — Jis ištraukė stiklainį raudonu dangteliu. — Ar kada ragavai riešutų sviesto? — Jis priklaupė prie mano dėžės ir palenkė didžiulę galvą.

Niekada nebuvau ragavęs riešutų sviesto. Nei pieno, jei neminėsime to keisto skysčio, kurio iškaulydavau iš Mamos. Pienas buvo patiektas stiklainio dangtelyje, o trupinėlis riešutų sviesto — ant vaškinio popieriaus skiautės. Riešutų sviestas buvo gardžiausias kada nors ragautas daiktas. Pienas irgi buvo skanus, toks vėsus ir saldus. Jis stebėjo, kaip aš kertu. Stebėjo, kaip laku pieną ir šypsojosi. Padrąsino: „Niam niam, varyk iki dugno.”

Tada ėmė kuistis nišoje. Pastatė vandens puode virti ryžius, o išviręs nusunkė, pakreipęs virš kriauklės, prilaikydamas dangtį rankšluosčiu. Nuo kriauklės pakilo garų debesis, langas aprasojo. Jis pažvelgė į mane ir tarė: „Oplia.” Girgždėdamas nusijuokė. Ant ryžių užpylė sojų padažo ir išmaišė. Nustūmė stirtas knygų ir popierių bei nešvarius indus, ant stalo padarydamas vietos lėkštei. Kabino ryžius šaukštu, suspaudęs jį kumštyje kaip vaikas ir labai lėtai kramtydamas. Tikėjausi, kad dar šiek tiek mane pakalbins, bet tą vakarą nebekalbino.

Sumetęs visus indus į kriauklę — oplia — jis pasiėmė švarką ir išėjo lauk, ir labai ilgai negrįžo, o kai parsirado, buvo jau taip vėlu, kad miestas buvo beveik nutykęs, išskyrus kartkartėmis pasigirstančią sireną ar mašinos signalą bei garsų tvinkčiojimą mano kojoje, ir nuėjo miegoti nebedegdamas šviesos. Jis kvepėjo kaip Mama. Girdėjau, kaip per miegus lėtai ir sunkiai kvėpuoja, girdėjau, kaip juokiasi sapne, o ryte pastebėjau, kad jis vis dar apsirengęs.

Štai taip prasidėjo mano gyvenimas su Džeriu Magūnu, antruoju mano mylėtu žmogum. Keletą dienų ne kažin kiek tegalėjau pajudėti, o skausmas neleisdavo užmigti. Tykiai gulėdavau dėžėje ir galvodavau daiktams vardus. Stalą, kuris visada buvo nukrautas daiktais, pavadinau Kupranugariu. Savo dėžę pavadinau Viešbučiu. Langas tapo La Fontaine Lumineuse, o odinį fotelį pakrikštijau Stenliu. Vadinau daiktus ir stebėjau Džerį. Dienos metu neišleisdavau iš akių nė vieno jo judesio, o naktimis klausydavausi jo kvėpavimo.

Rankšluostį jis buvo sulankstęs taip, kad viršuje matėsi raidės VELT, tad užmerkęs vieną akį, o kitą prikišęs prie banguoto ir puraus jo paviršiaus, priešais save regėdavau ištisą savaną, pradedant didžiule T pirmame plane, panašia į storą belapį baobabą, baigiant paskutine mažyte V, viliojančia į tolybę. Pirmomis dienomis, kai Džeris kur nors išeidavo, aš tykiai gulėdavau ir stebėdavau gazeles, liuoksinčias per E, bei žirafas, besikasančias gumbuotas galvas į L. Galėdavau tuo užsiimti valandų valandas. Kai pagaliau išgirsdavau spynoje sukamą Džerio raktą ir pakeldavau galvą nuo rankšluosčio, vargšai pabaidyti žvėreliai purptelėdavo kaip paukščiai, jų prislopinti riksmai išnykdavo už apgliaumijusio lango. Tai buvo taip gražu ir liūdna. Nusprendžiau, kad galų gale bemeilyčiau būti gazele, liuoksinčia ir skrajojančia per E, nei žmogum, ir kad verčiau turėčiau ilgas kojas, nei smakrą.

Mano koja pagijo gana greitai, ir savaitei baigiantis aš vėl galėjau ja ramsčiuotis. O dar po kelių dienų ji beveik nebesopėjo, nors ir liko kreivoka, ir nuo to laiko aš šlubčioju. Šlubčioti — gražus žodis. Jis daro tai, ką sako. Niekada nebuvau sportiškas, taigi per daug nesijaudinau likęs šlubas. Jeigu ką, netgi pajutau, kad tai man suteikia išskirtinumo. Man dar būtų patikę papildyti įvaizdį lazdele ir akiniais nuo saulės. Visada jaučiau simpatiją žodžiams elegantiškas ir galantiškas. Mielai būčiau užsiželdinęs ir nedidelę juodą ožio barzdelę.

Džeris kurį laiką vadino mane Vadu, kas man ne itin patiko, tada išbandė Gustavą ir Beną, bet galiausiai apsistojo prie Ernio. Kaip svarbu būti Ernestu35. Ernestas Hemingvėjus. Ernis. Jis man davė į valias riešutų sviesto ir pieno, o pusryčiams patiekdavo skrebučio kąsnelių ar dar ką nors, ką valgė pats ir tikėjosi, kad patiks ir man: ryžių iš puodo ar trintų kukurūzų iš skardinės. Bendromis jėgomis išsiaiškinome, kad žiurkės nevalgo marinuotų agurkėlių.

Jo dažnai nebūdavo namie, kartais dieną, o kartais ir naktį, kartais jis užsibūdavo viešojoje bibliotekoje Kopli skvere, o kartais — bare už kampo, bet dažniausiai — neaišku kur. Jis visada vilkėdavo tamsiai mėlyną kostiumą. Turėjo du vienodus. Skalbė kriauklėje rankomis ir džiovino ant gaisrininkų kopėčių arba radiatoriaus, bet niekada nelygino. Be to, visada ryšėjo kaklaraištį, kurio iki galo neužverždavo. Niekada jo nerišdavo — tiesiog užsimaudavo per galvą ir palikdavo kabėti apie kaklą it pakaruoklio kilpą. Jis visada atrodė taip, tarsi ką tik po išgertuvių, ir jei man reikėtų vienu žodžiu nusakyti jo išvaizdą, pavadinčiau jį nusmurgėliu.

Kai jau pajėgiau išlipti iš Viešbučio ir šlubčioti po kambarį, Džeris neprieštaravo. Namus jis prižiūrėjo siaubingai, ir neprieštaravo niekam, ką bedaryčiau, net kai iškrapštydavau iš Stenlio kamšalą, ką itin mėgau, ir įlįsdavau vidun tarp spyruoklių, nors niekada nebandžiau jo akivaizdoje knaisiotis po asmeninius daiktus. Vėl atsistojęs ant kojų pasinaudojau ilgomis jo išvykomis ir iššniukštinėjau kiekvieną buto sprindį, pradedant knygų spinta. Niekada nesu buvęs jokio kito žmogaus bute, tad nežinau, kiek ten knygų paprastai būna. Po Pembruko knygyno, aišku, bet koks skaičius atrodytų menkas. Spėju, Džeris turėjo apie du šimtus. Džiaugiausi radęs Menininko jaunų dienų portretą ir Ulisą, nors, deja, trūko Didžiosios Knygos — deja, nes man niekada nepavyko atkurti puslapių, kuriuos Flo sudraskė, o aš nežiniomis suvalgiau. Be knygų, apatinėje lentynoje stovėjo ilga eilė sąsiuvinių, į kuriuos Džeris rašydavo. Nors šiaip jau esu landus, visgi jaučiau, kad ne visai gerai ten šniukštinėti, nepaisant didžiulės pagundos. Užtat perskaičiau knygas — nemaža jų dalis man buvo naujiena. Pradėjau nuo apatinio kairiojo kampo ir skyniausi kelią viršun, kol neilgai trukus jis mane pričiupo.

Ką tik buvau aptikęs Terį Saterną36 ir ant grindų varčiau jo romaną Pupytė Kendi. Tai buvo viena iš tų pigių klijuotų knygiūkščių, kurios visada bando išslysti ir užsiversti kaip moliuskų geldelės, tad laikiau ją prispaudęs abiem priekinėm kojom. Istorija buvo labai jaudinanti. Prisikasiau iki vietos, kur Kendi mylisi su nykštuku, ir buvau taip įnikęs — matydamas, kas be ko, tam tikrą panašumą su nuosava situacija — kad negirdėjau, kaip Džeris lipa laiptais, o kai išgirdau, buvo jau per vėlu. Matyt, durys nebuvo užrakintos, nes staiga žiū — jis jau stovi ant slenksčio ir sunkiai šnopuoja, vienoje rankoje laikydamas maišą su produktais, kitoje — buto raktą. Tąsyk mane kaip reikiant išgąsdino. Jis ir pats apstulbo ir kurį laiką stovėjo kaip įbestas, nukreipęs į mane raktą tarsi pistoletą. Kadangi aš, taip sakant, buvau pagautas už rankos, supratau, kad neturiu iš ko rinktis — teks blefuoti. Taigi perverčiau puslapį ir skaičiau toliau. Tikėjausi, kad jis supyks, jog nutempiau knygą ant žemės, tačiau jam tai pasirodė nuostabiai juokinga. Atsipeikėjęs nuo šoko, jis ėmė kvatotis visa savo girgždančia gerkle, o tą darydavo nedažnai. Nuo to laiko kas kartą, kai imdavau nuobodžiauti, nebedvejodamas išsitraukdavau knygą, atsiversdavau ant grindų ir skaitydavau tiesiog jo akivaizdoje. Nemanau, kad jis kada nors patikėjo, jog skaitau iš tikrųjų. Man rodos, iki pat galo manė, kad aš tik apsimetu.

10 SKYRIUS

Nors iš pažiūros ir nepasakytum, Džeris, kai blaivas, buvo labai sąžiningas ir taupus žmogus. Jis mėgo šiukšlyne sužvejoti senus sulūžusius daiktus — skrudintuvus, patefonus ir panašiai — ir juos sutaisyti. Kartais jam pavykdavo, kartais ne. Jei nepavykdavo, išmesdavo atgal, jei pavykdavo, sukimšdavo į spintą tarp kitų. Pusę dienos praleisdavo prie stalo ardydamas kokį prietaisą, krapštydamasis su replėmis, atsuktuvais ir juodos lipniosios juostos ritiniais, visą laiką su savimi šnekėdamas — „Dabar šitą vielutę įkišam štai čia, tai termostatas, o čia spyruoklės laikiklis, aha, ir jis lūžęs štai čia”, — o paskui vėl viską sudėdamas į vietą. Jo regėjimas buvo taip nusilpęs, kad jis praktiškai dirbo prikišęs nosį prie stalo, o dėl prastų akių ir storų pirštų dažnai pamesdavo kokią smulkią detalę ant grindų. Mėgau stebėti, kaip jis rėplioja ant visų keturių jos ieškodamas. Priminė lokį. Turbūt būčiau galėjęs pakelti ir paduoti, bet niekada to nepadariau. Be to, buvo juokinga matyti jį įknebusį į darbą, kol didelė apsidrumstus akis šnairuodavo į šalį. Atrodė kaip vaikas, pagautas krečiant kokią išdaigą. O jeigu jam pavykdavo įpūsti gyvybės kuriam nors nustipusiam prietaisui, jis būdavo toks laimingas, kad straksėdavo po kambarį, pats sau prunkšdamas ir kikendamas. Pasaulio taisymas: Mechaniko kova. Kai matydavau jį tokį, taip ir knietėdavo prisegti jam žodį ŠVYTĖJIMAS. Laimė verždavosi iš jo ir užliedavo visą kambarį, ir aš galėdavau dideliais gurkšniais jos įkvėpti. Kai spintoje atsidurdavo keturi ar penki sutaisyti daiktai, veikiantys kaip nauji, jis suversdavo juos į raudonąjį karutį ir kažkur išsitempdavo. Vėliau sužinojau, kad išdalina praeiviams gatvėse.

Vieną dieną, praėjus maždaug mėnesiui po to, kai apsigyvenome kartu, Džeris parnešė namo žaislinį pianiną, kurį buvo iškapstęs iš konteinerio. Jis buvo baltas ir stovėjo ant trijų kojelių, ir dar turėjo mažą kėdutę. Visais atžvilgiais priminė tikrą pianiną, tik neturėjo tiek daug klavišų, o kai kurie iš turimų neveikė. Paspaudus jie neskleidė visiškai jokio garso, nebent duslų nemuzikinį klapt. Išdaužęs kelis tokius klapt, Džeris atsisėdo prie Kupranugario ir visą pianiną išardė dalimis. Čiupinėjosi ir šnekučiavosi su juo keletą valandų, kol pagaliau daugumą klavišų pavyko pataisyti. Po to porą valandų praleido fotelyje su pianinu ant kelių, dviem pirštais skambindamas paprastas daineles. Tada pastatė jį ant žemės ir leido pagroti man. Tą pianiną aš nuoširdžiai pamėgau, o jis suprato ir paliko jį namie. Daugiausia grodavau Koulą Porterį37 ir Geršviną38. O sėdėdamas ant kėdutės ir linguodamas į muzikos taktą, atrodžiau visai kaip Fredas Asteras, ir dainavau visai kaip jis. Aišku, suprantu, kad taip atrodė tik iš tam tikro požiūrio taško, o visa, ką girdėjo Džeris, tebuvo laibas žiurkiškas cypavimas. Bet jis vis tiek jį mėgo. Pirmą kartą, kai jam pagrojau ir padainavau, jis juokėsi tol, kol skruostais ėmė tekėti ašaros. Būčiau bemeilijęs sulaukti kitokios reakcijos, bet iš tiesų — koks skirtumas.

Džeris buvo pirmasis rašytojas, su kuriuo susipažinau, ir turiu prisipažinti — nepaisant jo gerumo, iš pradžių jaučiausi nusivylęs. Kaip jau minėjau, vis dar buvau miesčionis, o jo gyvenimas pasirodė anaiptol ne toks, kokio tikėjausi iš tikro rašytojo. Pirmiausia, jis buvo vienišesnis, nei kada galėjau įsivaizduoti. Na gerai, iš tiesų ne vienišesnis, nei galėjau įsivaizduoti, ir ne ką vienišesnis už mane, bet užtat vienišesnis už kitus rašytojus — taip man atrodė.

Per visus mūsų bendro gyvenimo mėnesius tiktai tris kartus į jo duris kažkas pasibeldė. Visada įsivaizdavau, kad tikras rašytojas — ir aš pats, rašantis savo svajose — daug laiko praleidžia dykinėdamas kavinėse, dalyvaudamas sąmojinguose pašnekesiuose su šarmingais žmonėmis ir kartais parsivesdamas namo gražią merginą ilgais tamsiais plaukais, kurią kitą rytą išspiria lauk, kad galėtų grįžti prie darbo: „Atleisk, lėlyte, bet manęs laukia knyga.” Įsivaizdavau jį ištisas dienas užsidariusį kambaryje, bokalais sriaubiantį viskį, iki paryčių tarškinantį rašomąją mašinėlę. Jis niekada nebūtų švariai nusiskutęs ir niekada — apžėlęs barzda, tik dviejų dienų šeriais. Jo lūpų kampučiuose slypėtų savotiškas kartėlis, o liūdnos akys išduotų ironišką je ne sais quo39. Džeris geriausiu atveju patvirtino viskio taisyklę. Nežinau, kur jis eidavo naktimis, palikdamas mane vieną, bet niekada neparsitempdavo namo įdomių žmonių. Nebent degtukų dėžučių iš kaimyninių barų. Taip pat nebuvo panašu, kad turėtų draugų, netgi nuobodylų. Nebent, žinoma, skaičiuotume atsitiktinius pažįstamus — Šainą ir tuos, kurie pažinojo jį kaip gatvės keistuolį. Tuo atžvilgiu Džerį Magūną pažinojo visas rajonas. Tuo atžvilgiu jis buvo kone įžymybė.

Daug laiko rašymui jis irgi neskirdavo: jeigu rašymu laikysime fizinį žodžių dėliojimą popieriuje, tai daugių daugiausia po valandą kasdien. O kai rašydavo fiziškai, sėdėdavo prie emaliuoto stalo, to paties, prie kurio valgydavo ar taisydavo daikčiukus. Stalas visada buvo užverstas šlamštu — popiergaliais, knygomis, neplautais indais, drabužiais (paprastai tai būdavo skėtis) bei ardomų arba sudedamų prietaisų detalėmis, — taigi jam tekdavo nubraukti viską į šalį, kad atlaisvintų vietos rašymui. Rašydavo pieštuku į mokyklinius sąsiuvinius — tokius, kurių viršeliai marginti juodai ir baltai, imituojant marmurą, o viduryje paliktas baltas stačiakampis su eilutėmis Vardas ir Disciplina. Sąsiuvinio, kurį jis pildė mums gyvenant kartu, vardas buvo Paskutinis rimtas reikalas. Disciplinos nebuvo.

Rašydamas Džeris murmėdavo ir niūniuodavo. Niūniavimas buvo aukštas ir monotoniškas, o murmėjimas — tiesiog murmėjimas, na, gal labiau veblenimas. Skambėjo taip, tarsi kažkas melstųsi tolimame kambaryje — atrodė reikšminga ir visgi neįmanoma išskirti nė žodžio. Jis murmėdavo netgi tada, kai nesėdėdavo prie stalo ir nerašydavo. Tiesą sakant, murmėdavo visą laiką, išskyrus tuos atvejus, kai iš tikrųjų su kuo nors kalbėdavosi. Maniau, kad gal ir jis, kaip aš, rašo knygas savo galvoje. Ta mintis mane drąsino, ir apytikriai tuo metu pradėjau rimtai žiūrėti į nuosavą kūrybą.

Kartais Džeris truputį padaugindavo, ir tada grįžęs namo pakeliui į lovą trankydavosi į baldus ir užmigdavo su visais rūbais. Girdėdavau, kaip naktį keliasi jų nusirengti. O ir šiaip keldavosi nusimyžti į kriauklę. O retkarčiais užgerdavo tiek, kad nebepaeidavo. Tai visada nutikdavo baigiantis juodiesiems periodams — liūdesio periodams, kurie sukosi ratu kaip laikrodis, — ir jie visada atnešdavo daug gero. Neprieštaravau gėrimui — o ir kodėl turėčiau, turint omenyje mano paties praeitį? — bet nekenčiau juodųjų periodų. Visa giluminė neviltis, visas liūdesys ir beviltiškumas, kurį rasdavai jo knygose, tuo metu iškildavo į paviršių, burbuliuodavo jo akyse ir užmaukdavo veidą it vualis. Tais periodais jis tiesiog sėdėdavo dideliame odiniame fotelyje ir spoksodavo į sieną, praktiškai kaip katatonikas.

Jis netgi liaudavosi valgęs ir, grįžtant prie namų, nustodavo šerti mane. Tai man keldavo rimtą nerimą. Jausdavausi bevertis. Kaip jau turbūt nuspėjote, pats esu pakankamai depresyvaus būdo, žinau visas septyniolika nevilties rūšių, taigi net galėdamas kalbėti nebūčiau radęs žodžio, kuris jį paguostų. Kai kas nors apimtas nevilties tau sako, koks šaltas ir neteisingas yra pasaulis, ir kiek daug gyvenime beprasmės kančios ir vienatvės, o tu negali nesutikti nė su vienu žodžiu, atsiduri keblioje situacijoje. Tie jo užtemimai paprastai trukdavo porą dienų, ir aš iš paskutiniųjų bandydavau jį išjudinti. Imdavausi visų įmanomų gudrybių, kad tik kaip nors pralinksminčiau — dainuodavau, pianinu skambindavau bugi vugi, darydavau juokingas grimasas, vaidindavau žiurkę epileptikę — visa, kas geresniais laikais sukeldavo nenumaldomo juoko priepuolį, — bet jis, regis, nieko nepastebėdavo. O paskui, po dviejų ar trijų dienų, tikslus kaip saulėtekis, jis staiga pakildavo nuo fotelio, apsitaškydavo veidą šaltu vandeniu, užsimesdavo švarką ir kaklaraištį, ir netaręs nė žodžio išspūdindavo pro duris.

Iš pradžių tokie staigūs išėjimai mane gąsdino. Bijojau, kad jis neitų ieškoti aukšto pastato ar tilto virš ledinio vandens. Kartais įsikalbėdavau, kad esu Džindžer, ir puldavau jam iš paskos. Visada spėdavau rasti prieš pat nutinkant nelaimei, paprastai kur nors prieplaukos bare, sėdintį vieną prie stalo ir stebintį, kaip viskyje tirpsta ledas. Nedrąsiai timptelėdavau už rankovės. „Džeri, prašau, eime namo.” Jis ištraukdavo ranką ir piktai nusisukdavo. „Prašau, Džeri, grįžk namo. Man tavęs reikia.” Galų gale visada pavykdavo jį įkalbėti. Visas baras stebėdavo mus su užuojauta, ir man tai patikdavo. O iš tikrųjų, aišku, tiesiog sėdėdavau namie ir nerimaudavau. Jis negrįždavo naktį, negrįždavo dvi, o paskui ir vėl parsirasdavo — atrodydavo tikrai siaubingai, griūdavo lovon ir miegodavo kaip užmuštas. O pabudęs atvirsdavo senuoju savimi. Kalbant psichologų terminais, girtuoklystė kur kas naudingesnė, nei dauguma galvoja.

Vieną rytą, praėjus porai dienų po mano atsikraustymo, kai tebebuvau prikaustytas prie Viešbučio, mano sapnus staiga išbaidė baisus sambrūzdis. Iškišau nosį pro dėžės kraštą ir nustebau pamatęs Džerį, apsiglėbusį didelį odinį fotelį. Dūsuodamas ir kriokdamas jis bandė išstumti jį pro atvirą langą. Iš pradžių pamaniau, kad jis išmeta senąjį Stenlį, ir tikėjausi apačioje išgirsti garsų driokstelėjimą. Bet iš tiesų jis tiesiog stūmė krėslą ant metalinių gaisrininkų kopėčių, o išstūmęs išlipo paskui jį, vienoje rankoje laikydamas puodelį kavos, kitoje — žurnalą Life. Ant viršelio pastebėjau užrašą: „Kaip išgyventi atominį sprogimą“. Pasirodo, gražiu oru jis dažnai ten sėdėdavo, skaitydavo laikraštį ar snausdavo. Kartais nusivilkdavo marškinius ir degindavosi. Jo krūtinę puošė žilų garbanotų plaukų kilimėlis, V forma smailėjantis bambos link, o ant kairiojo žasto turėjo raudonos rožės tatuiruotę su apačioje melsvai išraitytu parašu, tiek nublukusiu, kad nebegalėjai įskaityti. Man rodos, ten buvo parašyta „amžinybe“, nors galėjo būti ir „įžymybe“ arba „šunybe“. Gaisrininkų kopėčias su foteliu jis vadino balkonu, visai kaip aš, tiktai visa, ką galėjai matyti iš jo balkono, buvo galinės kelių pastatų sienos, skersgatvis apačioje ir galybė smarkiai aplamdytų šiukšlinių. Ir žinoma, dangus. Municipalitetas liovėsi keisti lemputes gatvės žibintuose, jos viena po kitos perdegė, ir rajonas tapo toks tamsus, kad naktimis galėjome sėdėti balkone ir žiūrėti į žvaigždes. Pirmąsias žvaigždes mano gyvenime. Jose, kaip ir ant Džerio rankos, buvo parašyta „amžinybė“.

Dėl fotelio kaltės į mūsų duris pirmąsyk pasigirdo beldimas. Už durų stovėjo gaisrininkai — trumpulis su uniforma ir dičkis su baltais marškiniais prasegta apykakle. Dičkio krūtinės gaurai buvo tokie pat kaip Džerio, tik juodi. Jis pareiškė Džeriui, kad fotelis blokuoja atsarginį išėjimą. Pavadino jį „grėsme saugumui“. Džeris užginčijo: jeigu kiltų gaisras, jis galėtų peršokti fotelį, galbūt jie norėtų pamatyti, kaip jis peršoka fotelį? Jie nenorėjo, ir supyko, kad jis ginčijasi, ir liepė jam nukelti tą sušiktą fotelį nuo kopėčių. Taigi Džeris nuėjo ir įtempė fotelį vidun, stenėdamas ir kriokdamas kaip lokys. Po dviejų dienų išnešė fotelį atgal. Jis tai vadino kovojimu su sistema.

Kai mano koja pagaliau pagijo, pradėjau rimtas paieškas, dairiausi išėjimo. Kambarys, kad ir koks mielas, buvo savotiškas kalėjimas. O po kelių savaičių pradėjau nuoširdžiai ilgėtis knygyno, žmonių ūžimo ir bruzdesio šeštadieniais, netgi baugių naktinių išvykų į Skverą, bet labiau už viską ilgėjausi Rialto ir Meilučių. Džeris turėjo keletą žurnalų Peep Shoiv, kuriuos mėgau žiūrinėti, jų spalvotose nuotraukose rasdavau pusnuogių Meilučių, kartais klūpančių ant keturių, kartais ne. Jos dažnai būdavo pasitiesusios kilimėlius, bet vis dėlto tai neprilygo filmams.

Iš pradžių maniau, kad išėjimo iš kambario nėra, kad pabėgti neįmanoma. Plyšys po durimis buvo per siauras, o nulipti gaisrinėmis kopėčiomis gal ir pajėgčiau, bet niekada nebeužlipčiau atgal, o išeiti su visam nenorėjau. Aišku, kurią dieną galėjau tiesiog išmauti pro atviras duris — netgi šlubčiodamas buvau greitesnis už Džerį — bet norėjau ne to. Nenorėjau šitaip palikti Džerio. Tenorėjau būti tikras, kad panūdęs galėsiu išeiti laukan, pajusti laisvę. Be to, buvau bent po du sykius perskaitęs visas Džerio knygas, taigi jam išėjus turėdavau marias tuščio laiko — daug nuobodžių popiečių ir vienišų naktų. Iš knygų žinojau, kad nuobodžiaudamas gali pridaryti baisių dalykų, kurių vėliau gailėsies. Iš tiesų tam juos ir darai, kad paskui gailėtumeisi ir nebereikėtų nuobodžiauti.

Buvau jau arti to, kai pradėjau dirbti prie Didžiosios Skylės. Per gyvenimą teko daug išmokti apie skyles ir tikėtinas jų buvimo vietas — virš netinkamai pakabintų lempų, už atšokusių grindjuosčių, palei vandentiekio sistemas sienose ir grindyse — ir kantrus tyrinėjimas sprindis po sprindžio mane įtikino, kad jokių skylių Džerio kambaryje nėra. Vienintelė padori skylė, jei „padori” čia tinkamas žodis, buvo nedidelis plyšys aplink nuotekų vamzdį, galbūt pakankamai platus storai pelei, bet per siauras netgi liesiausiai žiurkei. Visgi kaip senųjų Pembruko kasinėtojų mokinys ir įpėdinis nepraradau vilties, ir vieną dieną, kol Džeris buvo išėjęs, ėmiausi iš mažo plyšio daryti didelį plyšį. Pavadinau tai Didžiosios Skylės Statyba. Iš tikrųjų nebuvo taip jau sunku. Dešimtmečius drėkęs medis pasirodė korėtas ir lengvai graužiamas, ir vos per dvi dieneles skylę pabaigiau, gražiai nulyginau kraštus ir suapvalinau kampus.

Nekantraudamas ją išbandyti, vargiai ištvėriau savame kailyje. Laksčiau po kambarį it pamišęs, traukiau iš lentynų knygas ir čia pat palikinėjau atverstas ant grindų — negalėjau susitelkti ties žodžiais, — arba išsiblaškęs triukšmingai graužiau savo dėžės kraštus. Sykį Džeris metė skaitomą laikraštį ir ant manęs užriko: „Dėl Dievo meilės, Erni, ar negali bent vieną sušiktą minutę ramiai pasėdėti?” Mūsų santykius išgelbėjo tik tai, kad vėliau tą pačią popietę jis pagaliau pakilo, užsinėrė kaklaraištį ir išėjo. Vos tik išgirdau atsiveriančias ir užsitrenkiančias laiptinės duris, pasiruošiau žemam startui. Buvo nesmagu šitaip jį išduoti, bet kaip galėjau pasiaiškinti? Jei būčiau mokėjęs rašyti, galbūt būčiau palikęs jam raštelį: „Mielasis Džeri, tavo grindyse išsigraužiau skylę ir išėjau pakvėpuoti grynu oru. Dovanok ir nesijaudink. Su meile, Ernis.” Arba verčiau „Tavo Ernis”.

Po grindimis tarp sijų aptikau įprastus dulkėtus kanjonus, bet jokio ženklo, dantų žymių anei tunelių, kurie įrodytų, kad protėviai buvo iki čia atkeliavę. Judėjau palei nuožulnų vamzdį skersai grindų, kol pasiekiau vietą, kur jis jungėsi su kur kas didesniu vamzdžiu, ateinančiu iš tamsios šachtos giliai apačioje. Supratau, kad tai ta pati šachta ir tas pats juodas vamzdis, kuriuo aną lemtingą dieną išropojau iš rūsio. Palyginus su anuomet, apie kanalizaciją išmaniau kur kas geriau, mat buvau perskaitęs galybę knygų iš lentynos ŪKIO DARBAI. Pavyzdžiui, žinojau, kad šis juodas vamzdis — tai centrinė nuotekų linija, į kurią suplaukia visų pastato kriauklių ir tualetų turinys, štai dėl ko jis buvo toks didelis, o dar žinojau, kad viršuje jis jungiasi su mažesniu ventiliacijos vamzdžiu, išeinančiu į stogą ir apsaugančiu nuo vakuumo susidarymo, kai kas nors tualete nuleidžia vandenį. Man patiko gaudytis tokiuose dalykuose, nors nutuokti, kaip veikia tualetas, yra ne tas pats, kas nuleisti jame vandenį, — malonumas, kurį galiu tik miglotai įsivaizduoti. Išdžiūvę minčių kanalizacijos vamzdžiai: savamokslio santechniko fantazijos.

Šią centrinę šachtą pavadinau Liftu. Ji leidosi stačiai žemyn į Pembruko knygyną, stabtelėdama kiekviename aukšte. Šįkart kabarotis aukštyn ir žemyn šachta buvo sunku — kur kas sunkiau, nei iki tol, ir ne vien dėl sužalotos kojos. O, kad tai būtų tik dėl kojos. Dažnai gaudavau stabtelėti ir atsikvėpti, mano priekinės letenos nebelaikė taip, kaip kadaise.

Pirmą kartą leisdamasis žemyn sustojau prie dantisto kabineto antrame aukšte. Ten buvo du kambariai, laukiamasis ir gręžiamasis. Sienos buvo baltos, grindys klotos linoleumu, lygios ir slidžios, kvepiančios šlapiais laikraščiais. Gręžiamojo kambario viduryje stovėjo milžiniška kėdė, sumontuota ant plieninio pjedestalo, o šalia kabojo gręžimo instrumentų rinkinys. Nė viename kambaryje nebuvo ko valgyti nei ko skaityti, išskyrus brošiūrą apie dantų kariesą su spalvotais pūvančių dantų paveikslėliais. Liežuviu perbraukiau savo priekinius dantis — jokių problemų. Mirsiu, ir praėjus šimtmečiams archeologai — ar tuomet dar bus archeologų? — iškas mano ilgus geltonus dantis ir tars: „Tik pažvelk, Džo, jokių skylių.” Kaip tas mažas berniukas iš brošiūros, kuris plačiai išsišiepęs sako: „Pažvelk, mama, jokių skylių“!

Pažvelk, mama, jokių skylių. Ak Flo, juokinga senoji Flo, ji turėjo savų keistenybių — keistenybių, kurios dabar atrodo beveik patrauklios, kad ir ta savotiška jos eisena, užmušantis knarkimas, pagerinto skonio pienas. Jokių skylių, tik atmintis — ardoma, graužiama ėduonies. Pastebėjau, kad nebesijuokiate iš mano sąmojų. Kurgi dingo jūsų juokas?

Radęs priėjimą prie Lifto, įpratau slapčia nusileisti į knygyną kas kartą, kai Džerio nebūdavo namie. Netgi ėmiau vėl reguliariai lankytis Rialto. Visame rajone tai buvo vienintelė įstaiga, kur verslas klestėjo. Ko gero dabar, kai daugybė kitų vietelių buvo uždarytos ir užkaltos, žmonėms nebebuvo ką veikti, taigi jie vaikščiojo į kiną. Kartais Džeris parsirasdavo namo pirma manęs. Jis pastebėjo, kad pamėgau savarankiškas išvykas, bet tam akivaizdžiai neprieštaravo. Elgėsi su manim kaip su lygiu. Būdavo, išlendu pro skylę, o Džeris, kuris tuo metu sėdi prie stalo, atsisuks ir tars maždaug: „Labas, Erni, ar smagiai pasivaikščiojai?“ Man plyšdavo širdis, kad tuokart negalėdavau atsakyti: „Sveikas, Džeri, kuo puikiausiai“.

Dabar, kai vėl galėjau nusigauti į knygyną, dienos metu dažnai kiurksodavau įprastuose postuose, žvalgydamasis iš Baliono, dairydamasis iš Balkono, visada atsargus, pasislėpęs, iškišęs tik vieną akį ir nosies galiuką, o kartais kiauras naktis praleisdavau skaitydamas. Knygynas anaiptol nebepriminė kadaise tokios laimingos vietos. Viduje tvyrojo pralaimėjimo atmosfera bei niūrus dulkių sluoksnis. Buvo akivaizdu, kad Šainas jau senokai užmetė kalakuto plunksnų šluotelę. Nei šluotelės anei švilpavimo, tik tamsūs maišai lyg mėlynės jo paakiuose. Ir pirkėjų nė iš tolo nebuvo tiek, kiek anksčiau. Žmonės šioje miesto dalyje nebesilankė. Manau, jų mintyse ji buvo jau nugriauta.

11 SKYRIUS

Vieną gražų rugsėjo rytą Džeris pirmą kartą nusivedė mane į Viešąjį parką. Buvome ką tik sukirtę įprastus pusryčius — skrebutį su stipria kava, kai jis nuo dėžių bokšto nukėlė raudonąjį karutį. Tikėjausi, kad į jį sukraus vaflių keptuvę ir skrudintuvą, kurie jau kelias savaites voliojosi spintoje, tačiau klydau: nuo stirtos viršaus nukėlė aukščiausiai stovėjusią dėžę, padėjo ant grindų ir iš jos ėmė traukti knygas, kurias krovė į karutį. Mano akis užkliuvo už raudonai geltono Gūžtos viršelio, raudoniu varvančių milžiniškos žiurkės ilčių, bet pastebėjau ir kitos knygos egzempliorių — vienspalviais kartono viršeliais ir byrančiais puslapiais. Abiejų knygų prikrovė po šūsnį, tada karutį su visomis knygomis paėmė į glėbį — buvo pakankamai stiprus — ir nubildėjo laiptais. Jau ruošiausi lipti į Liftą ir važiuoti žemyn, pažiūrėti, kas vyksta Pembruko knygyne, kai išgirdau jį parlipant atgal. „Eik šen, Erni“, — tarė jis, pasilenkė ir paėmė mane į delną. Tada pasitupdė ant peties, viena letena įsikibau į jo palaidų plaukų sruogą, ir mes išėjome į gatvę.

Jau ir anksčiau buvau jodinėjęs po kambarį ant jo peties, ir man tai labai patiko. Apsimesdavau, kad jis kupranugaris, o aš — Lorencas40. Kai užsikėlė mane pirmą kartą, be abejo, pasinaudojau proga iš arčiau patyrinėti jo smilkinius. Po liūdnos patirties su Normanu Šainu nieko nebepriėmiau už gryną pinigą. Tačiau apžiūrėjęs plaukų mišką neradau jokių pjautuvo pavidalo rumbelių, tik raminančiai lygią, šiek tiek pleiskanotą plokštumą, taigi po Džerio paveikslu prirašiau NUOŠIRDUS ir GERAS.

Priklaupęs prie karučio, Džeris sukrovė knygas į stirtas, kad matytųsi pavadinimai. Užsikoriau į aukščiausios stirtos viršūnę, ir jis tempė karutį, knygas ir mane, besišildantį saulėkaitoje, per visą Tremonto gatvę iki pat Viešojo parko — štai taip aš vėl atsidūriau knygų versle, pardavėjo pusėje.

Iki tol tik sykį buvau matęs žmonių pasaulį dienos šviesoje — aukštus pastatus, lapuotus medžius, margaspalves gėles ir praeivius, ir tąsyk buvau kone pastiręs iš baimės. Šį kartą, važiuodamas Džerio karučiu, nebijojau nieko, galėjau žvalgytis į žmonių veidus, į medžius ir jausti tai, ką jie, berods, vadina džiaugsmu. Sujungiau žodžius „gražus pasaulis“ ir paleidau juos, plevėsuojančius it transparantas, pakilti į žydrą dangų. Tiesa, buvo ir pavydo, tarsi tulžį burnoje jaučiau jo kartumą, — šiaip ar taip, tai buvo ne mano pasaulis, — bet jį nurijau. Praeiviai spoksojo į mus, ypač į mane, o aš žiūrėjau jiems pavymui juodomis nemirksinčiomis akutėmis.

Parduotuvę atidarėme greta metro stotelės Parko gatvėje. Džeris prie karučio pritaisė kartoninę iškabą. Joje ranka buvo užrašyta: KNYGŲ IŠPARDAVIMAS — NAUJOS KNYGOS SU AUTORIAUS AUTOGRAFU. Aš, kaip žinia, turėjau nemenkos patirties prekyboje, ir jei Džeris būtų klausęs patarimo (o, jei tik paklaustų!), būčiau pasiūlęs — taktiškai ir nevaidindamas visažinio — eiti ir kibti žmonėms į atlapus. Būčiau taręs: „Džeri, vaikine, turi pakišti prekę tiesiai po riebiomis jų nosimis, tuomet jie puls krapštyti pinigus, kad nusipurtytų tave nuo sprando“. Būčiau lyg senelis iš kino filmo, duodantis patarimą išeinančiam į platųjį pasaulį vaikiui (taip ir matau jo neryžtingą smakrą ir prilaižytus plaukus). Bet Džeriui trūko įžūlumo. Jis buvo visiškai niekam tikęs verslininkas. Jis tik stovėjo atsirėmęs į stotelės sieną, rūkė vieną cigaretę po kitos ir laukė, kol žmonės patys prieis. Taigi mes nesulaukėme pirkėjų antplūdžio.

Popiet baigėsi pamokos, ir priešinga Parko gatvės puse praėjo gauja dičkių vaikų, kurie mums šūkavo, unisonu skanduodami: „Magūnas, Magūnas nukrito iš mėnulio”, vėl ir vėl nuo pradžių. Džeris pasižymėjo puikia savitvarda — jis nė kartelio nepažvelgė į jų pusę, ir nė nebūtum pasakęs, kad juos išgirdo. Priėjo ir mažesnių vaikų. Jie susirinko pažiūrėti į mane — apspitę karutį man gugavo ir įkalbinėjo parodyti fokusų, lyg būčiau kokia beždžionė. Vienas mažas avigalvis atkišo pieštuką ir tarė: „Kąsk, žiurke, kąsk.” Išgirsti tai iš vaikiščio, kuris, ko gero, dar tik skiemenavo elementorių, buvo tikras pažeminimas.

Praleidome ten didžiąją dienos dalį, patį piko metą, ir gavau pamatyti, kaip medžiuose keičiasi šviesa; keli žmonės nupirko knygų, o keli priėjo šiaip paplepėti. Daugelis plepėtojų buvo tokie pat, kaip Džeris, akivaizdžiai neturintys pinigų knygoms. Jie šnekučiavosi, apkalbinėjo bendrus pažįstamus ir juokavo apie bankrotą. Vienas į kitą kreipėsi „žmogau”. Visus labai dominau aš, ir kažkas dusyk paklausė Džerio, ar aš prijaukintas, ir jis abu sykius atsakė: „Ne, žmogau, jis ne prijaukintas — jis civilizuotas“.

Tada vienas iš jų — vardu Gregoris — išeidamas atsisuko į mane ir kuo normaliausiai atsainiu balsu tarė: „Iki, žmogau“. Tai mane iš tiesų pribaigė.

Nors į Džerio duris beveik niekas nesibelsdavo, jis pažinojo daugybę draugiškų žmonių, ir praeidami jie sveikinosi — „Kaip sekasi, Džeri?”, „Vis dar laikaisi, Džeri?” — netgi policininkai. Kai esi vienišas, manau, visai į naudą būti lengvai pamišusiam, jei tik neperlenki lazdos. Bent jau mano tokia strategija. Galų gale Džeriui pavyko parduoti keletą Gūžtos egzempliorių. Manau, žmones patraukė spalvotas milžinės žiurkės paveikslas. Kiekvienam perkančiam knygą Džeris įraitydavo autografą ir dovanų pridėdavo kitos knygos egzempliorių bei savo vizitinę kortelę. Ant kortelės buvo parašyta:

E. DŽ. MAGŪNAS

Protingiausias pasaulyje žmogus

Netipiškas ir Nežemiškas Menininkas

Lygiai taip pat pasirašydavo ir knygas. Netipiškas ir Nežemiškas Menininkas. Žmones, regis, tai vežė. Ne visus, aišku, ne tikruosius buržua. Kai kurie iš jų, kostiumuoti ir su diplomatais, nužvelgdavo Džerį su kandžia šypsenėle. Mačiau, kaip tarpusavyje šnekasi ir juokiasi. Jie turėjo gražius dantis. Bet kai tik jų akys susidurdavo su manosiomis, perverdavau juos šaltu plieniniu žvilgsniu su tokia panieka, kad jie neatlaikydavo. Kaipmat nutrindavau tas šypsenėles nuo jų glotnių veidukų.

Retkarčiais žmonės sustodavo pasiginčyti su Džeriu ir jį iškvailinti. Jie negalėjo pakęsti minties, kad senas nusmurgėlis su karučiu yra protingiausias žmogus pasaulyje. Taigi jie pareikšdavo: „Jeigu esi protingiausias žmogus pasaulyje, tai kodėl pardavinėji iš karučio knygas?“ ir panašų miesčionišką idiotizmą. Bet Džeris niekada nepykdavo. Labai kantriai jiems paaiškindavo, kad iš tiesų jis turtingas, nes yra laisvas, nes jam nereikia vergauti dėl duonos kąsnio ir aštuonias valandas per dieną trinti šiknos kokiame nors beprasmiškame darbe. Jis niekada nepakeldavo balso, išklausydavo jų nuomonę, o kartais jie visai normaliai įsikalbėdavo apie rimtus dalykus, ir matydavai, kad jis pradeda jiems patikti. Kai kurie netgi pradėdavo jam pasakoti, kokie iš tiesų yra nelaimingi, guostis sumautu darbu ir nesėkmingom vedybom, ir dažniausiai galų gale nupirkdavo knygą. Manau, tikėdavosi, kad ji pakels jiems ūpą grįžus namo.

Antroji Džerio knyga nesipuikavo spalvingu viršeliu. Iš tiesų tai tebuvo pluoštas palaidų puslapių, kuriuos jis pats atsispausdino mažoje Skvero dirbtuvėlėje. Palaidus puslapius jis pavertė knyga: suspaudė tarp dviejų rudo kartono lapų, pradūrė skyles ir visą šūsnį susiuvo balta nailonine virvele. Šitoks, sakyčiau, šūdinas užmanymas gerokai mane glumino. O ir kaip man kitaip jaustis, turint omeny mano kilmę. Ant kiekvienos knygos mėlynu pieštuku didelėmis kampuotomis raidėmis buvo užrašęs pavadinimą: GELBĖJIMO PROJEKTAS.

Istorija užsimezga Žemės planetoje praėjus maždaug šimtmečiui po galingo termobranduolinio karo tarp „paskutiniųjų imperijų“, JAV ir TSRS, kuris visiškai sunaikino civilizaciją. Negana to, kad sugriovė bemaž visus miestus ir netgi mažus miestelius, karas išgyvenusioms kaimiškoms bendruomenėms įdiegė neapykantą bet kokioms technologijos formoms, kurias jie kaltino dėl užgriuvusių nelaimių. Nebebuvo tikros valdžios — tokios, kokią mes žinome, — tik klajojančios kareivių gaujos ir nedidelės, menkai susisaisčiusios valstiečių bendruomenės. Valstiečiai dirbo žemę paprastais mediniais plūgais, pasikinkę mulus, ir naktį ariama radioaktyvi dirva iš po plūgo virsdavo švytėdama kaip fosforas. Visoje Žemėje žmones kamavo siaubingos ligos, dauguma kurių nė neegzistavo prieš holokaustą, daugelis ligų pažeisdavo odą, taigi žmonės buvo aptekę skausmingomis šunvotėmis. Kadangi radiacija buvo persmelkusi kiekvieną planetos sprindį, pusė vaikų gimdavo nesveiki: luoši, akli arba imbecilai. Senosios religijos ir ideologijos, vaidinusios svarbų vaidmenį kurstant paskutinįjį karą, kurio prisiminimas įstrigo kolektyvinėje pasąmonėje kaip pasikartojantis košmaras, visiškai neteko pasitikėjimo. Tačiau atsižvelgiant į tai, kokie visi buvo neišmanėliai ir besmegeniai, naujos religijos kilo it grybai po lietaus. Dauguma netoli teišplito ar neilgai tegyvavo, bet pagaliau pasirodė Sudužėliai.

Naująją sektą įkūrė ypatingai kraugeriškas karys, vardu Džonas Hanteris. Vieną dieną jis prievartavo ir plėšikavo mažame kaimelyje, kai jį nuo žirgo nuvertė medžio šaka. Nors išoriškai atrodė sveikas, netrukus pradėjo gauti pranešimus iš kosmoso, ir sužinojo, kad žmonės kadaise kilo visai ne iš Žemės, nesivystė kartu su kitomis rūšimis, bet atvyko kaip sudužėliai po kosminio laivo žūties. Šios naujosios religijos mokymas tobulai sutapo su tuometine žmonių savijauta — jie nesijautė priklausą šiai planetai. Vargu ar tai buvo planeta, kuriai kas nors norėtų priklausyti. Džonas Hanteris žmones primokė, kad tereikia laukti išgelbėjimo ir siųsti kokius nors ženklus pro šalį skrendantiems kosminiams laivams. Žinoma, jie teturėjo primityvias technologijas, nebuvo nei radijo, nei ko nors panašaus, taigi signalizuoti kosminiams laivams pasirodė keblu. Tačiau Džonas Hanteris turėjo atsakymą. Jis pareiškė, kad reikia statyti piramidę — tokią aukštą, kad matytųsi iš kosmoso. Dvejus metus sugaišo klodamas piramidės pamatus ir pritraukdamas vis daugiau pasekėjų. Pagaliau sukloti piramidės pamatai visiškai uždengė senąsias Nebraskos ir Kanzaso valstijas bei didžiąją dalį Misūrio, Ajovos ir Pietų Dakotos.

Pagautos įkarščio žmonių minios ėmėsi darbo — kirsti ir gabenti akmenis. Netrukus milijonai entuziastingai triūsė. Su laiku augo inžineriniai įgūdžiai, kilo biurokratinis aparatas. Norint pamaitinti milijonus darbininkų, teko plėsti ir stiprinti žemės ūkį. Atsirado geležiniai plūgai, skridiniai ir akėčios, netgi primityvios kuliamosios. Kiekviename piramidės kampe buvo pastatyta po milžinišką rūmų ir šventyklos kompleksą, skirtą Džonui Hanteriui ir jo šventikams. Paskui Džonas Hanteris pasimirė, įpėdiniu palikęs sumanų ir nuožmų sūnų Keviną Hanterį, o po jo sekė silpnas ir pasileidęs Vilsonas Hanteris, ir taip toliau, iki paskutiniojo vadovo, visiško bepročio Bobo Hanterio. Tuo metu darbai tęsėsi jau 110 metų, ir gigantiškos piramidės pastatymui buvo iššvaistyta dauguma skurdžių planetos išteklių, o populiaciją vis labiau kankino išsigimimai ir ligos. Paskutiniai žmonių likučiai galiausiai žuvo sniego audroje, bandydami iš Mičigano partempti milžinišką granito luitą. Po kelių šimtmečių į Žemę iš tikrųjų nusileido kosminiai keliautojai. Jie buvo priblokšti milžiniškos nebaigtos piramidės ir Žemėje įkūrė didžiulį mokslinį centrą, kad ją ištirtų, bet taip niekada ir neišsiaiškino, kuriam galui ji buvo pastatyta.

Ši istorija man patiko mažiau nei Gūžta, galbūt todėl, kad joje nebuvo žiurkių. Tačiau kartų saga man patiko, ypač tai, kad Hanteriai, kurių smegenis paveikė valdžia ir radiacija, su laiku silpo ir kraustėsi iš proto. Mintis man patiko. Džeris sako, kad žmonės nenori leisti jo knygų, nes tos minties vengia. Įtariu, tas pats galas laukia ir manęs — kasdien jaučiuosi vis silpnesnis ir vis labiau pamišęs.

12 SKYRIUS

Mudu su Džeriu kartu praleidome daug smagių akimirkų. Man ypač patikdavo mūsų pusryčiai, lėkštelė stiprios kavos su pienu, dviese skaitomas laikraštis. Sykį per pusryčius perskaitėme ilgą Globe straipsnį apie Adolfą Eichmaną41. Iliustracijos vaizdavo pilnus sąstatus išbadėjusių žmonių, tiesiančių liesas rankas pro gyvulinių vagonų virbus, ir krūvas išsekusių lavonų, — jų veidai buvo kaip žiurkių, — ir Džeris pareiškė, kad jam gėda būti žmogum. Man tai buvo naujiena.

Labai pamėgau kavą, taip pat ir vyną, nors niekada negerdavau ryte, ir retai — popiet, nebent lydavo. Atėjus vakarienės metui, Džeris paprastai pagamindavo ką nors iš skardinių. Ypač mėgome Dinty Moore jautienos troškinį. Kartais prie jo išvirdavo ryžių, o kai baigdavosi pinigai, pasitenkindavome ryžiais su sojų padažu. Džerio ūsai buvo neregėtai tankūs ir valgant traukdavo ryžių grūdelius kaip magnetas — atrodė, kad jie patys ten suskrenda. Ilgainiui, kai mūsų santykiai tapo artimi, iškrapštydavau grūdelius letenomis ir suvalgydavau. Tai jį visada prajuokindavo. Kai juokdavosi, galėjai lengvai patikėti, kad jis ne tik protingiausias, bet ir laimingiausias žmogus pasaulyje.

Jis išeidavo ne kiekvieną naktį, ir kartais — o bėgant savaitėms ir šalant orams vis dažniau ir dažniau — mudu ištisą vakarą praleisdavome kartu išsidrėbę senajame odiniame fotelyje ir klausydamiesi muzikos, daugiausia Čarlio Parkerio42 ir Bili Holidei43. Jis turėjo tikrą muzikinį centrą su kolonėlėmis iš abiejų pusių, ir mudu gurkšnodavome raudoną vyną, kurio jis parnešdavo ąsočiuose iš Kembridžo gatvės aludės. Savo taurės neturėjau, tad siurbčiodavau iš jo. Paprastai įsitaisydavau ant fotelio ranktūrio ir retsykiais taip prisišniodavau, kad neišsilaikydavau ant kojų ir nusirisdavau jam ant kelių. Jis juokdavosi, o aš, nors negalėjau juoktis, jausdavausi taip gerai, kad tai atstojo juoką. Fredo Astero dėka visada mėgau džiazą, o dabar ėmiau suprasti ir šiuolaikinę muziką. Sukdavome ir sukdavome plokštelę No Sun in Venice, ji buvo smagi ir kartu liūdna, vibrofonu grojo Miltas Džeksonas44. Vibrofono garsas man priminė vienišą žiurkių, sliūkinantį tuščia stiklinio miesto gatve — jo žingsniai aidi šaligatviu, sukeldami švarų, aukštą ir vienišą garsą, atsimušantį nuo namų sienų.

Kartais vėlyvą naktį gulėdamas savo dėžėje ant rankšluosčio iš Ruzvelto viešbučio (dabar jo nebesimatė pro vatą, kurią buvau išpešiojęs iš Stenlio), galvoje tebegirdėdavau muziką. Leisdavau jai groti. Gulėdavau tamsoje atmerktomis akimis ir mąstydavau apie Meilutes. Mintyse trindavausi į jų aksominę odą, lįsdavau į tamsią jų plyšelių šilumą. Ilgesys buvo neapsakomai stiprus — ilga, karšta juosta, bėganti ištisai kūno. Niekada nesupratau, kaip Džeris gali tai ištverti, plumpindamas per vienišą pasaulį be moterų, murmėdamas panosėje, kinkuodamas didelę galvą. Jei tik aš būčiau žmogus, kaipmat išlėkčiau į gatvę, užkabinčiau pirmą pasitaikiusią patrauklią merginą ir žibindamas juodomis akimis virš besmakrės šypsenos ją sugundyčiau, nupirkčiau ar pagrobčiau. O Džeris kiūtojo savo poliarinėje atskirybėje, iš vienišumo šnekindamas žiurkę.

Ir vis dėlto geriausiais laikais, kai prie pusryčių skaitydavau laikraštį ar naktį fotelyje klausydavau muzikos, mane aplankydavo naujoviška laimė. Ji nebepriminė linksmai prabėgusių dienų knygyne. Buvo švelnesnė, šiltesnė ir beveik ruda.

Kartais leisdavomės nunešami muzikos: grotuvas plėšdavo visu garsu, Džeris būgnydavo į ranktūrius, o aš daužydavau pianiną ir straksėdavau, kaip sakoma, pilna pavara. Du sykius taip įsismarkavome, kad už sienos gyvenęs vyrukas — jo vardas buvo Kirilas ir jam iš nosies augo plaukai, o kartais naktimis girdėdavome jį kūkčiojant — atėjo prie mūsų durų ir stora ranka ėmė jas daužyti, reikalaudamas patylinti. Tiedu kartai ir dar gaisrininkų vizitas — iš viso sudėjus trys kartai, kai į mūsų duris kažkas beldėsi.

Iš Džerio daug išmokau apie džiazą, improvizacijas, grojimą pakaitomis ir panašius dalykus, kuriuos ilgainiui įpyniau į savo paties muziką. Kartais aš grodavau, o Džeris kalbėdavo. Vilkėdavau baltus marškinius mėlynais ruoželiais ir raiščius ant rankovių, visai kaip Hougis Karmaiklas filme Turėti ir neturėti, be to, kaip ir jis, improvizuodavau savotišką ramų muzikinį foną, kol Džeris gurkšnodavo vyną ir dalydavosi prisiminimais iš vaikystės, kuri dabar buvo labai toli — Vilsone, Šiaurės Karolinoje, ir iš tų laikų, kai tarnavo kariuomenėje. Įstojo vos prasidėjus Antrajam pasauliniam karui. Sužinoję, kad jis iš kaimo, paskyrė į raitininkų pulką ir išsiuntė treniruoti mulų į Teksasą, kur vieną dieną stambus širmis, vardu Piteris, spyrė jam į galvą. Smūgis išmušė kairiąją akį į šoną, kur ji ir liko. Be pasikartojančių galvos skausmų ir dvigubo regėjimo, Piterio spyris kiekvieną mėnesį paštu atspirdavo nedidelę perlaidą. „Taip kad matai, Erni, tas sušiktas mulas padarė man neblogą paslaugą“. Vienas žaviausių Džerio bruožų — sugebėjimas matyti bendrą vaizdą.

Dar jis pasakojo apie tai, kaip prieš karą gyvendamas Los Andžele atliko statisto vaidmenį filme Kanjono raiteliai. Daug kalbėdavo ir apie knygas bei literatūrinį gyvenimą. Sakė, kad niekas nerašė geriau už Hemingvėjų, išskyrus Ficdžeraldą, o ir jam pavyko tik sykį. Be to, jis papasakodavo kvapą gniaužiančių dalykų, vykstančių „Pakrantėje” — omenyje turėjo Vakarų Pakrantę, — ir sakė, kad Bostonas — merdėjantis miestas.

Man taip pat labai patikdavo klausytis jo pasakojimų apie revoliuciją, apie Džo Hilą45, Piotrą Kropotkiną46 ir Petersono streiką47. Jo mėgstamas priežodis — „po revoliucijos”. Kai žmonės pirkdavo knygas, jis atsiprašinėdavo, kad ima pinigus ir kartodavo, kad po revoliucijos knygos bus nemokamos — tarsi kokia viešoji paslauga, kaip gatvės šviesos. Dar jis aiškino, kad Jėzus buvo komunistas, tuo kai kuriuos papiktindamas.

Džeris kalbėdavo, aš klausydavau. Pamažu vis daugiau sužinojau apie jo gyvenimą, o jis, galiu užtikrinti, vis mažiau ir mažiau žinojo apie manąjį. Iš prigimties esu santūrus, taigi jis galėjo laisvai interpretuoti mano asmenybę. Iš manęs galėjo padaryti daugmaž bet ką, ir netrukus skaudžiai paaiškėjo, kad žvelgdamas į mane, jis matė mielą gyvulėlį, juokingą ir pokvailį, kažką panašaus į labai mažą šuniuką atsikišusiais priekiniais dantimis. Jis neperprato tikrojo charakterio — nei to, kad iš tiesų buvau baisus cinikas, pikčiurna ir melancholijos genijus, nei to, kad perskaičiau daugiau knygų už jį. Mylėjau Džerį, bet baiminausi, kad tas, ką myli jis, buvau visai ne aš, o tik jo vaizduotės vaisius. Meilė vaizduotės vaisiams man gerai pažįstama. Nepaisant saviapgaulės, širdyje visada žinojau, kad mums vakarojant dviese, geriant ir kalbant, iš tikrųjų jis kalbėdavosi pats su savimi.

Ar girdžiu prunkštimą? Tikriausiai galvojate mane prigavę. Žinau, žinau, ką sakiau anksčiau — prisipažinau, paliudijau, ir netgi šiek tiek iškrypėliškai gyriausi savo meile plyšiams, beveik patologiniu poreikiu slėptis, polinkiu į kaukes. Tai ko gi, klausiate jūs, dabar skundžiuosi, gavęs naują maskavimosi galimybę, auksinį šansą pasislėpti už neperprantamos simpatiško gyvulėlio išorės? Gerai, pasakysiu kodėl: skirtumas tarp tariamos kaukės, kuri reiškia laisvės galimybę, ir primestos kaukės — tai skirtumas tarp prieglaudos ir kalėjimo. Būčiau laimingas, galėdamas kulniuoti per gyvenimą apgaubtas gauruoto naminio augintinio maskuotės šarvo, jeigu būčiau tikras, kad panorėjęs galėsiu jį nusimesti, nusiplėšti žavingą mielą veidelį ir atsiskleisti kaip padaras, kuriuo iš tiesų buvau. Sveikas, Džeri, o štai ir aš! Žinoma, niekada nebūčiau to daręs, bet man patiko žinoti, kad galėčiau.

Nors kaukę dėvėjau oriai, ji visąlaik spaudė, ir kartais neištvėręs apgrauždavau jos kraštus. Užėjus nuotaikai, mėgau tuštintis delikačiose vietose — ant Džerio lėkštės ar pagalvės. Jis visai nesupykdavo, tačiau ir esmės nepagaudavo: jo akys regėdavo ne mažą šlykščią pabaisą, bet senąjį gerąjį Firminą, sumaniusį paišdykauti. Sykį, kai jis tingiai kasė man tarpuausį, aš atsisukau ir piktybiškai jam įkandau. Į bevardį pirštą. Dabar to gailiuosi. Klajūnas atgailos soduose.

Iš namų išlįsdavome ne vien tam, kad Viešajame parke iškišinėtume knygas. Sykį lankėmės kine. Buvo ankstyvas rugsėjis, niūri, dvoki, apsiniaukusi popietė. Džeris rengėsi išeiti, jau vėrė duris. Aš tuo metu sėdėjau ant stalo, kimšdamas jo pietų likučius ir skaitydamas vakarykštį Globė. Jis padvejojo, atsisuko ir nudelbė mane žvilgsniu, taip ir sakančiu: „Vargšelis Ernis lieka vienui vienas.” Nors dabar, kai prisimenu tą žvilgsnį, man jis atrodo greičiau pašaipus, maždaug: „Na ir kas čia per gyvūnas?” Šitaip man labiau patiktų. Kad ir ką jis būtų pamanęs, staiga grįžo į kambarį ir paėmė mane į delną. Tada įsikišo į palto kišenę, ir mudu patraukėme į kiną.

Kelias į Rialto buvo nepaprastai įdomus ir kartu liūdnas. Niekada nebuvau to daręs dieną, ir dabar, mums šuoliuojant šaligatviu, dairiausi iš po antkišenio ir stebėjausi, kaip dienos šviesa išryškina aplinkos bjaurumą — ypač ši, nyki ir pilka, ne ką tesiskirianti nuo tos, kuri skverbdavosi pro mano rūsio langus. Ir ne tik šviesa. Pasaulis, kurį laikiau pažįstamu — tamsus, paslaptingas, šešėliuotas, netgi romantiškas, tegu ir kupinas pavojų, — siaubingai sunyko. Tirštas rūkas išblukino visas spalvas.

Tolybės neteko gilumos ir suskilo į pilkas ir rudas plokštumas be jokio blizgesio. Apleisti pastatai, užkalti langai, šiukšlėmis užakę grioviai, papilkėję suvargę veidai. Viskas atrodė menka, liūdna ir bjauru. Vis dėlto nekvaršinau sau galvos — buvau laimingas, žygiuodamas Bostono gatvėmis vieno iš geriausių pasaulio rašytojų kišenėje. Po teisybei, greičiau jau spūdindamas, bet sakau „žygiuodamas”, nes taip iš tikrųjų jaučiausi.

Buvau matęs visus iki vieno Rialto filmus, kai kuriuos — po keliskart, tačiau buvau visada pasirengęs pažiūrėti iš naujo. Kai priėjome kasos langelį, Džeris įsigrūdo mane giliai į kišenę, taigi negalėjau matyti plakatų ir neturėjau supratimo, ką dabar rodo. Tūnojau įmurkdytas, kol jis pirko dėžę kukurūzų spragėsiu ir kolos, o paskui nupėdino iki pirmutinės eilės. Visame kino teatre be mūsų tebuvo keli žmonės. Filmas prasidėjo beveik iškart, ir kaip tyčia, tai buvo viena iš mano nekenčiamų juostų, nors ir nuspalvinta Technicolor, ką paprastai laikydavau pliusu. Filmas vadinosi Metinukas — ilga sentimentali saga apie neturtingą berniuką ir jo globotinį elnią. Šiaip jau nemėgstu istorijų apie gyvūnus. Užtat Džeriui jos akivaizdžiai patiko, ir man dingtelėjo, kad jis atsinešė mane kartu, nes tikėjosi, jog filmas patiks ir man, ir staiga pasijutau liūdnas ir vienišas, nors nutaisiau džiugų veidą. Be elniuko ir galybės šunų, filme dar vaidino didelis lokys, vardu Lėtapėdis. Jam pasirodžius ekrane, Džeris atsisukdavo į mane pažiūrėti, kaip reaguosiu. O aš surengdavau jam visą spektaklį: plačiai išsižiodavau, sumataruodavau priekinėmis letenomis ir griūdavau aukštielninkas. Mačiau, kaip jį tai džiugino. Filmas tęsiasi, viena bėda veja kitą, kol vieną dieną elniukas trečią kartą iš eilės suėda visas vargšės šeimos grūdų atsargas, ir motina, pačiupusi šeimyninį šautuvą, jį nudeda. Aš tik apsidžiaugiau, užtat Džeris patyliukais braukė ašarą.

Likome žiūrėti toliau. Išsėdėjome Kelią į Sen Entoną ir Pamišusį monstrą, artėjo vidurnaktis. Vyliausi, kad pabaigai paliks Džindžer Rodžers, ir Džeriui teks išvysti mirties ir transformacijos sceną, bet vietoj jos pasirodė Čarlis Čanas. Vidurnaktį garbusis kinas sumirgėjęs išnyko vidury sakinio, pasigirdo įprastas krenkštimas ir kuitimasis tamsoje. Tada projektorius dūgzdamas grįžo į gyvenimą, ir angelai nusileido. Šį kartą rodė Vyrų medžioklę, vieną iš mano mėgstamiausių. Dvi Meilutės, persirengusios katyčių kostiumais, su žavingais ūseliais ir ausytėm, bandė sugauti vyrą, persirengusį žiurke, o gal pele. Jos gainiojosi jį po didžiulį namą, kone rūmus, bet jis it patrakęs šuoliavo per baldus, karstėsi užuolaidomis ir suposi ant sietyno. Paskui katytės pamėgino naują taktiką. Jos apsimetė pasiduodančios. Nusižiovavo, pasirąžė ir neva susiruošė miegoti. Tada ėmė nusirenginėti katyčių kostiumus — iš pradžių apnuoginti pečiai, po to nuostabi krūtis. Tuomet jos atrodė tokios dailios. Žinoma, kai dičkis žiurkinas išvysta jas nuogutėles, nepajėgia atsispirti — prišokuoja ir puola su abiem poruotis, iš pradžių paeiliui, tada sykiu. Dažniausiai man būna itin nemalonu stebėti Meilutes, jodomas ko nors tokio pasišlykštėtino, kaip žmogaus patinas, ir tokiomis akimirkomis verčiau nusuku žvilgsnį, tačiau dėl aiškių priežasčių šis filmas buvo išimtis. Visgi nebuvau tikras, ar jis patiks Džeriui. Taigi, kai jos pradėjo lįsti iš katyčių kostiumų, atsisukau pažiūrėti jo reakcijos. Jis buvo giliai įmigęs, atmetęs galvą ir pražiojęs burną. Apsidairęs po salę, pamačiau keletą kitų senių tokioje pat pozoje, ir man dingtelėjo: jei taip gerai nepažinočiau Džerio, palaikyčiau jį eiliniu latru, lėtai smunkančiu į nebūtį.

13 SKYRIUS

Spalį Džeris ėmė kalbėti apie kraustymąsi į San Franciską. Iš pradžių maniau, kad tai tik kalbos, kol vieną dieną jis grįžo namo, nešinas tarpmiestinių autobusų tvarkaraščiu, ir visą dieną praleido prie jo rymodamas ir svarstydamas, kuriuos miestus aplankysime pakeliui. Sąraše, kiek pamenu, buvo Bufalas, Čikaga ir Bilingsas. Taigi sėdau į Liftą, nusileidau į knygyną ir perskaičiau viską, ką galėjau rasti apie San Franciską — o radau ne kažin ką. Džeris dėjo į Friską daug vilčių. Tiesą sakant, tai turbūt buvo vienintelis kartas, kai mačiau jį trykštant nuoširdžiu optimizmu — širdyje jis buvo viskuo nusivylęs.

Žinojau, kad netrukus išvykstame. Leistis Liftu į krautuvę kasdien darėsi vis sunkiau, ir dažnai pagaudavau save mąstant apie mirtį. Svarsčiau, kas nutiktų, jei vieną naktį grįžęs namo Džeris rastų mane negyvą, o mano vargšą kūnelį — sustingusį ir atšalusį. Spėju, mano burna būtų vos praverta ir matytųsi geltoni dantys. (Paprastai stengiuosi viršutine lūpa gerai juos pridengti.) Ir ką jis tada darytų? Pakeltų už uodegos ir išmestų į šiukšlių dėžę? O kas gi jam beliktų? Gal palaidoti Miesto sode?

— Ką čia veiki, drauguži?

— Laidoju žiurkę, pareigūne.

— Laidoji ką?

Šiurpau vien nuo minties, kad būsiu pakeltas už uodegos ir išmestas į šiukšlinę.

Apskritai laikai tebebuvo geri, tegu ir užliejami melancholijos bangų, ir dabar mielai juos prisimenu, o kartais ir vėl sugrąžinu, kai noriu išginti liūdesį, pamiršti senatvę ir vienatvę. Vėl grąžinu Džeriui jaunystę, tamsias garbanas ir baltai švytinčią šypseną iš fotografijos. Ištempiu mus iš kambarėlio Kornhilo gatvėje ir nuskraidinu virš Bostono, pro Misisipę ir Uolinius kalnus, ir nuleidžiu į barą ar kavinę kur nors San Franciske, — fone matome mirguliuojančią įlanką, — kartais dar pakviečiu prisijungti ką nors iš Didžiųjų Rašytojų, Džeką Londoną ar Stivensoną, ir vakarėlis įsisiūbuoja.

Visada tikiuosi, kad viskas tęsis amžinai, bet niekas niekada nesitęsia. Iš tiesų niekas neegzistuoja ilgiau nei akimirką, išskyrus tai, ką saugome atmintyje. Visada stengiuosi viską išsaugoti — verčiau mirsiu, nei pamiršiu, — tačiau sykiu laukiau kelionės į San Franciską, norėjau palikti viską praeityje. Toks jau tas gyvenimas — jo visiškai nesupaisysi. Praleidau su Džeriu šešis mėnesius ir septynias dienas. Medžiai Miesto sode metė lapus, tas raudonai geltonas šiukšleles ant liūdnai šiugždančios žolės, o Skvere merdėjo vis daugiau krautuvių, vienas po kito buvo užkalami jų langai ir durys. Visur mėtėsi šiukšlės, jos voliojosi gatvėse ir grioviuose, o kartais pralekiantys sunkvežimiai išvėtydavo ir išsukdavo jas sūkuriais, tarsi medžių lapus. Naktys tapo tykesnės nei kadaise, ir visada girdėdavau Džerį paršlepsint namo, dar laiptuose atpažindavau jo žingsnius. Jie buvo lėtesni ir sunkesni, labiau nuvargę, nei kitų gyventojų — netgi Kirilo, kuris buvo storas, sirgo astma ir viršun uždūsuodavo ne ką greičiau.

Vieną naktį gulėjau nemiegodamas, kaip paprastai, viena ausimi laukdamas jo pareinant, ir kalbėjausi pats su savimi, kai išgirdau atsiveriančias ir užsiveriančias laukujės duris, o tada lėtai laiptais lipančius pažįstamus žingsnius: iš pradžių vienas maršas, tada sustojimas aikštelėje, kaip visada. Netrukus, pamaniau, jis atvers duris, ir jei nebus per daug prisišniojęs, uždegs šviesą, nusirengs ir prisės ant lovos krašto vienais šortais, kad persimestų su manim vienu kitu žodžiu. Jam beveik pasiekus viršų, pasigirdo triukšmas. Iki tol niekada ir nieko nebuvau girdėjęs krentant nuo laiptų, bet dar tebeaidint pratisam bildesiui, jau žinojau, ką jis reiškia. Po to nebebuvo nė garso, tiktai tyla nusileido it antklodė.

Tikėjausi, kad tuoj atsilapos visos laiptinės durys, pasigirs susirūpinę riksmai ir skubantys žingsniai. Bet nieko nenutiko. Džerio kritimas supurtė namus Riverėje ir Belmonte, bet niekas taip ir neišgirdo. O aš neturėjau kaip prasmukti į laiptinę. Net ir žinodamas, kad tai beviltiška, kaip paklaikęs bandžiau pralįsti pro durų plyšį, letenomis triukšmingai kabindamasis į grindis. Tada prisiverčiau atsisėsti ramiai, giliai įkvėpti ir pamąstyti. Turėjau rasti būdą, kaip pasiekti Džerį, nors neturėjau supratimo, ką pasiekęs daryčiau. Taigi Liftu nusileidau į dantisto kabinetą ir aplaksčiau abu kambarius, ieškodamas būdo patekti į laiptinę. Žinojau, kad nutiko kažkas baisaus. Visą gyvenimą mane slėgė, kone paralyžiavo, nesveika vaizduotė, ir visą laiką bėginėdamas šen bei ten mačiau Džerį, sudribusį ir siaubingai išsitaškiusį, ir jaučiau jį mirštant vėl ir vėl iš naujo. Galų gale apimtas nevilties kūlvirsčiais nugriuvau Liftu iki pat rūsio, praropojau po durimis į skersgatvį ir nubėgau iki durų su iškaba KAMBARIŲ NUOMA, nė nepaisydamas, kad kas nors mane pastebės. Bet ir pro ten negalėjau patekti vidun. Ant durų puikavosi užrašas BESKAUSMIS DANTŲ GYDYMAS, o kažkur anapus šių žodžių gulėjo Džeris, kamuojamas skausmų arba nebegyvas.

Taigi grįžau į knygyną, vargais negalais — buvau nusėtas mėlynėmis — užropojau į Balioną ir ėmiau laukti. Apyaušriu gatvėje pasigirdo šūksniai, paskui sirena. Vos prisiartinusi ji tuojau vėl ėmė tolti, išsigandusi ir aimanuodama, kol išnyko kažkur mieste, į vakarus nuo Skvero.

Kai Šainas devintą ryto atidarė krautuvę, visi supuolė vidun, o galvos kinkavo ir lingavo aplinkui stalą kaip obuoliai vandens statinėje. Kurį laiką jie aptarinėjo nelaimę — visi leido kakarines sykiu, ir iš to klegesio mane pasiekė vienintelis aiškus faktas, kad Džeris Magūnas nukrito nuo laiptų ir buvo be sąmonės nugabentas į pagrindinę miesto ligoninę, — o tada jie perėjo prie kitų dalykų, lūžusio Alvino motinos šlaunikaulio ir beisbolo.

Grįžau viršun į kambarį. Atrodė, kad jo nebėra jau metų metus. Nepajėgiau atsukti riešutų sviesto dangtelio. Ant stalo gulėjo sveikas duonos kepalas — pragraužiau celofaną ir šiek tiek užkandau. Visą naktį sėdėjau didžiajame krėsle. Kad nebegalvočiau apie Džerį, nukeliavau į Paryžių ir bandžiau surasti namą, kuriame kadaise gyveno Džoisas, bet gatvės ženklai buvo išsilieję, ir aš jo neradau.

Kitą dieną prieš atsidarant krautuvei jau sėdėjau Balione. Galvos susitelkė drauge ir ėmė kinkuoti. Šainas jau buvo užsukęs į ligoninę aplankyti Džerio. Jam pasakė, kad krisdamas Džeris nesusižalojo, tačiau patyrė smūgį, gulėjo be sąmonės ir buvo maitinamas per vamzdelį, ir jie nesitikėjo, kad jis atsigaus. Galbūt mirs rytoj, galbūt po metų.

— Ką gi, — tarė Džordžas, — bent jau mirs miegodamas. Velniškai tikiuosi mirti savo lovoje, vidury gražaus sapno. — Jis jau ruošėsi papasakoti savo sapną, bet jį nutraukė Alvinas.

— Jo, o jeigu tai nutiks vidury supisto košmaro?

— Na, tada bent košmaras baigsis, — tarė Šainas, ir smagiai susijuokė.

— Eina šikt, — tarė Alvinas.

Nebenorėjau klausytis tų liūdnų juokelių apie mirtį, taigi Liftu užkilau atgal į viršų ir sukirtau pusę duonos riekės, tada susirangiau fotelyje ir svajonėmis grąžinau Džerį į gyvenimą.

Buvau tikras, kad jis niekada nebegrįš namo, tad nusprendžiau, kad nieko tokio, jei pasiknaisiosiu po jo daiktus. Kai kas nors miršta, arba lieka nei gyvas, nei miręs, tai vadinama ne šnipinėjimu, o tyrimu. Aš taip norėjau rasti istoriją apie žiurkę. Nuo tada, kai nugirdau jį prasitariant Normanui, buvau tikras, kad toje istorijoje kažkokiu būdu rasiu atsakymą, skirtą sau. Atsakymą į ką? Ką gi, žinau, kad skamba tikrai kvailai, bet spėju, kad vis dar ieškojau savo juokingo gyvenimo prasmės, ir tikėjausi, kad gal Džeris bus ją radęs, ar bent jau aptikęs pėdsaką, ir kaip tik dėl tos priežasties jis rašė knygą apie žiurkę. Taigi praėjus porai dienų po jo išvykimo užsikeberiojau ant stalo ir atverčiau sąsiuvinį Paskutinis rimtas reikalas, kurį jis pildė visą mūsų bendrą gyvenimą, o iš ten liuoktelėjau ant knygų spintos ir vieną po kito iš lentynos ištraukiau likusius. Ant kiekvieno viršelio baltame stačiakampyje buvo įrašytas pavadinimas ir data — nuo pat 1952-ųjų — Balandis, kuris buvo feniksas, Begalinis projektas, Šunžvaigždė sužibo — iš viso dvidešimt du sąsiuviniai, ir visur tas pats: idėjos būsimiems romanams, iš dalies išplėtoti siužetai, įpusėti personažų eskizai, ištisi puslapiai su pastabomis, vienur kitur pradėta ir perdirbta pirmoji pastraipa, kartais perrašytas visas puslapis, įterpiant vienintelį pakeistą žodį. Daugelis sumanytų romanų pasibaigdavo planetos sunaikinimu. Skaičiau kasdien ištisą savaitę. Naktimis tekdavo liautis, mat nepasiekiau sieninės lempos jungiklio. Sąsiuviniai buvo kupini nuostabiausių idėjų, ir ilgomis gūdžiomis naktimis kai kurias jų įgyvendindavau sapnuose. Tiktai istorijos apie žiurkę tarp jų nebuvo. Niekur neaptikau žodžio žiurkė, nė sykelio.

Leidau laiką misdamas duona ir skambindamas pianinu. Grodamas galvodavau apie Mamą, kuri prapuolė, Normaną, kuriam nepavyko egzistuoti, visuomet — apie Džerį, kuris liovėsi egzistuoti, ir žinoma, save, kuris nebuvo tikras, ar nori egzistuoti. Supratau, kad anksčiau nė nenutuokiau, kas yra vienatvė.

Po dviejų savaičių atvyko Džerio tėvai — vos spėjau šmurštelėti po kriaukle prieš pat atsiveriant durims. Man niekada nebuvo šovę į galvą, kad toks senis kaip Džeris gali turėti tėvus. Jie buvo neapsakomai seni, abu visiškai pražilę, sulinkę ir sukriošę, papilkėjusia ir raukšlėta it gnomų oda. Jų veidai buvo malonūs, ypač motinos, kadaise aiškiai buvusios aukšta moterimi, tik su laiku visai susisukusios. Atrodė taip, lyg būtų nužengę iš stebuklų pasakos, tad motiną įsileidau į savo mintis ir pavadinau Senole. Su jais buvo tamsiaplaukis vyriškis, jaunesnis, bet iš tiesų nebejaunas, — kaip spėjau, Džerio brolis, mat jo galva buvo tokia pat didelė, — kurį pavadinau Jaunėliu.

Tėvas buvo labai orios išvaizdos, su tamsiu kostiumu ir kaklaraiščiu, jis turėjo plačią plonalūpę burną, kuri neatsiverdavo nei dažnai, nei plačiai, o kai atsiverdavo ir išleisdavo keletą žodžių, vėl staigiai užsitrenkdavo, visai kaip spąstai, nukąsdama paskutinius kiekvieno sakinio skiemenis tarsi sprunkančio gyvūno uodegą. Pavadinau jį Karalium. Stebėjau juos iš po kriauklės, kol jie pakavo daiktus, kraudami į dėžes daiktus, kurie buvo ne dėžėse, ir traukdami iš dėžių jose buvusius daiktus, juos žiūrinėdami, tada grąžindami atgal. Taip jie užtruko visą dieną. Džerio sąsiuviniams deramos pagarbos jie neparodė. Tik pervertė ir sumetė į dėžę.

Vienintelis jų dėmesį patraukęs daiktas buvo batų dėžė, prikrauta laiškų. Visi trys susėdo ant lovos, motina įsitaisė tarp abiejų vyrų, ant kelių pasidėjo dėžę ir vieną po kito ėmė traukti iš vokų laiškus ir garsiai juos skaityti, o kiti atpažinę linkčiojo. Ne iš karto pagavau, kad ji skaito jų pačių rašytus žodžius, kad tai buvo jų laiškai Džeriui — plepūs ir nerišlūs, kupini vietinių gandų (kas vedė, kas mirė, kieno dukra numetė svorio, kieno sūnus sudaužė naujutėlaitį oldsmobilį), užversti daugiažodžiais klausimais („Ir kas gi, tavo manymu, praėjusią savaitę apsivedė?”) ir pribaksnoti šauktukų, kuriuos motina perskaitydavo kaip žodžius („O Sisės vyras Karlas buvo sustabdytas už greičio viršijimą, ir spėk, kas buvo mašinoje, ogi Elena Brunson, šauktukas, šauktukas”). O greitai jau visi trys verkė, netgi Karalius, apsukęs apačion savo plačią burną. Atrodė kaip senas klounas. Motina nesiliovė skaityti net verkdama, ir dėl to visiems buvo tik dar graudžiau. Joks Džerio daiktas neprivertė jų pravirkti, netgi jo vargani sušmurę apatiniai, tik jau ne graudūs pustuščiai sąsiuvinukai. Įtariu, kad iš tiesų jie apverkė save pačius, savo prarastą laiką. Neįsivaizduoju saviškės šeimynos ko nors apraudant. Kai kuriais atžvilgiais žmonėms nelabai pasisekė. Iš po kriauklės stebėdamas ant lovos susėdusią ašarojančią trijulę, motiną, tėvą ir sūnų, pervadinau juos Šventąja Šeimyna.

Vėliau tą pačią popietę atėjo du vyrai ir viską išnešė — knygas, sąsiuvinius, baldus, netgi puodus su keptuvėmis, viską, išskyrus šiukšlių kibirą ir pianiną. Matyt suprato, kad niekas nenorės surūdijusios šiukšlinės nei sulūžusio vaikiško pianino. Šiukšlinė man nerūpėjo, vis vien neturėjau ko išmesti, bet dėl pianino apsidžiaugiau.

14 SKYRIUS

Kai nusibodo valgyti duoną, grįžau pasiganyti po Rialto. Jie teberodė tuos pačius filmus, tik dabar buvo mažiau žiūrovų, jei juos galima taip pavadinti, o ant žemės mėtėsi mažiau maisto. Šiaip ar taip, neturėjau apetito nei spragėsiams, nei „Snickers” batonėliams, po teisybei — niekam. Netgi knygyne nebepraleisdavau tiek daug laiko. Jis mane slėgė, o Šainas kėlė pasibjaurėjimą. Tiesiog tampiausi aplinkui be tikslo, užgultas sielvarto. Tai nebuvo toks sielvartas, kuris verstų aimanuoti ir rautis plaukus. Greičiau visa apimantis nuobodulys. Buvau prislėgtas nuobodulio. Bodėjausi gyvenimu, bodėjausi literatūra, netgi mirtimi bodėjausi. Nesibodėjau tik savo mažuoju pianinu, ir slenkant savaitėms, o knygų verslui lėtėjant ir prastėjant, vis daugiau laiko praleisdavau maigydamas klavišus ir pats sau dainuodamas. Kartais pamiršdavau pavalgyti, o jei ir nepamiršdavau, tingėdavau vargintis ir leistis Liftu žemyn, bastytis aprūkusiomis gatvėmis, kad pasiekčiau Rialto. Letenomis perbraukęs sau per šonus, užčiuopiau šonkaulius, styrančius kaip juodieji pianino klavišai. Į Pembruko knygyną užeidavo vis mažiau pirkėjų; smuko netgi literatūrinis porno verslas. Galų gale Šainas liovėsi pirkęs — jokių daugiau išpardavimų, jokio bamperių zulinimo į šaligatvį. Išnyko ir puošnusis senovinis kasos aparatas, parduotas priemiesčio prekeiviui. Dabar grąžą pasemdavo iš pilko metalo skardinės. Kasdien liko vis mažiau knygų lentynose, vis daugiau tuščios vietos. Jokio Dostojevskio prie D, jokio Balzako prie B. Didieji Rašytojai vienas paskui kitą sulipo į paskutinį traukinį. Šainas vis dar laikė nutaisęs orų veidą, bet aš atsiminiau senąsias dienas ir galėjau pasakyti, kad jis tik vaidina.

Įspėjimai apie iškeldinimą buvo platinami blokais, ir po kiekvienos siuntos ant langų atsirasdavo dar daugiau faneros lentų, prie durų burgzdavo daiktus išgabenantys sunkvežimiai, vis daugiau liepsnojo namų, vis daugiau ruseno griuvėsių, vis daugiau šiukšlių laužų mirgėjo tuščiuose plotuose. Ant užkaltų namų kabėjo geltoni ženklai: NEVAIKŠČIOTI, BOSTONO MIESTO NUOSAVYBĖ, PAŽEIDĖJŲ LAUKIA BAUDOS. Į vakarus nuo Skvero trūko ištisų miesto kvartalų, matėsi daug dangaus, o žvaigždės naktimis verkdavo. Krautuvininkai, Alvinas, Džordžas ir dar keli, kurių vardų nežinojau, kinkavo aplink Šaino stalą, gėrė kavą, gūžčiojo pečiais ir verkšleno. „Lyg gyventume toj sušiktoj Rusijoj”, — tarė Alvinas, visi su juo sutiko ir pritardami pakinkavo pakaušius, o tada kažkas pridūrė: „Su rotuše nepasiginčysi”, ir visi vėl palinkčiojo. Džordžas pastebėjo, kad kvaila dėl kažko plėšytis, jei vis tiek nieko negali pakeisti, ir visi vėlgi pritarė. Paskui ėmė aptarinėti Bernio Akermano širdies priepuolį ir perėjo prie opų, o tada Šainas, kuris jau kurį laiką tylėjo, prakalbo tokiu tyliu balsu, kad visi sukluso.

— Ką gi, velniai griebtų, jau aš to taip nepaliksiu, — tarė jis. — Nesėdėsiu rankų sudėjęs, kol jie vilks mane lauk su visais baldais.

Žinoma, visi panūdo sužinoti, ką gi jis darys, bet jis nesakė. Tik pratarė: „Ką nors.” Ir dar pridūrė: „Patys pamatysite“.

Kadangi puikiai žinojau, jog Šaino smilkiniuose slypi destruktyvumo ir slapukiškumo rumbeliai, o mano miesčioniškasis laikotarpis buvo jau seniai praėjęs, šie žodžiai, nepaisant dabartinės antipatijos jo charakteriui, mane smarkiai sujaudino. Buvau tikras dėl vieno: Normanas Šainas nebijo nieko. Pagalvojau apie barikadas, degančias mašinas, aukštyn ratais riogsančias siaurose gatvėse, Molotovo kokteilius. O gal tai būtų moralinis pasipriešinimas, kaip juodukų Pietuose, apie kuriuos buvau skaitęs Globė, taikus streikas priešais krautuvę — Šainas, Svetas ir Varadjanas susėdę gatvės vidury, languotais sijonėliais ir megztukais persirengusios striptizo šokėjos nešioja jiems sumuštinius, daugybė reporterių, publikos simpatijos liejasi laisvai, meras raudonuoja. Ir vėl suklydau.

Praėjus keletui dienų po to, kai paskelbė ką nors padarysiąs, Šainas knygyno lange iškabino didelį ranka rašytą skelbimą:

KNYGOS DYKAI

Kiek pajėgsi išnešti per 5 minutes

Tai štai ką jis sumanė. Išdalinti visas knygas buvo toks dosnus poelgis ir bylojo apie tokią gilią neviltį, kad aš beveik pamilau jį iš naujo. Knygos dykai, lyg po revoliucijos. Gaila, kad Džeris to nepamatys. Į skelbimą buvo tuoj pat sureaguota — nuostabu, kaip nemokamos prekės išjudina žmones, — ir ateinančias penkias dienas tvyrojo chaosas. Globe parašė straipsnį, ir penkiaminutės reidu susigundė tokia galybė žmonių, kad teko kviesti raitąją policiją — vienu metu eilė tęsėsi per visą Kornhilo gatvę ir dar už kampo. Jie atėjo pasiruošę popierinius maišus, kuprines, kartonines dėžes, netgi lagaminus, ir išėjo prisikrovę su kaupu. Kai kurie tiek įsijautė, kad čiupo tai, ko visai nenorėjo, ir vakare po uždarymo gatvė buvo užversta pamestomis knygomis. Šainas vaikščiojo su popieriniu maišeliu ir rankiojo jas nuo žemės, ir tas, kurios nebuvo pernelyg sutaršytos, dėjo atgal į lentynas rytdienos atakai, o likusias išmesdavo. Iš pradžių buvo labai įdomu, o paskui labai liūdna. Krimtausi vaikštinėdamas naktį po krautuvę — vietą, kurioje praleidau visą savo gyvenimą, savo tikruosius namus, — ir regėdamas visas tas tuščias lentynas. Ypač graudu buvo sekmadienį, kai lijo lietus. Nusileidau žemyn ir atsisėdau ant raudonosios krėslo pagalvėlės, žiūrėjau pro krautuvės langą, stebėjau, kaip lietus purvinais latakais žliaugia per apdulkėjusį stiklą. Pasirėmiau skruostą letena ir susimąsčiau apie prancūzų poetą Polį Verleną48, kuris parašė garsų eilėraštį apie lietų virš miesto. Kai lyja, širdis verkia. Puikiai supratau, ką jis turėjo galvoje, nors ten buvo Paryžius Prancūzijoje, o čia — Skali skveras Bostone. Tąsyk labiau nei bet kada ilgėjausi Normano. Ilgėjausi mūsų pokalbių prie kavos, savo suvarstomų mokasinų, sukrautų ant jo stalo, šiltos ir šviesios krautuvės jaukumo, kol už lango lyja lietus. Kartais pakviesdavau jį vėl užsukti, mudu aptarinėdavome Šaino istoriją, pergales ir nuopuolius, ir visgi tai nebedžiugino taip, kaip tada, kai laikiau jį tikru.

Didžiąją dienos dalį leisdavau gulomis, visas keturias kojas užvertęs į viršų, svajodamas ir prisimindamas, arba grodamas pianinu, prisimindamas ir svajodamas. Pastebėjau, kaip keičiasi mano svajonės. Jos tapo švelnios ir nostalgiškos, pakraščiuose patamsėjusios, be to, man nebepasitaikydavo tiek jaudinančių nuotykių. Siaubingai ilgėjausi praeities, netgi bjauriausių akimirkų. Nepamiršau nieko, kas buvo nutikę, ir beveik nieko, ką buvau skaitęs, taigi sukaupiau baisybę prisiminimų. Mano smegeninė buvo tarsi gigantiškas sandėlis — galėjai jame pasiklysti, prarasti laiko nuovoką naršydamas po dėžes ir dėžutes, iki kelių klampodamas per dulkes, ir dienų dienas nerasti išėjimo. Apsigyvenęs pas Džerį, netrukus ėmiau žaisti su praeitimi, šen bei ten pagražindamas, kad atrodytų panašiau į tikrą istoriją, be to, pradėjau painioti prisiminimus su svajonėmis. Turbūt padariau klaidą, nes juo ilgiau žaidžiau, juo labiau jie panašėjo vieni į kitus, ir man buvo vis sunkiau atskirti tai, ką prisiminiau, nuo to, ką išsigalvojau. Pavyzdžiui, ėmiau abejoti, kuri iš figūrų buvo tikroji Mama — stora ėdrūne ar laiba, meili suvargėlė, ir koks buvo jos vardas — Flo, Didi ar Gvendolina. Visi tie archyvai egzistavo tik mano galvoje. Neturėjau jokių apčiuopiamų įrodymų, nei dienoraščio, nei seno šeimos draugo. Kaip galėjau pasitikrinti? Visa, kas man beliko — lyginti vieną sąmonės vaizdinį su kitu, tokiu pat įtartinu, ir galop jie visi susipainiojo į raizgalynę. Mano protas virto labirintu, priklausomai nuo nuotaikos, viliojančiu arba bauginančiu. Pagrindas slydo iš po kojų, ir keisčiausia, kad man tai neberūpėjo.

Pasaulis sparčiai ėjo į pabaigą. Laivas skendo, Šainas mėtė per bortą knygas, o po savaitės sudegė Senasis Hovardas. Kadaise garsas apie šį teatrą sklido per visą Ameriką. Praslinkdavau pro apleistą jo korpusą pakeliui į Rialto. Pilko akmens fasadas, milžiniški gotikiniai langai — galvotum, bažnyčia, jei ne didžiulė gatvėn išsišovusi iškaba, kurioje iš elektros lempučių buvo sudėliotas pavadinimas SENASIS HOVARDAS. Vyliausi, kad tos lemputės kada nors užsidegs, bet taip ir nesulaukiau. Panašumas į bažnyčią buvo ne iš piršto laužtas — Senąjį Hovardą pastatė mileritai, religinė sekta, kurios pasekėjai tikėjo artėjančia pasaulio pabaiga. Ką gi, jie neklydo. Tik pagal jų apskaičiavimą, kuris rėmėsi Biblija ir galybe abejotinų formulių, pabaiga turėjo ateiti 1844 m. spalio 22-ąją. Ruošdamiesi šiam įvykiui, tūkstančiai fanatikų išpardavė visą savo turtą ir pastatė milžinišką bažnyčią, kuri kartu buvo ir tvirtovė, tikėdamiesi joje rasti prieglobstį prasidėjus katastrofai. Skaičiau apie tuos žmones ir žavėjausi. Jie buvo visai kaip aš — visur su savimi tampėsi baisios nelaimės nuojautą. Kai spalio 23-iąją patekėjo ta pati įprasta saulė, jie, savaime aišku, labai nusivylė. Jie pardavė bažnyčią, o kas jiems nutiko paskui, nežinau. Tikiu, kad po viso šito gyvenimas turėjo atrodyti ganėtinai nuobodus. Bažnyčia virto teatru (ten vaidino ir Edvinas Būtas), paskui vodevilio klubu, o galiausiai striptizo baru. 1952-aisiais, dar iki mano gimimo, miesto savivaldybė uždarė jį visam laikui. Neva dėl gašlių ir amoralių pasirodymų. Ypač buvo puolama Selė Keit, spenelius ir sėdmenis puošusi kutais, kuriuos mokėjo sukti kaip lėktuvo propelerius priešingomis kryptimis. O, kad būčiau matęs. Vėliau Hovardas virto eiline žiurkių landyne. Ten gyveno pusė Skvero žiurkių.

Pagaliau pasaulis iš tikrųjų ėjo į pabaigą, o su juo ir Hovardas. Kiurksojau Balione, kai jis užsidegė. Pažiūrėti gaisro iš visų krautuvių supuolė žmonės. Netgi Šainas pašoko ir išbėgo, iš paskos užrakinęs duris. Buvo vidurdienis, o jis netgi pamiršo užkabinti kortelę GREITAI GRĮŠIU. Jeigu dar vis abejočiau, vien tai mane įtikintų, kad jis meta knygų verslą. Abu mes metėm. Visą popietę kaukė sirenos, o vakare eidamas pro šalį radau tik išorines sienas, rūkstančius griuvėsius, gatvėje buvo pilna pelenų ir purvo. Keletas žmonių klampojo po purvą, iškėlę plakatus GELBĖKIME SENĄJĮ HOVARDĄ bei SAUGOKIME PAVELDĄ. Jis man niekada neatrodė ypatingai vertas saugojimo, be to, nemėgau jame įsikūrusių nuskurėlių žiurkių. Pagaliau jų nusikratė, pamaniau. Paryčiais, kai griuvėsiai tebesmilko, buvo atgabentas didžiulis kranas. Plieninio troso gale kabojo milžiniškas geležinis rutulys; krano strėlė svyravo, rutulys siūbavo vis aukščiau ir aukščiau, tada atsivedėjo, kranas staigiai pajudėjo, ir rutulys, siūbuodamas į priekį, aukštyn ir žemyn, trenkėsi į Senojo Hovardo sieną. Matyt sienos buvo tikrai tvirtos, nes su kranu jų nugriauti nepavyko. Tada jie atsiuntė minuotojus, kurie po sienomis padėjo dinamito ir jį susprogdino. Kartojo tris kartus, ir kas kartą nuvirsdavo vis kita siena, o pakilusi pelenų ir dulkių banga ritosi gatve keletą kvartalų į priekį, ant purvinų pastatų palikdama dar daugiau purvo.

Kitą rytą Generolas Logas davė signalą, ir akrai sunkiosios technikos pradėjo galutinį Skvero šturmą, žiaumodami nuo kraštų, su kiekvienu kąsniu surydami po namą. Jie naudojo griaunamuosius kranus ir milžiniškus šarvuotus buldozerius, kurių vairuotojai dėvėjo šalmus bei apsauginius akinius ir sėdėjo plieniniuose narvuose. Kas kartą nuvirtus pastatui darbininkai džiūgaudavo, sukraudavo nuolaužas į milžiniškus savivarčius ir išveždavo lauk. Gatvėse tvyrojo dūmai, dulkės ir mašinų riaumojimas, o krautuvės langus retkarčiais sudrebindavo galingas babach — tai buvo dinamitas.

Žiurkėms taika menkai skiriasi nuo karo, tad dauguma jų kaip mokėdamos tęsė įprastą gyvenimo būdą. Vidutinė žiurkė nemato didelio skirtumo tarp stovinčio pastato ir griuvėsių krūvos, tik griuvėsiuose galima geriau pasislėpti. Kai pastatas nuvirsdavo žemėn, žiurkės pasitraukdavo į apgadintus rūsius, sulūžusius kanalizacijos vamzdžius ir plyšius. Globe parašė straipsnį apie žiurkes, įsikūrusias griuvėsiuose, ir Logas pasiuntė komandas baltais kostiumais pribaigti jų nuodingomis dujomis, kurias jie žarnomis pumpavo tarp nuolaužų. Prasidėjo pats tikriausias egzodas. Kas naktį prasilenkdavau su ilgomis eilėmis klajojančių žiurkių, kartais drauge slinkdavo ištisos šeimos. Globe straipsnis vadinosi GRIŪTIS ATSKLEIDŽIA ŽIURKIŲ NACIJĄ. Visas rajonas buvo įvardytas „nevalyvu ir apniktu žiurkių“.

Apniktas — įdomus žodis. Normalūs žmonės neapninka, negalėtų apnikti net bandydami. Niekas negali apnikti, išskyrus blusas, žiurkes ir žydus. Jau jeigu apnikai kažką, tai pats prašaisi bėdos. Vieną dieną šnekučiavausi bare su tokiu žmogėnu, kuris pasiteiravo, kuo aš gyvenime užsiimu. Atsakiau: „Apninku.” Maniau, nuskambės ironiškai, bet jis nepagavo. Pagalvojo, kad „bankininku”, ir ėmė kaulyti patarimo, kur jam dėti savo pinigus. Taigi patariau investuoti į statybas. Subingalvis.

O paskui užsidarė Rialto. Vieną naktį radau jį tamsų ir nebeveikiantį. Jokių Meilučių, jokių kukurūzų spragėsiu. Dabar man, kaip ir visiems kitiems, teko veltėdžiauti gatvėse ir griuvėsiuose, todėl ėmiau pastebėti negyvas žiurkes, kartais tysančias tiesiog vidury šaligatvio. Maistas tapo deficitu, nebent nugvelbdavai darbininkų pietų nuograužas, ir prasidėjo baisybės. Kai kurios išbadėjusios žiurkės ėdė draugių lavonus, kaip šakalai. Man buvo dėl jų gėda, bet sykiu gėdijausi, kad jaučiu gėdą. Net geriausiais laikais nebuvau nei stiprus, nei greitas. Dabar šlubčiojau, buvau susenęs. Visą laiką norėjau valgyti. Kada pats kibsiu į lavonus? Ar mane suvaržys perdėm žmogiški skrupulai? Naktimis grioviai knibždėjo žiurkių. Pasirodė, kad pastebėjau porą brolių, bet nebuvau tikras. Prabėgo jau daug laiko, o žiurkės visos panašios. Kartais besibastydamas praeidavau sveikus pastatus su nuplėštais fasadais, iš lauko matėsi visi kambariai, kai kuriuose tebebuvo baldai, ant sienų išlikę tapetai ir vonios kambariai su visomis kriauklėmis ir unitazais. Atrodė kaip milžiniški lėlių namai.

Vieną rytą į krautuvę užsuko Šainas, lydimas dviejų vyrukų su kombinezonais. Vyrukai išnešė stalą, krėslą ir visus knygų stelažus, kurie nebuvo pritvirtinti prie sienų, sukrovė juos į sunkvežimį ir išvažiavo. Šainas dar truputį pasivaikščiojo po krautuvę. Šį kartą neverkė. Ant grindų mėtėsi kelios knygos, ir jis vaikščiojo jas spardydamas. Tada išėjo ir užrakino duris. Stebėjau, kaip įsimetė raktą į švarko kišenę ir nulingavo gatve. Daugiau jo nebemačiau.

15 SKYRIUS

Tuo metu buvau kupinas ryžto pasekti Šaino ir šimtų savo gentainių pavyzdžiu. Maniau, kad bet kurią minutę nešiu iš čia kudašių. Maniau, kad galbūt vertėtų pamėginti rasti kokį kitą knygyną — kad ir anapus upės, Kembridže, o gal nuvaryti į Viešąjį parką ir susimesti su kuriuo nors iš senųjų Džerio bičiulių. Visgi kažkas, ko nė pats sau negalėjau paaiškinti — letargija ar sąstingis — sulaikė mane nuo to žingsnio, ir aš kiekvieną dieną atidėliojau išsikraustymą. Vis dar pajėgiau pasirankioti pakankamai maisto, kad pratempčiau, nors nepakankamai, kad likčiau sotus. Griovimo darbai jau pasiekė Bretlo gatvę, ir buvo akivaizdu, kad Kornhilo dienos taip pat suskaičiuotos. Jaučiausi senas ir pavargęs. Žiurkės gyvenimas trumpas ir pavojingas, užtat nors greitai pasibaigia — ir vis dėlto, kol jis tęsiasi, tol atrodo ilgas. Kiauras dienas, jeigu nemedžiodavau gatvėse maisto, tai slankiodavau po tuščią krautuvę. Buvo likę ne kažin kas skaitomo, tik kelios nuobodžios religinės brošiūros. Bet perskaičiau ir jas.

Prieš dvi dienas pylė smarkus lietus, jis nuplovė dulkes ir nuosėdas nuo griuvėsių, ir gatvėmis tekėjo purvini upeliukai. Ant Pembruko knygyno grindų, sučaižyti lietaus šešėlių, voliojosi pabirę kelių vakarienių likučiai, kuriuos buvau atsitempęs iš gatvės, maisto kąsniai ir trupiniai, sumišę su žiurkiško gyvenimo atmatom — riebaluota vyniojamojo popieriaus skiaute, riebaluota kumpio virvele, žemės riešutų kevalais, picos plutgaliu. Dėl lietaus buvo sustoję darbai, nutilo ir mašinų riaumojimas, dabar riaumojo tik lietus. Jaučiausi neramus ir prislėgtas, visą rytą slankiojau pirmyn ir atgal po krautuvę, pirmyn ir atgal. Lietus nesiliovė; jau nuo pusiaudienio ėmė temti, ir aš nusprendžiau eiti viršun ir šiek tiek pagroti. Kilti Liftu buvo sunku, ir tyloje girdėjosi mano šnopavimas.

Kambaryje šviesa buvo pakitusi. Pastebėjau tą iš karto, tik iškišęs nosį iš skylės. Nelijo, ir pro pravirą langą švietė saulė. Sugrįžo visi baldai: lova ir staliukas emaliuotu viršum, senasis odinis krėslas, knygų lentynos ir visos knygos. Spintos durys buvo pravertos, ir joje vėl buvo pilna šlamšto. Surūdijusi šiukšlinė tebebuvo vietoje, taip pat ir mano pianinas su visais įbrėžimais. Tai Džeris, pamaniau, Džeris grįžta namo. Suformulavau žodį PRISIKĖLIMAS ir palikau jį švytėti. Prisėdau prie pianino ir truputį pabarškinau, tik tiek, kad pamankštinčiau senus pirštus, laukdamas žingsnių laiptuose; paskui įsivariau skambinti Koulo Porterio „Panelę Otis” ir „Mano širdis priklauso tėtukui”. Jei galėčiau rinktis, mieliau būčiau Koulu Porteriu, nei Dievu. Tęsiau su Geršvino „Jaučiu ritmą”, ir netrukus iš tikrųjų pagavau ritmą, pianinas šokinėjo, o aš strykčiojau aplink jį ant kėdutės ir plėšiau kiek gerklė nešė. Tačiau net pasinėręs į muziką, vaizdams skrajojant tarp mano ausų taip greitai, kad sukosi galva, pajutau, kad kažkas labai tyliai įžengė į kambarį ir dabar sėdėjo ant lovos man už nugaros. Jaučiau, kaip manęs klausosi. Džeris, pamaniau. Ir toliau dainavau, o dainuodamas lėtai pasukau galvą ir pažvelgiau už savęs.

Niekada iki tol nebuvau matęs jos spalvotos, tad iš pradžių nepažinau. Ji sėdėjo ant lovos, ant kelių sunėrusi žieduotas rankas. Vilkėjo juodąją suknią iš Svingo. Grožėdavausi, kaip suknia jai šokant sukasi ir banguoja, pakildama iki pat klubų. Iš tos suknios pažinau, kas ji tokia. Buvo labai pasikeitusi. Tik balsas liko toks pat. „Puikumėlis”, — tarė ji, — „prašau, nesustok.” Taigi tęsiau toliau. Vėl pagrojau visą gabalą nuo pradžios, šį kartą su savom variacijom, tada atsistojau ir nusilenkiau. Parodžiau „viso gero, užtrauktuk”, ir mačiau, kad ji suprato. Ji juokėsi kaip niekas kitas. Tebebuvo graži, nors pastebėjau, kad kažkas sunkaus, laikas ar liūdesys, pasmakrėje susuko neryškias vijas ir išvagojo akių kampučius. Jos akys buvo mėlynos.

Nuėjau prie lango. Lauke buvo sutemę. Ji priėjo ir atsistojo man už nugaros. Jaučiau jos žvilgsnį. Tarytum debesį jaučiau už savęs juodąją suknią. Suvokiau, kad esu aukštas.

Pro langą mačiau neaprėpiamą griuvėsių lygumą, kaip iš Hirosimos nuotraukų, kuri tęsėsi iki pat horizonto. Nustebau, kad griovimas nuėjo taip toli; planuose to nebuvo. Nuo skersgatvio po mano langu iki pat dangaus tęsėsi akmenuota prerija. Pastatai buvo sugriauti, susmulkinti iki langų, durų, laiptų, lentų, plytų, rankenų, o šie savo ruožtu buvo susmulkinti į tokias mažas daleles, kad joms net vardų nebebuvo, ir visa tai buvo paskleista, sumalta ir pervažiuota tol, kol nebeliko nė prasmės ir tebuvo vien griuvėsiai ir tuštuma, o viso to viduryje stovėjo Kazino teatras.

Jis buvo užlietas šviesos, o šonuose matėsi randai, likę atplėšus gretimus pastatus. Gatvės nebebuvo, taigi nebuvo ir adreso. Pavadinau jį Paskutiniuoju Likusiu Stovėti. Abipus kasos langelio buvo du angelai, kuriuos pirmąkart pamačiau tą naktį, kai Mama pasiėmė mudu su Luvyna į pažintinę išvyką. Jos tebeturėjo juodus stačiakampius ant krūtų ir tarpkojų, tebebuvo pakėlusios vieną koją, tarsi šoktų. Iš pastato tolyn griuvėsiais sklido blausi metalinė melodija, lyg grotų muzikinė dėžutė. Ji buvo neapsakomai liūdna — vargingai, nostalgiškai liūdna, lyg senas cirkas, kuriam gresia bankrotas. Teatras nuo viršaus iki apačios buvo apšviestas, o virš durų baltomis bėgančiomis lemputėmis — netrūko nė vienos — spindėjo žodžiai DAR VIENAS RIMTAS REIKALAS, o po juo — VISI BILIETAI UŽ PUSĘ KAINOS.

Prie kasos langelio rikiavosi eilė, žmonės stovėjo po tris ar keturis, eilė tęsėsi per visą griuvėsių lauką. Žmonės vis dar rinkosi po vieną ir po du, išnirdami iš tamsos, iš visų pusių. Jie nešėsi ryšulius ir lagaminus, o kai kurie už rankos vedėsi vaikus. Patenkinti įžengdavo į apšviestą aikštelę aplinkui teatrą, bet nė vienas nebėgo ir netriukšmavo, buvo girdėti tik menki garseliai — zyzimas, girgždėjimas ir panašiai, ir tie patys nuskęsdavo muzikoje, kad ir kokia ji buvo blausi. Šimtai žmonių rikiavosi į eilę ir tyliai judėjo į priekį link angelų, kurie kilnojo kojas, lyg šoktų. Po šiuo paveikslu prirašiau PABĖGĖLIAI. Pamaniau, kad Džeris būtų sužavėtas.

Džindžer stovėjo greta manęs prie lango. Svarsčiau, ar mato ir ji.

— Aš ten dirbu, — tarė ji. — Kas naktį nusimetu drabužius ir atlieku numerį „Pasaulio pabaigos šokis”. Tai veda juos iš proto.

Tu dirbi striptizo šokėja? — pamaniau aš.

— Tik naktimis.

Taigi tu gali skaityti mano mintis.

— Tavo mintis ir dar daugiau — tavo įsitikinimus ir troškimus.

Bet aš niekuo netikiu.

— Tu tiki, kad esi žiurkė.

Staiga muzika užgrojo garsiau, peraugdama į lėtą svingo melodiją su daug pučiamųjų.

— Imk, čia tau, — tarė ji. Ir padavė man dėžutę kukurūzų spragėsiu. Dėžutė buvo raudonai balta su klouno paveikslėliu — iš jo skrybėlės veržėsi spragėsiu geizeris.

Ir staiga vidury senojo Džerio kambario ji ėmė šokti. Niekada nemačiau jos šitaip šokančios, nebent kartais savo mintyse. Panašiai po vidurnakčio šokdavo Rialto Meilutės, gašliai kraipydamos klubus, lėtai ir tvirtai siūbuodamas į ritmą. Įsitaisiau su spragėsiais fotelyje ir žiūrėjau. Ji išlipo iš suknios, pakėlė ją pėdos galu ir nusviedė į kampą.

Po ja neturėjo nieko. Šoko nuoga. Glostinėjo gauruotą žiurkių gūžtą sau tarp kojų. Jos akys buvo primerktos, lūpos praviros. Niekada iš tikrųjų nesupratau šios išraiškos, tačiau manau, kad ji išreiškia tam tikrą žmogišką ilgesį. Apgailestavau, kad neturime kilimėlio, ant kurio ji galėtų atlikti ir tą dalį. Staiga ji palinko prie manęs, pakėlė ant rankų, ir mes ėmėme šokti kartu. Ji skrido, o aš skrajojau. Ji glaudė mane tarp savo krūtų. Įsikniaubiau į jos kvapą; priminė drėgną odą. Mudu lingavome ir sukomės; tai priminė skrydį. Kambario sienos prasiskyrė tarsi scena, ir mudu šokome didžiulėje baltoje erdvėje. Užsimerkiau ir įsivaizdavau, kad skrendame virš miesto, o visi žmonės gatvėse žiūri į mus ir rodo pirštais. Jie niekada neregėjo nieko panašaus į nuogą angelą su žiurke glėbyje. Šokome ilgai, šokome vis greičiau, muzika ėjo vis garsyn, tai buvo beprotybė ir siautulys. Ir staiga viskas sustojo. Mus užgulė tyla, ir sienos sustojo į vietas. Ji aukštielninka parkrito ant lovos. Juokėsi ir vis dar laikė mane priglaudusi. Jaučiau, kaip po manimi kyla ir leidžiasi jos krūtinė. Tada pajutau, kaip jos pirštai paleidžia mano nugarą, ir pamačiau, kad ji užsimerkė. Išsivadavau iš glėbio ir lėtai prišliaužiau prie jos veido, uosdamas kaklo aromatą ir šiltą kvėpavimą. Ant viršutinės lūpos žibėjo smulkūs prakaito deimantai, ir aš vieną po kito juos išgėriau. Jie buvo sūrūs. Buvau skaitęs, kad toks pat ir ašarų skonis.

Ji atsisėdo, numesdama mane aukštielninką ant lovos.

— Gana, — tarė ji. Žengė į kambario kampą, kur buvo nuspyrusi suknią. Pasilenkė, ir pamačiau, kad maunasi juodas kelnes.

Kas nutiko sukniai?

Ji neatsakė. Po juodų kelnių sekė balti marškiniai, paskui — juodas oficialus švarkas, priderintas prie kelnių. Ji rengėsi išeiti. Jeigu būčiau vyras, pulčiau po kojų, apsikabinčiau kulkšnis ir verkčiau. Nenorėjau, kad ji išeitų, niekada.

Neišeik.

Jos veidas tapo rūstus.

— Nebūk kvailas, Firminai. Tai iš tikrųjų galas.

Ne. Aš priversiu tave likti. Stebėk.

Parodžiau jai visus savo triukus. Nebepajėgiau padaryti salto dėl kojos, senatvės ir apsunkusios galvos, ir kas kartą pabandęs nudribdavau ant nugaros, kas sukeldavo lygiai tiek pat juoko. Tada nuėjau prie knygos ir apsimečiau skaitąs. Ji juokėsi. Bet vis tiek nepasiliko. Už lango mačiau brėkštant aušrą.

— Kazino dirbu naktimis. O dieną dirbu savivaldybėje.

— Tu dirbi jiems? Bet Džindžer, taip negalima. Jie priešai.

— Kiekvienas turi du darbus, Firminai, dieninį ir naktinį, nes kiekvienas turi dvi puses, šviesiąją ir tamsiąją. Ir tu, ir jie, ir aš. Šito neišvengia niekas.

Tada ant stalo pastebėjau milžinišką lagaminą. Ji pravėrė jį ir panaršė po pluoštą oficialiai atrodančių popierių, tada vieną ištraukė ir ištiesė man.

— Kiekvienas yra savo paties priešas, Firminai, tą jau turėtum žinoti.

Ji padėjo popierių ant žemės priešais mane. Užlipau ant jo ir perskaičiau: ĮSPĖJIMAS APIE IŠKELDINIMĄ.

Akimis permečiau puslapį iki paskutinės pastraipos. „Sutinkamai su tuo, Žiurkinas Firminas, pažeidėjas, valkata, dykūnas, pedantas, vujaristas, knygų graužikas, apgailėtinas svajoklis, melagis, vėjo pamušalas ir iškrypėlis, yra iškeldinamas iš šios planetos.” Pasirašyta paties Generolo Logo.

Kodėl tu man šitai duodi? Čia įspėjimas apie iškeldinimą.

— Arba kvietimas. Spręsti tau.

Ji išėjo, iš paskos užtrenkdama duris. Girdėjau šaižiai klaptelint užraktą, o paskui toldami laiptais žemyn nuklapsėjo jos kulniukai. Švelniai kryptelėjusios atsivėrė laiptinės durys, ir staiga pasigirdo stiprėjantis triukšmas — Kornhilo gatve aukštyn plieniniais vikšrais tarškėjo buldozeris.

Užsikoriau ant fotelio ir išsitiesiau ant nugaros visom keturiom aukštyn. Užmerkiau akis. Ne šiaip užmerkiau — užspaudžiau. Išsitraukiau savo mažąjį teleskopą ir ėmiau ieškoti Mamos. Pradėjau pasakoti savo gyvenimo istoriją. Ji prasidėjo taip: „Tai liūdniausia istorija, kokią tik esu girdėjęs.” Gulėjau ten visą rytą, sakiniai iškildavo it karavanai iš dykumos smėlynų, nešini vaizdais. Svarsčiau, kaip ją pavadinsiu. Bet istorija vis maišėsi su vandeniu. Iš pradžių tai buvo vandens stiklinės, išdygstančios netikusiose vietose, paskui vandens kibirai, o galiausiai — upės ir ištisi srautai, juose aukštyn kojomis plūduriavo vargšai kupranugariai, mosikuodami gumbuotomis kojomis, tempiami į dugną savo kuprų. Buvau siaubingai ištroškęs. Galimas daiktas, mane troškino jos prakaito druska, šiaip ar taip, žinojau, kad privalau rasti vandens. Nulipau nuo fotelio, kuriame mielai būčiau praleidęs likusią gyvenimo dalį, jei tik ten būtų vandens, ir nusileidau Liftu žemyn. Buvau silpnesnis, nei tikėjausi, ir keliskart vos nenusiritau. Svarsčiau, ar dar pajėgsiu grįžti į viršų.

Patekau į krautuvę. Priekinis langas buvo išdaužtas, ant palangės krašto telkšojo nedidelė lietaus balutė. Visą ją išgėriau ir dar nulaižiau rasą nuo stambių stiklo šukių. Nušliaužiau į kampą, kur kadaise stovėjo kasos aparatas, ir užmigau. Pirmą sykį per ištisas savaites nieko nesapnavau. Popiet mane pažadino galingas smūgis, po kurio sekė dulkių ir tinko kruša. Vėl atsimerkiau. Sienoje viršum manęs buvo atsivėręs siauras plyšys. Iškišau pro jį galvą ir apsidairiau po gatvės liekanas. Dauguma kitoje pusėje stovėjusių namų buvo dingę, o jų vietoje riogsojo nuolaužų kalnai. Didelė geltona mašina, apsitaškiusi purvais ir urzgianti, bastėsi tarytum dinozauras po kanjonus. Stebėjau, kaip ji pražioja savo baisią burną ir ima čiaumoti betono koloną, kadaise galinę Dosono aludės sienos dalį — gabalai ir kąsniai dribo iš jos žabtų kaip ryžiai iš kūdikio burnos. Langas į pasaulio pabaigą. Po kelių minučių nusisukau. Visą gyvenimą tą ir teveikiau, kad žvalgiausi į pasaulį pro plyšius, ir man nuo šito jau darėsi bloga.

Vis dėlto nusisukęs nuo vieno plyšio, atvėrusio vaizdą į mirštančią dabartį, atsigręžiau į kitą — šįkart į plyšį laike. Pro jį tarytum jūra veržėsi prisiminimai.

Aš vėl buvau ištroškęs. Nusileidau į rūsį, šį sykį laiptais, nusprendęs paieškoti unitaze likusio vandens. Kai pasiekiau apatinę pakopą, visas namas drebėjo. Atrodė, kad betoninės grindys po kojomis banguoja. Palubėje kabanti fluorescencinė lempa, kuri mirgėjo ir ūžė dar tada, kai aš — senų senovėje, o gal tik vakar — žiaumodamas ir skaitydamas skyniausi kelią į kitokią šviesą, buvo užgesusi jau prieš kelias savaites.

Dabar ji siūbavo kaip tamsi švytuoklė, siūbavo ir ritmingai drebėjo, kol per Kornhilą ritosi griūties bangos. Praėjau po ja, ir po sekundės ji su trenksmu nukrito žemėn man už nugaros. Kreivos matinio stiklo šukės išlakstė po visą kambarį, kai kurios pažiro man ant galvos ir sprando tarsi sausas lietus. Žiurkė žengia per sudužusį stiklą, tykiai ir beprasmiškai. Durys po iškaba TUALETAS buvo atidarytos, ir unitazas gulėjo skilęs perpus ant grindų. Jokio vandens. Mano sausame rūsyje. Džindžer buvo teisi, iš tiesų atėjo galas. Pagalvojau apie mažąjį savo pianiną viršutiniame aukšte, sutraiškytą krentančių sijų. Jo išgelbėti jau nebegalėjau. Įsivaizdavau, kaip jis išleido savo paskutinį garselį, užgultas pirmosios sijos, ir niekas jo neišgirdo. Pamaniau, kad galėčiau užsikarti į vieną iš gigantiškų lėlių namų ir nuo jo nušokti, bet vargu ar svėriau pakankamai, kad užsimuščiau. Tik nuplasnočiau žemėn kaip lapas. Pasakoju šias mintis, nes kaip tik tai vyko mano galvoje, kai pastebėjau knygą. Ji buvo įsprausta po vandens šildytuvu, matėsi vos kampas. Tučtuojau ją atpažinau, pripuoliau ir ištraukiau. Viršelyje buvo matyti mano pieninių dantų žymės, o ant kai kurių išplėštų puslapių buvo likę purvinų Flo letenų atspaudai — ten, kur plėšydama atsirėmė.

Ir tada man tapo aišku.

Prireikė daug laiko ir visų mano jėgų, kol nutempiau knygą į kampą už šildytuvo, į mūsų senosios gūžtos likučius — keletą krūvelių suteršto, beveik bekvapio konfeti. Tenai pasislėpęs aš vargiai begirdėjau pasaulio garsus. Mašinų riaumojimas virto vėju. Griūtis ir virstančių sienų smūgiai tebuvo bangų mūša į tamsias uolas. O sirenos ir automobilių signalai tapo gailiais jūros paukščių krykavimais. Metas išeiti. Džeris sakydavo: jeigu nenori nugyventi savo gyvenimo iš naujo, vadinasi, iššvaistei jį veltui. Nežinau. Nors manau, kad savo gyvenimą nugyvenau laimingai, nenorėčiau toks pat laimingas būti dusyk. Išplėšiau skiautę iš knygos galo ir kelis kartus ją perlenkiau. Pasidarė gumulėlis. Išsirausiau konfeti nedidelę duobelę ir prilaikydamas gumulėlį priekinėmis letenomis, perskaičiau, kas parašyta jo viršuje, ir žodžiai suskambo mano ausyse kaip trimitai: „Velniop! Velniop! Ir tegaus mūsų raudos, kol pakilsim į laisvę.” Apsiverčiau gūžtoje. Išlanksčiau gumulėlį, lanksčiau jį tol, kol jis vėl virto puslapio skiaute, knygos puslapiu, žmogaus knyga. Išvyniojau jį visą ir perskaičiau: „Betgi palieku čia visus ir viską, ir išeinu. Vienišas savo vienišume. Už visas jų kaltes. Aš pasiduodu. Koks nuožmus galas! Bet jie nepamatys. Nei sužinos. Nei pasiges manęs. Yra senatvė, ir senatvė yra liūdesys, ir senatvė yra liūdesys ir nuovargis.” Spoksojau į tuos žodžius, bet jie neišplaukė ir neišsiliejo. Žiurkės neverkia. Koks sausas ir šaltas pasaulis, kokie gražūs žodžiai. Viso gero ir sudie, sudie ir iki pasimatymo taria mažasis ir Didis Rašytojas. Vėl sulanksčiau gumulėlį ir jį prarijau.

Autoriaus žodis

Skali skveras buvo reali vieta, jo nugriovimas buvo realus įvykis. Tačiau Firminas — jau beletristika. Istorijos labui kartais iškraipydavau — arba leisdavau iškraipyti Firminui — kai kuriuos įvykius ir geografiją. Pavyzdžiui, Edwardas Logue’as, „renovacijos” prižiūrėtojas, per Antrąjį pasaulinį karą iš tiesų bombardavo Europą, bet kiek žinau, Bombarduotoju pravardžiuotas nebuvo, taip pat nemanau, kad prie autobiografijos būtų pridėjęs Štutgarto ir Drezdeno griuvėsių nuotraukas. Ir nors tikroji mileritų bažnyčia iš tiesų buvo paversta teatru, pats pastatas sudegė iki pamatų dar 1846-aisiais; Senasis Hovardas, kurį žinojo Firminas, buvo pastatytas jo vietoje. Rialto teatras iš tiesų egzistavo ir tikrai buvo vadinamas Velnio Irštva, tačiau aš nežinau, ar ten po vidurnakčio buvo rodomi pornografiniai filmai. Už gausybę informacijos apie Skvero istoriją esu skolingas Davido Kruho knygai Always Something Doing: Boston‘s Infamous Scollay Square, bet žinoma, p. Kruhas nėra atsakingas už jokius iškraipymus ar klaidas. Galų gale norėčiau pareikšti padėką George‘ui Glossui, knygyno savininkui iš senojo Skali skvero, pusdykiai pardavusiam tomus, kuriuos tebeturiu ir šiandien, bet tikriausiai niekada nelaikiusiam seifo, pilno uždraustos literatūros, — sužinojęs apie numatomą krautuvės griovimą, jis išdalino visas savo knygas — tiek, kiek pajėgei išsinešti per penkias minutes.

Išnašos

Vertė Monika Vosyliūtė (2005). (Čia ir kitur — vertėjos past.)

Vertė Pranas Povilaitis (1983).

Ford Madox Ford (tikr. Ford Hermann Hueffer, 1873–1939) — anglų rašytojas ir kritikas.

Toliausiai į Šiaurę (lot.) — senoviniuose žemėlapiuose pažymėta tolimiausia gyvenama vieta; „žinomo pasaulio kraštas”.

JAV Didžiosios depresijos metais įvesta visuomeninių ekonominių reformų programa.

Feminizmo idealas, iškeltas XIX a. pab. Europos ir JAV moterų judėjimų.

P. G. Wodehouse’o apsakymų personažas — asmeninis liokajus, kurio neįtikėtinas išprusimas virto priežodžiu.

Vertė Pulgis Andriušis (1942).

Aleksio Churgino vertimas (1961).

Emily Post (1872–1960) — knygų apie etiketą autorė.

John Tenniel (1820–1914) — anglų dailininkas ir karikatūristas, pagarsėjęs iliustracijomis L. Carrollo romanams.

Franz Joseph Gali (1758–1828) — austrų neuroanatomas, frenologijos (psichikos savybių nustatymo pagal kaukolės formą) teorijos pradininkas.

Komiksų ir filmų personažas, gudrus detektyvas.

Gene Autry (1907–1998) — kultinis amerikiečių vesternų aktorius.

John Donne (1572–1631) — anglų pamokslininkas, poetas metafizikas.

John Ruskin (1819 -1900) — anglų meno kritikas, menininkas, mąstytojas.

William Blake (1757–1827) — anglų poetas, tapytojas romantikas.

Abraham Simon Wolf Rosenbach (1876–1952) — įžymus amerikiečių antikvaras, retų knygų ir manuskriptų kolekcionierius.

Joan Fontaine, Paulette Goddard, James Francis Cagney, William Abbott, Lou Costello, Fred Astaire — XX a. viduryje garsūs Holivudo aktoriai. Brodvėjaus šokėjas ir choreografas Fredas Asteras (tikr. Frederick Austerlitz, 1899–1987) suvaidino 31 miuzikle; jo legendinė partnerė — Ginger Rodgers (1911— 1995).

F. Scotto Fitzgeraldo romano „Didysis Getsbis11 protagonistas.

John F. Kennedy, 1960 m. tapęs 35-uoju JAV prezidentu.

Amerikiečių žvalgybinis lėktuvas U-2 1960 m. gegužę pašautas virš tuometinės Sovietų Sąjungos.

Per Šarpevilio skerdynes 1960 m. policija apšaudė taikius demonstrantus, protestuojančius prieš baltųjų mažumos vyriausybę.

Arthur Asher Miller (1915–2005) — amerikiečių dramaturgas ir eseistas.

Grace Metalious (1924–1964) — amerikiečių rašytoja, populiarių romanų autorė.

Martin Buber (1878–1965) — žydų religinis filosofas, egzistencialistas.

Isaac Asimov (1920–1992) — žydų kilmės amerikiečių biochemikas, mokslinės fantastikos rašytojas.

Alfred Elton van Vogt (1912–2000) — kanadiečių mokslinės fantastikos rašytojas.

Rudolf Kari Bultmann (1884–1976) — vokiečių teologas, Naujojo Testamento žinovas.

Robert Anson Heinlein (1907–1988) — amerikiečių mokslinės fantastikos rašytojas.

Žalią snapelį, mažinantį akių nuovargį kaitrinių lempų šviesoje, iki XX a. vid. dėvėdavo vizualinio kruopštumo reikalaujančių profesijų atstovai: korektoriai, apskaitininkai ir pan.

Gaston Louis Alfred Leroux (1868–1927) — prancūzų žurnalistas, detektyvų rašytojas, išgarsėjęs romanu „Operos fantomas”.

Sarah Bernhardt (1844–1923) — legendinė prancūzų teatro aktorė.

Henry Valentine Miller (1889–1980) — amerikiečių rašytojas ir dailininkas.

Aliuzija į O. Wilde’o pjesę.

Terry Southern (1924–1995) — amerikiečių rašytojas satyrikas, dramaturgas.

Cole Albert Porter (1891–1964) — amerikiečių kompozitorius, dainų autorius.

George Gershwin (1898–1937) — amerikiečių kompozitorius, pianistas.

Kažkas nenusakomo (pranc.).

T. E. Lawrence (dar žinomas kaip Lawrence of Arabia) — legendinis britų leitenantas, Pirmojo pasaulinio karo metais kovojęs Arabijos pusiasalyje.

Otto Adolf Eichmann (1906–1962) — nacių gestapininkas, organizavęs žydų deportaciją, po karo pabėgęs į Argentiną, tačiau 1960-iais sugautas, nuteistas ir pakartas.

Charles Parker (1920–195 5) — amerikiečių džiazo saksofonininkas ir kompozitorius.

Billie Holiday (tikr. Eleanora Fagan, 191 5-1959) — amerikiečių džiazo dainininkė ir dainų kūrėja.

Milton Jackson (1923-1999) — amerikiečių džiazo vibrofonininkas.

Joe Hill (1879–1915) — amerikiečių darbininkų judėjimo aktyvistas.

Kunigaikštis Piotras Aleksejevičius Kropotkinas (1842–1921) — vienas pirmųjų Rusijos anarchistų, anarcho-komunizmo šalininkas.

Petersono šilko streikas (1913) — darbininkų streikas šilko gamykloje, reikalaujant 8 darbo valandų ir normalių darbo sąlygų.

Paul-Marie Verlaine (1844–1896) — prancūzų poetas simbolistas.

Content

Сэвидж Сэм Firminas