Сэссон Джин П

Princesė: visa tiesa apie gyvenimą po šydu Saudo Arabijoje

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Versta iš:

Jean Sasson,

PRINCESS

A true Story of Life Behind the Veil in Saudi Arabia

Windsor-Brooke Books

ISBN 9786090105818

© 2004 by The Sasson Corporation

Published by arrangement with the author

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers

All rights reserved.

Viršelis © Mohamad Itani / Trevillion Images

Autorės nuotrauka © Dr. Jack Creech

© Vertimas į lietuvių kalbą, Vytautas Petrukaitis, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Vytautas Petrukaitis

Redagavo Simona Kaziukonytė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelio dailininkė Deimantė Rybakovienė

Maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu Džekui

Nauja autorės pratarmė

Praėjusio šimtmečio aštuntojo dešimtmečio pabaigoje atkakau į Saudo Arabiją būdama vieniša moteris. Į kelionę leidausi ieškoti nuotykių. Atvykau į Karalystę 1978 metų rugsėjo 7 dieną ir išbuvau iki 1991 metų pavasario. Nuo 1978 iki 1982 metų dirbau Karaliaus Faisalo specialiosios ligoninės ir tyrimų centro Medicinos reikalų administracijoje. Per tuos ketverius metus pažinau nemažai Saudo Arabijos karališkosios šeimos narių. Kai ištekėjau už Didžiosios Britanijos piliečio Peterio Sassono ir mečiau darbą karališkojoje ligoninėje, dar devynerius metus gyvenau Karalystėje – su vyru viloje tarp saudoarabų.

Per tuos dvylika metų turėjau puikią galimybę daug sužinoti apie šalį, kurią menkai supranta visas likęs pasaulis. Be to, susidraugavau su daugybe vidurinės klasės piliečių ir arabų iš kitų šalių, gyvenančių Saudo Arabijoje. Tuo metu nemažai keliavau ir savo akimis pamačiau daug arabų valstybių. (Saudo Arabijos valdžia draudžia keliones į Izraelį, todėl šioje šalyje apsilankiau tik po 1991 metų.)

1983-iaisiais susipažinau su nepaprasta saudoarabe princese Sultana al Saud. Man bemat patiko ši Saudo Arabijos karališkosios šeimos narė. Sultana – tikra moteris. Ne tik jauna ir graži, bet dar ir žavi, protinga, o svarbiausia – nepriklausomos dvasios: įsitikinau, kad kitoms saudoarabėms šis bruožas retai būdingas.

Mūsų draugystė pamažu rutuliojosi ir aš ėmiau pažinti moterį, kurią skaudžiai sužeidė tėvo meilės stoka. Nors gimė itin turtingoje šeimoje, turinčioje ketverius rūmus trijuose žemynuose, milijonais vertinamų papuošalų ir skraidančioje privačiais reaktyviniais lėktuvais, Sultana stokojo asmeninės laisvės. Netrukus pamačiau: iš pažiūros žavinga ir linksma Sultana širdyje tiesiog verda pykčiu dėl to, kad negali valdyti savo pačios gyvenimo. Jos giminės vyrai turėjo galią spręsti, gyventi jai ir jos dukroms, ar mirti.

Laikui bėgant mudviejų draugystė suklestėjo ir princesė Sultana palengva papasakojo man savo gyvenimo istoriją – nuo neramios vaikystės iki vedybų su ne savo pačios pasirinktu vyru, taip pat pritrenkiančių epizodų iš devynių jos seserų, draugių ir tarnaičių gyvenimo. Praėjus dvejiems ar trejiems metams nuo pažinties, Sultana paprašė mane aprašyti jos pasakojimą. Ji buvo pasiryžusi atskleisti pasauliui, kaip netinkamai elgiamasi su moterimis jos tėvynėje. Nerimavau dėl jos saugumo, todėl nebuvau labai entuziastingai nusiteikusi. Be to, svarsčiau galimybę, jog nieko nesudomins princesės gyvenimas valstybėje, kurioje taip įtariai žiūrima į užsieniečius, kad turistams net draudžiama lankytis.

Mudu su Peteriu išsiskyrėme po aštuonerių santuokos metų, bet man pasisekė, nes įsigijau vizą, suteikiančią teisę išvykti iš šalies ir pakartotinai į ją grįžti, ja nuolatos naudojausi. Galutinai išvykau iš Karalystės 1991 metų pavasarį. Nors Sultana nekantravo, kad jos istorija būtų kuo greičiau paviešinta, prieš parašydama šią knygą laukiau, kol visi, kuriuos laikiau artimais draugais, išvyks iš šalies.

Po Persijos įlankos karo, jau pasirodžius mano pirmai knygai „Išniekintas Kuveitas“, pasaulis ėmė triukšmingai reikalauti informacijos apie paslaptingą Saudo Arabijos pasaulį. Išėjus „Princesei“, žmonės su atjauta priėmė tikrąją Sultanos istoriją ir pamilo moterį, suteikusią galimybę pažvelgti po skraiste ir pamatyti, kas vyksta tarp rūmų sienų. Skaitytojai sužinojo, kad šiaip jau niūriame princesės gyvenime pasitaikė ir neapsakomo džiaugsmo akimirkų. Knygoje aprašytos tikros gyvenimo istorijos perteikia nerūpestingai draugiškus jos motinos, seserų ir tarnaičių santykius, jų humorą ir meilę. Skaitytojai džiūgavo sužinoję apie slaptą Sultanos kerštą nekenčiamam broliui Ali.

Knyga sujaudino skirtingo amžiaus ir tautybės moteris, tad netruko tapti viena iš skaitomiausių daugelyje šalių. Nemažai švietimo įstaigų „Princesę“ įtraukė į sąrašus knygų, kurias privaloma perskaityti literatūros pamokoms ir paskaitoms. Be to, man teko garbė, kad knyga pateko į geriausių penkių šimtų knygų, parašytų moterų nuo 1300 metų, sąrašą.

Dėl milžiniškos daugybę skaitytojų pakerėjusios „Princesės“ sėkmės ir paskesnių pribloškiančių Sultanos gyvenimo įvykių skaitytojai troško antros knygos. Dėl Sultanos saugumo mudvi jau anksčiau sutarėme nutraukti santykius, tačiau vienas telefono skambutis padarė galą šiam priverstiniam susvetimėjimui. Sultana norėjo, kad vėl rašyčiau apie jos gyvenimą ir sukaupčiau dėmesį į dvi jos paaugles dukras. Išgirdusi šį Sultanos pageidavimą, laikinai atidėjau į šalį pradėtą darbą ir pasakojau toliau nuo tos vietos, kur baigiau „Princesę“.

Netrukus išleidome romaną „Princesės Sultanos dukterys“. Pasaulis sužinojo apie dvi Sultanos gražiąsias dukras Mahą ir Amani. Vėliau princesė ir aš sulaukėme tokios daugybės prašymų papasakoti apie jos gyvenimą ir apie veiklą padedant kitoms moterims, kad prieš keletą metų parašiau trečią, paskutinę, knygą „Princesės Sultanos ratas“.

Nuo tada praėjo daugiau negu dešimt metų, tačiau trilogija nesensta. Kodėl? Ogi todėl, kad moterų gyvenimas Saudo Arabijoje beveik toks pat, koks buvo man ten gyvenant. Nors daug kalbama, kad moterų gyvenimą šalyje būtina keisti, reta Saudo Arabijos moteris bando sutraukyti ją kaustančias grandines, 2004 metais šalies moterys vis dar neturi laisvės įkūnyti savo svajonių. Nors Koranas tereikalauja, kad būtų rengiamasi kukliai, dauguma saudoarabių vis dar slepia veidą po šydu. Nors islamo tikėjimas nedraudžia moterims vairuoti, saudoarabės patiria tokį suvaržymą. Nors 58 procentai šalies aukštųjų mokyklų absolventų – moterys, jos tesudaro 5 procentus visų dirbančiųjų. Kodėl? Ogi todėl, kad saudoarabėms neleidžiama dirbti ar bendrauti su ne savo šeimos vyrais. Nors islamas suteikia moterims teisę atsisakyti nepageidaujamos santuokos, daug šalies merginų vis dar patiria vedybų su ne jų pačių pasirinktais dvigubai ar net trigubai vyresniais vyrais siaubą.

Kai tokia daugybė moterų jaučiasi nelaimingos, jų gyvenime labai daug ką reikia keisti. Mes, vyrai ir moterys, laisvai galintys reikšti mintis ir veikti, turime padėti joms visais įmanomais būdais.

Šios knygos apie narsią Saudo Arabijos princesę pakeitė žmonių gyvenimą visame pasaulyje. Daug jaunų planetos moterų dabar dirba, kad visi sužinotų apie moterų padėtį Saudo Arabijoje. Man rašo studentai, tvirtinantys keičią savo specialybę, nes nori spręsti problemas, susijusias su moterimis. Motinos rašo man auklėjančios sūnus taip, kad šie žiūrėtų į seseris ir kitas moteris kaip į sau lygias. Dirbdami išvien galime nepaprastai pagerinti moterų vaidmenį visame pasaulyje. Raginu jus prisidėti prie mudviejų su princese Sultana siekiant mūsų puoselėjamo tikslo gyventi pasaulyje, kur kiekviena moteris galėtų gyventi oriai.

Kaip rašytoja ir draugė didžiuojuosi galėdama kalbėti princesės Sultanos vardu.

Jean Sasson

2004 metų liepa.

Toliau pateikiamas princesės Sultanos laiškas.

Brangūs „Princesės“ skaitytojai,

Rašydama šiuos žodžius šypsausi iš pasitenkinimo, kad netrukus skaitysite mano vaikystės ir ankstyvos santuokos istoriją. Kadangi buvau mergina, nemylima tėvo ir kankinama žiauraus vyresniojo brolio, troškau gauti progą papasakoti visam pasauliui, jog pernelyg daugelio jaunų saudoarabių gyvenimą temdo liūdesys ar pyktis, kad jų broliai yra didžiai mylimi, o jos, moterys, tėra pakenčiamos.

Nors buvau princesė, laisvių turėjau mažai. Tėvas mylėjo tik sūnus. Aš irgi norėjau būti tėvo mylima, bet visa, ką dariau ar sakiau, nė kiek nepakeitė jo abejingumo man.

Mano tėvai buvo neišsilavinę, bet iš karališkosios šeimos, todėl gavau daug gera: išsilavinimą, sočiai valgyti, gražių suknių ir brangakmenių. Mane supo mylinčios vyresnės seserys, o geraširdė motina nuolat stengėsi apginti mane nuo šeimos vyrų. Taigi man pasisekė labiau negu daugumai šalies mergaičių ir moterų.

Sunkiai įsivaizduoju, kaip kitos Saudo Arabijos merginos pakenčia savo gyvenimą. Pažįstu merginų, kurios buvo priverstos tapti trečia ar ketvirta kokio senio žmona. Pažįstu jaunų moterų, kurių vyrai bemat su jomis išsiskyrė, vos tik joms buvo diagnozuota sunki liga. Kai kurios iš tų moterų yra motinos ir persigandę jų vaikai buvo išplėšti joms iš rankų ir atiduoti auginti kitai moteriai. Pažinojau merginų, kurioms gyvybę – dažnai vien už tariamą nusižengimą – atėmė jų pačių šeimos nariai.

Žinau pernelyg daug tragiškų istorijų. Sužinosite jas iš trijų knygų apie mano ir mano pažįstamų moterų gyvenimą.

Jums gali kilti klausimas: kaip tokie žiaurumai gali dėtis tokioje turtingoje, gausioje naftos išteklių šalyje, kur kiekvienas pilietis turėtų būti išsilavinęs ir apsišvietęs? Aš įsitikinusi, kad dauguma mūsų šalies vyrų nori valdyti visus aplinkui, ypač moteris, su kuriomis susijęs jų gyvenimas. Jiems talkina dvasininkai, sąmoningai iškraipantys mūsų mylimo Pranašo Mahometo (Teapiberia Jį savo palaiminimais Alachas ir tesuteikia Jam sielos išgelbėjimą) žodžius, siekdami vienintelio tikslo – išlaikyti moteris besąlygiškai paklusnias.

Mes, Saudo Arabijos moterys, turime mažai galimybių pasiekti radikalių permainų. Mums reikalinga jūsų pagalba. Daugelis jūsų gyvenate šalyse, kur galite reikalauti, kad vyriausybė spaustų savo ekonominę ir politinę partnerę Saudo Arabiją.

Bet mes, Saudo Arabijos moterys, ne vienintelės reikalingos jūsų paramos. Aš vis daugiau sužinau apie moterų padėtį visame pasaulyje ir padariau nuostabą keliantį atradimą: vyrai ir kitur netinkamai elgiasi su moterimis. Merginos iš Laoso, Kambodžos ir Tailando prievarta parduodamos sekso vergėmis. Tik gimusios mergaitės Kinijoje paliekamos kalnuose mirti badu. Indijoje pribuvėjoms mokama, kad sulaužytų nugarkaulį naujagimėms, nes šeimos nori tik sūnų. Amerikietes dažnai nužudo pavydūs vaikinai ar sutuoktiniai. Dažnai gailiuosi sužinojusi tokius dalykus, nes tada mane apima begalinis sielvartas.

Kad pakeistume šią planetą, mes visi turime dirbti išvien. Nenuleiskime rankų, kol kiekvienas moteriškosios lyties vaikas bus toks pat pageidaujamas kaip vyriškosios.

Meldžiu Alacho palaiminimo einant šiuo keliu.

Princesė Sultana al Saud

Faktai apie Saudo Arabiją

OFICIALUS PAVADINIMAS: Saudo Arabijos karalystė

PLOTAS: 2,24 mln. km2

TAPO NEPRIKLAUSOMA: 1932 m. rugsėjo 23 d.

GEOGRAFINĖS SĄLYGOS IR KLIMATAS: Atšiauri, sausa dykuma, didžiuliai temperatūros svyravimai

GYVENTOJŲ SKAIČIUS APYTIKRIAI: 22 024 505 (iš jų 5 360 520 svetimtaučiai darbininkai)

SANTVARKA: Absoliutinė monarchija (valdo Saudidų dinastija)

POLITINĖS PARTIJOS : Uždraustos

KONSTITUCIJA: Šalis valdoma pagal šariatą (islamo įstatymus)

TEISINĖ SISTEMA: Pagrįsta islamo teise, nors priimti keli pasaulietiniai kodeksai. Komercinius ginčus sprendžia specialios tarybos.

RELIGIJA: 100 procentų šalies gyventojų – musulmonai. (Išpažinti kitą tikėjimą draudžiama.)

KALBA: Arabų (verslo sandoriuose dažnai vartojama anglų kalba).

VIDUTINĖ GYVENIMO TRUKMĖ: 66,11 m. (vyrai), 69,51 m. (moterys)

PINIGINIS VIENETAS: 1 Saudo rialas (SAR) = 100 halalų

VALIUTOS KURSAS: 1 SAR = 0,37450 JAV dolerio

EKONOMIKA: Ūkio pagrindą sudaro nafta. Valdžia griežtai kontroliuoja pagrindines ūkio veiklos sritis. Saudo Arabija turi didžiausias pasaulyje naftos atsargas ir yra didžiausia naftos eksportuotoja. Vaidina svarbiausią vaidmenį Naftą eksportuojančių šalių organizacijoje (OPEC).

Faktai apie Saudo Arabiją supančias šalis

EGIPTAS: Gyventojų: 68,3 mln.; religija: musulmonai sunitai (90%), krikščionys koptai (10%).

IZRAELIS: Gyventojų: 5,8 mln.; religija: judėjai (82%), musulmonai sunitai (14,6%), krikščionys (2,5%), kiti (1,5%).

JORDANIJA:

(tik Rytų krantas) Gyventojų: 4,9 mln.; religija: musulmonai sunitai (93%), krikščionys (5%), kiti (2%).

IRAKAS: Gyventojų: 22,7 mln.; religija: musulmonai šiitai (54%), musulmonai sunitai (43%), krikščionys (3%).

KUVEITAS: Gyventojų: 1,9 mln.; religija: musulmonai sunitai (63%), musulmonai šiitai (28%), krikščionys (7%), hinduistai (2%).

BAHREINAS: Gyventojų: 634 000; religija: musulmonai šiitai (48%), musulmonai sunitai (38%), krikščionys (7%), kiti (7%).

KATARAS: Gyventojų: 744 000; religija: musulmonai sunitai (93%), krikščionys (5%), kiti (2%).

J. A. E.: Gyventojų: 2,3 mln.; religija: musulmonai sunitai (74%), musulmonai šiitai (21%), krikščionys (5%).

IRANAS: Gyventojų: 65,7 mln.; religija: musulmonai šiitai (92%), musulmonai sunitai (7%), kiti (1%).

OMANAS: Gyventojų: 2,5 mln.; religija: musulmonai ibadistai (69%), musulmonai sunitai (18%), hinduistai (13%).

JEMENAS: Gyventojų: 17,4 mln.; religija: musulmonai sunitai (53%), musulmonai šiitai (47%).

ETIOPIJA: Gyventojų: 64,1 mln.; religija: krikščionys (53%), musulmonai (32%), animistai (15%).

SUDANAS: Gyventojų: 35,1 mln.; religija: musulmonai sunitai (74%), animistai (16%), krikščionys (8%), kiti (2%).

Įžanga

Krašte, kurį tebevaldo karaliai, aš esu princesė. Prisistatyti jums galiu tik kaip Sultana – tikrojo savo vardo negaliu atskleisti, nes bijau, kad manęs ir mano artimųjų neištiktų kas bloga dėl to, ką ketinu jums papasakoti.

Esu Saudo Arabijos princesė, karališkosios Saudidų dinastijos, šiuo metu valdančios Saudo Arabijos Karalystę, narė. Kaip moteris iš vyrų valdomo krašto, negaliu kreiptis tiesiai į jus, todėl paprašiau draugę amerikietę, rašytoją Jean Sasson, išklausyti mane, o paskui papasakoti mano istoriją.

Gimiau laisva, bet šiandien esu sukaustyta grandinėmis. Jos, nematomos, buvo laisvai užmestos ant manęs ir aš jų nepastebėjau, kol sulaukiau tokio amžiaus, kai ėmiau viską suprasti, ir tada mano gyvenimas virto nuolatine baime.

Iš pirmų ketverių gyvenimo metų neišliko jokių prisiminimų. Turbūt juokdavausi ir žaisdavau kaip visi maži vaikai, palaimingai nenujausdama, kad dėl to, jog neturiu varpos, gimtinėje esu nieko verta.

Kad suprastumėte mano gyvenimą, turite žinoti apie mano protėvius. Mes, šių dienų Saudidai, kilę iš emyrų, prieš šešias kartas valdžiusių Nadždą – beduinų žemes, dabar sudarančias dalį Saudo Arabijos Karalystės. Pirmieji Saudidai buvo vyrai, jų drąsiausios svajonės tebuvo užkariauti gretimus dykumų plotus ir patirti nuotykių naktimis puldinėjant kaimynines gentis.

1891 metais staiga ištiko nelaimė: Saudidų giminė buvo sutriuškinta mūšyje ir neturėjo kitos išeities, kaip bėgti iš Nadždo. Abdel Azizas, ilgainiui tapsiantis mano seneliu, tuo metu buvo dar vaikas. Jis vos ištvėrė sunkų bėgimą dykuma. Vėliau jis pasakos, kaip degė iš gėdos, kai tėvas liepė jam lįsti į didelį maišą, o paskui permetė jį per kupranugario balną. Jo sesuo Nura buvo įgrūsta į kitą maišą, pakabintą ant kito jų tėvo kupranugario šono. Graužiamas kartėlio, kad būdamas per mažas negali kautis ir gelbėti savo namų, įpykęs vaikas dirsčiojo pro maišą, siūbuojantį į šalis kupranugariui einant. Vėliau jis prisimins, kad tada, kai pažemintas šeimos pralaimėjimo stebėjo, kaip iš akių pranyksta gimtinė, kurios grožį jis amžinai prisimins, jo gyvenimas pakrypo visai kita vaga.

Po dvejų klajokliško gyvenimo dykumoje metų Saudidų šeima prisiglaudė Kuveite. Pabėgėlio gyvenimas Abdel Azizui buvo toks bjaurus, kad jis visai dar vaikas būdamas prisiekė atkariauti dykumų smėlynus, kuriuos kadaise vadino namais.

Taigi 1901 metų rugsėjį dvidešimt penkerių metų Abdel Azizas grįžo į mūsų gimtinę. Kitų metų sausio 16-ąją, daugelį mėnesių kentęs sunkumus jis negailestingai sumušė priešus Rašididus. Vėliau, norėdamas užsitikrinti dykumų genčių ištikimybę, Abdel Azizas vedė per tris šimtus moterų, o šios pagimdė per penkiasdešimt sūnų ir aštuoniasdešimt dukrų. Mylimiausių žmonų sūnūs įgijo favoritų statusą; šių sūnų, dabar jau suaugusių, rankose sutelkta visa mūsų šalies valdžia. Iš visų žmonų Abdel Azizas labiausiai mylėjo Chasą Sudairi. Chasos sūnūs bendromis jėgomis valdo tėvo sukurtą karalystę. Vienas iš jų, Fahdas, dabar yra mūsų karalius1.

Daugelis sūnų vedė pusseseres, o daugelis dukterų ištekėjo už pusbrolių2 iš garsių mūsų šeimos atšakų, tokių kaip Al Turkiai, Džiluviai ir Al Kabirai. Dabartiniai princai iš šių santuokų yra tarp įtakingiausiųjų Saudidų. Šiandien, 1991 metais, mūsų plati šeima apima beveik dvidešimt vieną tūkstantį narių. Iš jų maždaug tūkstantis princų ir princesių yra tiesioginiai didžiojo vado karaliaus Abdel Azizo palikuonys.

Aš, Sultana, irgi esu viena jų.

Pirmas dalykas, kurį gyvai prisimenu, susijęs su smurtu. Kai buvau ketverių, paprastai švelni motina skėlė man antausį. Kodėl? Už tai, kad mėgdžiojau besimeldžiantį tėvą. Užuot meldusis Mekai, meldžiausi šešerių metų broliui Ali, mat laikiau jį Dievu. Iš kur galėjau žinoti, kad jis ne Dievas? Praėjus trisdešimt dvejiems metams prisimenu, kaip skaudėjo ausį ir kaip mano galvoje ėmė kirbėti klausimas: jeigu mano brolis – ne Dievas, kodėl su juo elgiamasi kaip su Dievu?

Šeimoje, auginančioje dešimt dukrų ir vieną sūnų, viešpatavo baimė, kad žiauri mirtis pasiglemš vienintelį gyvą vyriškosios lyties palikuonį; kad daugiau sūnų nebegims; kad Dievas prakeikė mūsų šeimą ir todėl siunčia vien dukras. Mano motina bijojo kiekvieno nėštumo, melsdavo sūnaus ir baiminosi dukros. Ji gimdė vieną mergaitę po kitos, užaugo dešimt.

Didžiausia mano motinos baimė virto tikrove, tėvui parsivedus kitą, jaunesnę, žmoną, kad ši pagimdytų jam vertingesnių sūnų. Ši daug žadanti žmona padovanojo jam tris sūnus, bet jie visi gimė negyvi, tada tėvas su ja išsiskyrė. Tačiau galiausiai, vedęs ketvirtą žmoną, mano tėvas praturtėjo sūnumis. Vis dėlto vyresnysis mano brolis visados išliko pirmagimis ir todėl elgėsi su mumis kaip tikrų tikriausias patvaldys. Kaip ir mano seserys apsimetinėjau brolį garbinanti, bet iš tikrųjų baisiai nekenčiau engėjo.

Mano motina dvylikametė buvo ištekinta už tėvo. Jam buvo dvidešimt. Ėjo 1946-ieji, buvo praėję metai nuo pabaigos didžiojo karo, nutraukusio naftos gavybą. Nafta, gyvybinė šių dienų Saudo Arabijos jėga, dar nebuvo sukrovusi didžiulių turtų mano tėvo šeimai – Saudidams, bet palengva pradėjome justi jos įtaką mūsų šeimai. Didžiųjų valstybių vadovai ėmė rodyti pagarbos ženklus mūsų karaliui. Didžiosios Britanijos premjeras Vinstonas Čerčilis padovanojo karaliui Abdel Azizui prabangų rolsroisą. Skaisčiai žalias automobilis su sosto pavidalo užpakaline sėdyne saulėje žvilgėdavo kaip brangakmenis. Nors automobilis buvo be galo ištaigingas, karalių jis tikriausiai nuvylė, nes įdėmiai jį apžiūrėjęs atidavė vienam savo mylimiausių brolių Abdulai.

Abdula, mano tėvo dėdė ir artimas draugas, pasiūlė savo automobilį povestuvinei kelionei į Džidą. Tėvas sutiko ir tuo labai nudžiugino motiną – ji niekados nebuvo važiavusi automobiliu. 1946-aisiais – ir nesuskaičiuojamą daugybę šimtmečių – kupranugaris buvo įprasta susisiekimo priemonė Artimuosiuose Rytuose. Praeis dar trys dešimtmečiai, kol paprasti saudoarabai patogiai keliaus automobiliais, užuot joję kupranugariu.

Per septynias tos povestuvinės kelionės dienas ir naktis mano tėvai laimingai kirto dykumą ir nusigavo į Džidą. Deja, skubėdamas išvykti iš Rijado tėvas užmiršo pasiimti palapinę; dėl šito neapsižiūrėjimo, kadangi šalia nuolat sukiojosi keli tarnai, mano tėvai pirmą kartą sugulė kartu tik atvykę į Džidą.

Ta varginanti kelionė per dulkes mano motinai buvo vienas iš laimingiausių prisiminimų. Nuo tol ji savo gyvenimą skirstė į dvi dalis – „prieš kelionę“ ir „po kelionės“. Kartą ji man pasakė, kad su ta kelione baigėsi jos jaunystė, nes ji buvo per maža suprasti, kas jos laukia to ilgo kelio gale. Jos tėvai mirė per karštinės epidemiją ir ji liko našlaite būdama aštuonerių. Dvylikos buvo ištekinta už smarkaus būdo vyro, tamsaus storžievio. Ji buvo prastai pasirengusi gyvenime daryti ką nors daugiau, negu šokti pagal jo dūdelę.

Trumpai pabuvę Džidoje mano tėvai grįžo į Rijadą, nes ten savo dinastiją tęsė patriarchališka Saudidų giminė.

Mano tėvas buvo negailestingas vyras, taigi nesunku nuspėti, kad motina buvo liūdna moteris. Iš tos didžiai nelaimingos jų santuokos radosi šešiolika vaikų, vienuolika iš jų atlaikė vaikystės pavojus ir liko gyvi. Šiandien dešimt jų moteriškosios lyties atžalų gyvena valdomos savo vyrų. Vienintelis gyvas poros sūnus, iškilus Saudo Arabijos princas ir verslininkas, turintis keturias žmonas ir daugybę meilužių, gyvena prabangos ir malonumų kupiną gyvenimą.

Iš to, ką esu skaičiusi, žinau, kad daugumoje šalių, kadaise garsėjusių kultūra, dabartinė karta šypsosi prisimindama savo prosenių primityvumą ir nemokšiškumą. Civilizacijai žengiant į priekį individai šviesdamiesi įveikia baimę dėl savo laisvės. Žmonių visuomenė noriai įgyja žinių ir keičiasi. Stulbina, kad mūsų protėvių žemė per tūkstantmetį menkai tepasikeitė. Pridygo šiuolaikiškų pastatų, visi gali naudotis naujausiais medicinos laimėjimais, bet į moterų bėdas ir jų gyvenimo kokybę vis dar žiūrima pro pirštus.

Tačiau dėl prastos moterų padėties mūsų visuomenėje nedera kaltinti islamo. Nors Korane išties tvirtinama, kad moterys žemesnės už vyrus, panašiai kaip Biblijoje vyrams suteikiama teisė valdyti moteris, mūsų pranašas Mahometas mokė mūsų lyčiai rodyti tik gerumą ir elgtis su ja tik teisingai. Pranašo Mahometo sekėjai vyrai nusprendė laikytis ankstyvųjų viduramžių papročių ir tradicijų, užuot klausę Mahometo žodžių ir sekę Jo pavyzdžiu. Mūsų Pranašas piktinosi papročiu žudyti kūdikius – Jo laikais šeimose taip buvo įprasta atsikratyti nepageidaujamų mergaičių. Jo žodžiuose justi susirūpinimas, kad moterys gali būti skriaudžiamos ar kad į jas gali būti žiūrima abejingai: „Tegul Dievas atveda į rojų kiekvieną, kuris turi dukrą ir jos nepalaidoja gyvos, jos nebara ir kuris neteikia pirmenybę savo vyriškosios lyties vaikams, o ne jai.“

Tačiau šiame krašte vyrai nėrėsi ir neriasi iš kailio, kad užtikrintų, jog gims vyriškosios, ne moteriškosios lyties atžala. Ko vertas kūdikis, gimęs Saudo Arabijos karalystėje, vis dar sprendžiama iš to, turi jis varpą ar neturi.

Vyrai mano šalyje įsitikinę, kad jų padėtį nulemia, kaip jie pateisino su jais siejamus lūkesčius. Saudo Arabijoje vyrui pasididžiavimą kelia jo moterys, todėl jis turi primesti joms savo autoritetą ir valdyti jų geidulius, antraip jo laukia vieša gėda. Vyrai įsitikinę, kad moteris nesugeba valdyti savo lytinio potraukio, todėl vyras rūpestingai turi saugoti jos seksualumą. Jis visais atžvilgiais kontroliuoja moterį, bet su meile tai neturi nieko bendra – jis tai daro tik iš baimės suteršti savo garbę.

Saudo Arabijos vyro galia nežabota; jo žmona ir vaikai lieka gyvi, tik jeigu jis pats to nori. Mūsų namuose jis yra valstybė. Viskas prasideda nuo berniukų auklėjimo; nuo mažų dienų jiems kalama į galvą, kad moterys mažai ko vertos – jos egzistuoja vien jų patogumui. Sūnus mato, kokią panieką motinai ir seserims rodo tėvas. Dėl šios atviros paniekos jis dažnai ir pats ima niekinti visas moteris ir negali patirti malonumo bendraudamas su kitos lyties atstove. Jis mokomas tik moters vergės šeimininko vaidmens, tad nenuostabu, kad atėjus metui susirasti gyvenimo draugę žiūri į ją kaip į savo daiktą, o ne kaip į partnerę.

Štai kodėl mano šalyje į moteris tėvai nekreipia dėmesio, broliai jas niekina, o sutuoktiniai skriaudžia. Šį užburtą ratą sunku pertraukti ir nesvarbu, kad vyrai, primetantys tokią gyvenseną savo moterims, patys būna nelaimingi santuokoje – argi bent vienas vyras gali būti nuoširdžiai patenkintas, iš visų pusių supamas tokio vargo? Darosi akivaizdu, kodėl mano šalies vyrai mėgina pasitenkinti iš pradžių imdami vieną moterį po kitos į žmonas, paskui – į meilužes. Tie vyrai nė nenutuokia, kad laimę gali rasti savo namuose, su viena sau lygia moterimi. Elgdamiesi su moterimis kaip su vergėmis, kaip su daiktais, vyrai tampa tokie pat nelaimingi kaip ir moterys, kurias valdo, todėl meilė ir tikra bičiulystė abiems lytims tampa nepasiekiamos.

Mūsų moterų istorija slepiama po juodu paslapties šydu. Jokiuose viešuose dokumentuose neregistruojamas nei mūsų gimimas, nei mirtis. Vyriškosios lyties vaikų gimimas fiksuojamas šeimos ar genties dokumentuose, tačiau nieko panašaus nedaroma gimus mergaitei. Dažniausiai gimus moteriškosios lyties kūdikiui šeima arba sielvartauja, arba gėdijasi. Nors vis daugiau moterų gimdo ligoninėse, kaimo vietovėse dažniausiai gimdoma namie. Saudo Arabijos valdžia vis kruopščiau fiksuoja demografinius pokyčius, tačiau visuotinės šalies gyventojų apskaitos neveda.

Dažnai savęs klausiau: jeigu mūsų, dykumos moterų, atsiradimas šiame pasaulyje ir atsisveikinimas su juo nėra fiksuojamas jokiuose dokumentuose, ar tai reiškia, kad mūsų apskritai nesama? Jeigu niekas nežino, kad aš esu, ar tai reiškia, kad manęs nėra?

Šis faktas labiau negu gyvenime patirtos skriaudos pastūmėjo mane šitaip išties pavojingai rizikuoti, idant papasakočiau savo istoriją. Taip, mūsų šalies moterys slepiasi po skraistėmis ir yra griežtai kontroliuojamos patriarchalinės visuomenės, bet permainos turės ateiti, nes mūsų lytis pavargo nuo paprotinių pančių. Mes trokštame asmeninės laisvės.

Pamėginsiu papasakoti apie Saudidų princesės gyvenimą pradėdama nuo ankstyviausių prisiminimų ir pasitelkdama į pagalbą dienoraštį, kurį slapčia rašiau nuo vienuolikos. Pasistengsiu atskleisti uoliai slepiamą kitų saudoarabių, milijonų paprastų moterų, gimusių ne karališkojoje šeimoje, gyvenimą.

Papasakoti tiesą siekiu dėl paprastos priežasties: esu viena iš tų moterų, į kurias nekreipė dėmesio tėvai, kurias niekino broliai ir skriaudė sutuoktiniai. Aš ne viena tai patyriau. Yra daugybė tokių kaip aš, tik jos negavo galimybės atskleisti savo istoriją.

Tiesa retai ištrūksta iš kokių nors Saudo Arabijos rūmų, nes mūsų visuomenė didžiai paslaptinga. Žinokite: visa, ką aš papasakojau ir ką čia surašė autorė, yra tiesa.

1 Fahdas mirė 2005 m. (Čia ir toliau – vert. past.)

2 Musulmonų šalyse pusbrolių santuokos yra dažnos.

Pirmas skyrius

Vaikystė

Ali taip man vožė, kad pargriuvau ant žemės, bet vis tiek neatidaviau jam žvilgančio raudono obuolio, kurį man ką tik davė virėjas pakistanietis. Ali veidas paraudo iš pykčio, kai aš ėmiau paskubomis plėšti didžiulius obuolio kąsnius ir nekramtydama ryti. Nepaklusdama jo, vyro, viršenybei, rimtai nusižengiau ir supratau, jog netrukus man tai atsirūgs. Ali tuoj pat du kartus man įspyrė ir nubėgo šauktis mūsų tėvo vairuotojo – egiptiečio Omaro. Mano seserys Omaro bijojo ne ką mažiau negu Ali ar tėvo. Jos bemat pasislėpė viloje, palikusios mane vieną patirti visų namų vyrų rūstybę.

Netrukus pro šoninius vartelius įlėkė Omaras, jam iš paskos – Ali. Žinojau, kad laimės juodu, mat nors buvau maža, tokių nutikimų jau buvau patyrusi begalę. Nuo mažumės įsitikinau, kad kiekvienas Ali noras bus patenkintas. Vis dėlto nurijau paskutinį obuolio kąsnį ir pergalingai pažvelgiau į brolį.

Omaras suėmė mane didžiulėmis rankomis. Veltui stengiausi ištrūkti; jis pakėlė mane ir nunešė į tėvo kabinetą. Tėvas nenoromis atitraukė akis nuo juodos sąskaitų knygos, suirzęs dirstelėjo į amžinai besipinančią po kojomis nepageidaujamą dukrą, užtat išskėtė rankas kviesdamas tą brangakmenį – savo vyriausiąjį sūnų.

Ali buvo leista kalbėti, o man uždrausta atsakyti. Be galo troškau tėvo meilės ir pritarimo, todėl staiga atgavau drąsą. Išrėkiau visą tiesą, kas ką tik nutiko. Mano protrūkis taip apstulbino tėvą ir brolį, kad juodu neteko žado: mūsų visuomenė griežtai smerkia moteris, drįstančias balsu išsakyti savo nuomonę. Visos moterys nuo mažų dienų išmoksta ne prieštarauti, o prisitaikyti. Kadaise išdidžių beduinių širdyse degusios liepsnos buvo užgesintos; vietoj tų nuožmių klajoklių atsirado menkai į jas panašios romios avelės.

Kai išgirdau savo pačios riksmus, iš baimės širdis nusirito į užkulnius. Kinkos ėmė drebėti tėvui atsistojus nuo kėdės; pamačiau jį užsimojant, bet smūgio į veidą taip ir nesulaukiau.

Už bausmę visi mano žaislai buvo atiduoti Ali. Norėdamas pamokyti, kad vyrai – mano šeimininkai – tėvas pareiškė, jog nuo šiol dėti valgius man į lėkštę turės teisę tik Ali. Tokią džiugią pergalę pasiekęs brolis duodavo man mažiausias porcijas ir prasčiausios mėsos gabalėlius. Kas vakarą guldavau miegoti alkana, nes Ali pastatydavo sargybinį prie mano durų ir liepdavo žiūrėti, kad negaučiau maisto iš motinos ar seserų. Brolis erzindavo mane – vidurnaktį atsinešdavo į mano kambarį gardžiai kvepiančios keptos vištienos ir ryžių su aštriu padažu.

Galiausiai Ali nusibodo mane kankinti, bet nuo to laiko jis, devynerių metų vaikigalis, tapo mano didžiausiu priešu. Nors man pačiai buvo vos septyneri, po vadinamojo obuolio incidento pirmą kartą suvokiau esanti moteris, supančiota vyrų, kurie net nenumano, kas yra sąžinė. Mačiau, kokios palaužtos dvasios mano motina ir seserys, bet išlikau optimistė ir neabejojau, kad vieną dieną triumfuosiu ir už mano patirtą skausmą bus atlyginta tikru teisingumu. Nuo mažų dienų šitaip nusistačiau, todėl virtau šeimos ramybės drumstėja.

Bet mano vaikystėje būta ir malonių akimirkų. Laimingiausios valandos prabėgo motinos tetos namuose. Likusi našlė ir per sena, kad sulauktų vyrų dėmesio, taigi ir nemalonumų, dabar buvo linksma ir prisiminė daugybę nuostabių istorijų iš savo jaunystės, kai kariaudavo gentys. Ji savo akimis regėjo, kaip gimė mūsų valstybė, ir apkerėdavo mus pasakojimais apie karaliaus Abdel Azizo ir jo sekėjų narsą. Turkiškai sėdėdamos ant neįkainojamų rytietiškų kilimų, mes su seserimis kramsnodavome pyragaičius su datulėmis ir migdoliniais riešutais, godžiai klausydamosi apie įspūdingas mūsų giminaičių pergales. Pasakodama apie Saudidų narsą mūšiuose, tetulė įkvėpė man ligi tol nepatirto pasididžiavimo savo šeima.

1891 metais, nugalėjus Rašididų klanui, mano motinos šeima kartu su Saudidų gimine pabėgo iš Rijado. Po dešimties metų jos šeimos vyrai grįžo su Abdel Azizu ir atsikariavo prarastas žemes; tetulės brolis kovėsi petys į petį su Abdel Azizu. Šitaip įrodę ištikimybę, jie pateko į karališkąją šeimą, nes pelnė teisę vesti Abdel Azizo dukras. Taigi buvo paruošta scena man virsti princese.

Kai buvau jauna, mano šeima buvo privilegijuota, bet ne itin turtinga. Pajamų iš naftos gavybos užteko sočiai pavalgyti ir gauti medicininę priežiūrą – tuo mūsų istorijos tarpsniu tai atrodė didžiausia prabanga.

Mes gyvenome didelėje viloje, pastatytoje iš baltai kaip sniegas dažytų betono blokų. Kasmet po smėlio audrų jie pagelsdavo, bet tėvo vergai pareigingai perdažydavo juos baltai. Taip pat buvo prižiūrimos ir beveik dešimties metrų aukščio mūro blokų sienos, juosiančios mūsų valdas. Mano akimis neįspūdingi vaikystės namai vakarietiškais matais buvo rūmai, bet galiu pasakyti, kad, palyginti su šiandieniniais Saudo Arabijos karališkųjų asmenų būstais, jie buvo visai kuklūs.

Vaikystėje man atrodė, jog mūsų šeimos namai per dideli, todėl nejaukūs ir nepatogūs. Baimę kėlė ilgi tamsūs koridoriai. Iš jų galėjai patekti į įvairių formų ir dydžių kambarius, saugančius mūsų gyvenimo paslaptis. Tėvas su Ali gyveno vyrams skirtose patalpose antrame aukšte. Genama vaikams būdingo smalsumo kartais įkišdavau ten nosį. Tamsiai raudonos aksominės užuolaidos nepraleisdavo nė menkiausio saulės spindulėlio. Oras buvo troškus nuo turkiško tabako ir viskio smarvės. Vos sykį baikščiai žvilgtelėjusi į vidų, tekina parskuosdavau į moterų patalpas pirmame aukšte, ten mes su seserimis užėmėme didžiulį sparną. Kambarys, kuriame gyvenau kartu su Sara, buvo priešais kiemą, jame vyrams buvo uždrausta rodytis. Motinos kambarys buvo dažytas skaisčiai geltona spalva, tad švytėte švytėjo gyvybe, kurios taip pastebimai stigo visur kitur.

Šeimos tarnai ir vergai gyveno mažyčiuose, tvankiuose kambarėliuose sodo gale pastatytame atskirame name. Mūsų viloje buvo įrengti oro kondicionieriai, o tarnų patalpos menkai pritaikytos karštam dykumos klimatui. Prisimenu, kaip tarnaitės ir vairuotojai iš svetur kalbėdavo, su kokia baime laukia miego meto. Nuo karščio juos gelbėdavo tik vėjelis, keliamas mažų elektrinių ventiliatorių. Tėvas sakydavo, girdi, jeigu įrengsiąs tarnų patalpose oro kondicionierius, jie kiaurą dieną parpsią.

Omaras vienintelis miegodavo vilos kambarėlyje. Prie lauko durų buvo pakabinta ilga aukso spalvos virvė. Už jos patraukus Omaro kambarėlyje suskambėdavo varpelis, panašus į kabinamus karvėms ant kaklo. Dieną ar naktį išgirdęs varpelį Omaras pašokdavo ant kojų ir lėkdavo prie mano tėvo durų. Turiu prisipažinti: daugybę kartų Omarui prigulus pokaičio ar vidury nakties aš skambindavau varpeliu, paskui dusdama parlėkdavau į savo lovą ir tyliai gulėdavau – kietai miegantis niekuo nekaltas vaikelis. Vieną naktį motina patykojo manęs skuodžiant atgal į lovą. Nutaisiusi išraišką, rodančią, kaip ji nusivylusi jauniausios dukros išdaigomis, nusuko man ausį ir prigrasino įskųsianti tėvui, bet taip ir neįskundė.

Nuo senelio laikų pas mus gyveno vergų sudaniečių šeima. Vergų padaugėdavo kasmet, kai tėvas grįždavo iš chadžo – kasmetės musulmonų šventos kelionės į Meką. Maldininkai iš Sudano ir Nigerijos parduodavo savo vaikus turtingiems saudoarabams, kad turėtų už ką grįžti namo į gimtinę. Atsidūrę tėvo globoje, vergai nebūdavo perparduodami kaip jų nelaimės broliai Amerikoje; jie dalyvaudavo mūsų šeimos gyvenime ir tėvo versluose – taip uoliai, kad galėjai pamanyti, jog tie verslai jų. Vaikai žaisdavo su mumis ir anaiptol nesijautė vergais. Kai 1962 metais mūsų šalies vyriausybė išlaisvino vergus, mūsų sudaniečių šeima su ašaromis akyse maldavo tėvą jų nepaleisti. Jie iki šiol gyvena jo namuose.

Mano tėvas nuoširdžiai saugojo mylimo karaliaus Abdel Azizo atminimą. Jis kalbėjo apie šį didį žmogų, tarsi būtų matęsis su juo kasdien. Sulaukusi aštuonerių buvau priblokšta, kai sužinojau, jog senasis karalius mirė 1953-aisiais, treji metai prieš man gimstant!

Po pirmojo mūsų karaliaus mirties šaliai iškilo rimtas pavojus, nes paties senojo karaliaus paskirtas įpėdinis sūnus Saudas, deja, neturėjo vadovui reikalingų savybių. Jis neišmintingai iššvaistė didumą šalies pajamų už naftą rūmams, automobiliams ir niekučiams savo žmonoms. Taigi neseniai susikūrusi valstybė ėmė grimzti į politinę ir ekonominę suirutę.

Prisimenu, kaip kartą 1963 metais valdančiosios šeimos vyrai susirinko mūsų namuose. Aš, septynmetė mergaitė, buvau labai smalsi. Tėvo vairuotojas Omaras įlėkė į sodą ir, leisdamas suprasti, kad iškilo labai svarbus reikalas, paliepė moterims lipti į antrą aukštą. Jis mosikavo rankomis, tartum vydamas iš namų kokius baisius žvėris, tiesiog varyte užvarė mus laiptais ir suginė į nedidelę svetainę. Mano vyresnioji sesuo Sara maldavo motiną leisti pasislėpti už arabeskomis puošto balkono ir stebėti, kaip dirba mūsų valdovai – tokia proga retai pasitaiko. Įtakingus dėdes ir pusbrolius draugiškuose šeimos susibūrimuose matydavome dažnai, bet dar niekados mums nebuvo tekę būti namie, kai buvo sprendžiami svarbūs valstybiniai reikalai. Nėra ko nė sakyti: pirmą kartą susirgusi mėnesinėmis moteris paskui turėdavo vaikščioti prisidengusi skraiste ir būdavo visiškai atskiriama nuo vyrų draugijos.

Mūsų gyvenimas buvo toks uždaras ir nuobodus, kad net motina mūsų pasigailėjo. Tą dieną ji prisidėjo prie savo dukrų – atsisėdo ant grindų koridoriuje, žvilgčiojo pro balkoną ir klausėsi vyrų didelėje pirmo aukšto svetainėje. Mane, kaip mažiausią, motina laikė ant kelių, dėl visa pikta švelniai užčiaupusi lūpas pirštais. Jeigu mus būtų kas nors užklupęs, tėvas būtų įsiutęs.

Seseris ir mane apkerėjo įspūdinga velionio karaliaus brolių, sūnų, vaikaičių ir sūnėnų procesija. Tie stuomeningi vyrai besiplaikstančiais tobais rinkosi tyliai, be galo oriais ir rimtais veidais. Mūsų dėmesį patraukė akmeninis sosto įpėdinio Faisalo veidas. Net man, mažylei, jis pasirodė liūdnas ir slegiamas be galo sunkios naštos. Iki 1963 metų visa Saudo Arabija įsitikino, kad princas Faisalas valdė šalį kompetentingai – to negalėjai pasakyti apie karalių Saudą. Sklido kalbos, neva Saudui leidžiama valdyti vien tam, kad rodytų taip atkakliai saugomą šeimos vienybę. Visi nujautė, kad šitokia tvarka keista, neteisinga tiek šaliai, tiek princui Faisalui, ir vargu ar ilgai tvers.

Princas Faisalas laikėsi nuošaliai nuo to būrio. Šiaip jau jis kalbėdavo tyliu balsu, bet dabar jį pakėlė, nustelbdamas klegesį paprašė leisti jam pasisakyti klausimais, labai svarbiais šeimai ir šaliai. Princas Faisalas baiminosi, kad taip sunkiai gautas sostas netrukus bus prarastas. Pasak jo, paprastiems žmonėms įgriso karališkosios šeimos ekscesai; buvo kalbama, kad reikėtų nušalinti ne tik jų brolį Saudą, kaip visai sugedusį, bet apskritai nusisukti nuo viso Saudidų klano ir šalies vadovu pasirinkti kokį Dievo tarną.

Rūsčiai žiūrėdamas į jaunesnius princus, Faisalas aiškiu, tvirtu balsu pareiškė, kad šeima praras sostą, nes nebesilaiko tradicinės tikinčiųjų klajoklių gyvensenos. Jis kalbėjo, esą jo širdį slegia liūdesys, kad tiek mažai jaunesnių karališkosios šeimos narių nori dirbti ir tenkinasi kas mėnesį gaudami pelno dalį nuo šalies naftos turtų. Stojo tyla, kol jis laukė brolių ir giminaičių komentarų. Niekas nesiryžo kalbėti, tada princas pridūrė: jeigu naftos turtus valdytų jis, Faisalas, princai nebetektų tų nenutrūkstamu srautu plaukiančių pinigų ir turėtų susirasti garbingą darbą. Jis galva davė ženklą broliui Mohamedui, atsiduso ir atsisėdo. Pro balkoną pamačiau, kad keli jaunesni pusbroliai ėmė nervingai mindžikuoti. Nors didžiausios mėnesinės pajamos už naftą sudarė ne daugiau kaip dešimt tūkstančių dolerių, Saudidų klano vyrai vis labiau lobo iš žemių. Saudo Arabija – milžiniška šalis ir didžioji dalis nekilnojamojo turto priklauso mūsų šeimai. Be to, bent vienas jos narys pasipelno iš kiekvienos statybų sutarties.

Prabilo princas Mohamedas, trečias pagal amžių iš visų gyvų brolių. Iš jo kalbos mes supratome: Saudas prisispyrė, kad karaliui būtų grąžinta absoliuti valdžia, atimta iš jo 1958-aisiais. Sklido gandai, neva jis kažkur užmiestyje ir pasisako prieš savo brolį Faisalą. Saudidų giminei tai buvo tragiškas sprendimas, nes jos nariai Saudo Arabijos piliečiams visada stengėsi pasirodyti esą vieninga jėga.

Prisimenu tėvą pasakojant, kodėl Mohamedas – vyriausias gyvas sūnus po Faisalo – nepaveldėjo sosto. Mat senasis karalius pareiškė: jeigu Mohamedas pasitelks į pagalbą dar ir karūnos galią, žus daug vyrų, nes niekam nebuvo paslaptis, koks jis linkęs į smurtą.

Vėl nukreipiau dėmesį į susirinkimą ir išgirdau princą Mohamedą sakant, kad kilo pavojus pačiai monarchijai; jis užsiminė apie galimybę jėga nuversti karalių ir vietoj jo pasodinti į sostą princą Faisalą. Šis aiktelėjo taip garsiai, kad Mohamedas bemat užsičiaupė. Kai tyliai prašneko, atrodė, Faisalas rauda. Jis pareiškė savo giminaičiams, kad mirties patale gulinčiam tėvui prižadėjo niekada nesipriešinti brolio viešpatavimui. Jis nieku gyvu nesulaužysiąs šio pažado, net jeigu Saudas visiškai nugyvensiąs šalį. Jeigu pagrindinė šio susirinkimo tema bus brolio nuvarymas nuo sosto, jis, Faisalas, turėsiąs išeiti.

Sugaudė balsai. Galop mūsų šeimos vyrai sutarė, kad Mohamedas, vyriausiasis po Faisalo brolis, turi pamėginti įtikinti mūsų karalių. Žiūrėjome, kaip vyrai, sukiodami rankose kavos puodelius, prisiekinėjo vykdyti tėvo norą, kad visi Abdel Azizo sūnūs laikytųsi prieš pasaulį kaip vieninga jėga. Prasidėjo tradicinis atsisveikinimas ir mes vogčiomis žiūrėjome, kaip vyrai vorele išeina iš kambario – tylomis, kaip ir įėjo.

Nė nenumaniau, kad tuo susirinkimu prasidėjo mano dėdės, karaliaus Saudo viešpatavimo pabaiga. Gyvenimas sruvo tolyn; mūsų šeima ir visi tėvynainiai liūdnai stebėjo, kaip Abdel Azizo sūnūs buvo priversti vieną saviškių išvyti iš krašto3. Dėdė Saudas puolė į tokią neviltį, kad galiausiai atsiuntė savo broliui princui Faisalui grasinantį laišką. Šiuo žingsniu jis nulėmė savo likimą, nes niekas nė įsivaizduoti negalėjo, kad vienas brolis įžeistų kitą ar jam grasintų. Pagal nerašytą beduinų taisyklę brolis niekada nestoja prieš brolį.

Šeimoje ir šalyje susidarė krizė. Vėliau sužinojome, kad revoliucijos, kurios siekė dėdė Saudas, buvo išvengta, mat kronprincas Faisalas griebėsi lanksčios taktikos. Jis pasitraukė į šalį ir leido broliams ir dvasininkams nuspręsti, kokių veiksmų geriausia imtis mūsų jaunai valstybei. Dėl šitokio jo poelgio asmeninė drama išnyko ir tinkamus sprendimus dabar objektyviau galėjo daryti valstybės veikėjai.

Po dviejų dienų tai, kad dėdė Saudas atsisakė sosto, sužinojome iš vienos jo žmonų, mat mūsų tėvas tuo metu buvo išvykęs su broliais ir pusbroliais. Viena iš mūsų mylimų dėdienių, ištekėjusi už karaliaus Saudo, didžiai susijaudinusi įlėkė į mūsų namus. Pasibaisėjau matydama, kaip ji nusiplėšia skraistę nuo veido tarnų akivaizdoje. Ji atvažiavo iš Nasrijos rūmų, dėdės Saudo pastatydintų dykumoje (mano galva, šis prabangus statinys rodė, kokių stebuklų galima įsigyti už milžiniškus pinigus, bet, kita vertus, atskleidė, kad tokie dalykai gali pražudyti mūsų šalį).

Mes su seserimis apspitome motiną, nes dėdienė visiškai nebesivaldė ir ėmė šaukte žerti kaltinimus mūsų šeimai. Ji ypač siuto ant kronprinco Faisalo ir kaltino jį dėl keblios savo vyro padėties. Ji mums aiškino, girdi, jos vyro broliai susimokė atimti sostą iš jų tėvo paties pasirinkto Saudo. Ji rėkė, kad ulemų tarybos nariai tą rytą atvyko į rūmus ir pranešė jos vyrui, kad jis turi trauktis iš sosto.

Buvau pakerėta to, kas vyko man prieš akis, nes mūsų visuomenėje retai kivirčijamasi. Mes įpratę kalbėti tyliai, neprieštarauti viršesniems už save, o nesutarimus spręsti paslapčiomis. Kai mūsų dėdienė – labai graži moteris ilgomis juodomis garbanomis – ėmė rautis plaukus ir draskyti brangų perlų vėrinį, supratau, kad reikalas rimtas. Galop mano motina tiek ją apramino, kad įstengė nusivesti į svetainę ir paguosti geriant arbatą. Mano seserys susirinko už uždarytų durų ir mėgino nugirsti, ką jiedvi šnabždasi. Aš išspardžiau plaukų kuokštus ir pasilenkusi surinkau didelius glotnius perlus. Jų rieškučias sudėjau saugoti į tuščią vazą koridoriuje.

Motina nusivedė raudančią dėdienę į laukiantį juodą mersedesą. Automobilis su nepaguodžiama keleive nurūko. Dėdienės daugiau nebematėme: ji su dėde Saudu ir jo palyda išvyko į tremtį.

Tačiau motina įspėjo mus nesmerkti dėdės Faisalo. Ji paaiškino, kad dėdienė taip blogai apie jį atsiliepė todėl, kad myli gerą, dosnų vyrą, bet tokie žmonės nebūtinai yra geriausi valdovai. Ji sakė mums, kad dėdė Faisalas vadovauja šaliai taip, kad ji bus stabili ir klestės, bet tuo užsitraukė mažiau kompetentingų žmonių rūstybę. Nors Vakarų matais mano motina buvo neišsilavinusi, proto jai tikrai netrūko.

3 Saudas mirė Graikijoje 1969 m.

Antras skyrius

Šeima

Karaliaus Faisalo žmonos Ifat raginama mano motina įsigudrino leisti dukras į mokslus, nors mūsų tėvas tam ir priešinosi. Daug metų tėvas net nesileido į kalbas apie tokią galimybę. Penkios vyresnės mano seserys negavo jokio išsilavinimo, jei nekalbėsime apie tai, kad į mūsų namus ateinanti privati mokytoja mokė jas atmintinai įsikalti Koraną. Šešias dienas per savaitę seserys po pietų dvi valandas kartodavo žodžius, skaitomus mokytojos egiptietės Fatimos, griežtos, kokių keturiasdešimt penkerių metų moters. Kartą ji paprašė mano tėvų leidimo mokyti mano seseris ir daugiau dalykų: gamtos mokslų, istorijos ir matematikos. Tėvas griežtai atsakė „ne“ ir ėmė cituoti Pranašo žodžius – viloje dar ilgai aidėjo jo balsas.

Metams bėgant tėvas pamatė, kad daug karališkųjų šeimų leidžia savo dukterims patirti švietimo naudą. Kai nafta ėmė nešti didžiulius turtus ir beveik visoms Saudo Arabijos moterims, išskyrus beduines ir kaimietes, nebereikėjo nieko dirbti, šalies rykšte tapo dykinėjimas ir nuobodulys. Karališkosios šeimos nariai yra kur kas turtingesni už daugumą saudoarabų, tačiau naftos turtai leido įsigyti tarnų iš Tolimųjų Rytų ir kitų skurdžių regionų ne tik jiems, bet ir beveik visoms šeimoms.

Visi vaikai turi tobulėti, bet mes su seserimis beveik neturėjome ką veikti, tik žaisti savo kambariuose ar slampinėti po vien moterims skirtus sodus. Eiti nebuvo kur, užsiimti irgi nelabai kuo, mat mano vaikystėje mieste nebuvo net zoologijos sodo ir nė vieno parko.

Motina, išvarginta penkių judrių dukterų, manė, kad mokykla kiek atriš jai rankas ir, kita vertus, pridės mums proto. Galiausiai tetulės Ifat padedama motina tiek išūžė tėvui ausis, kad šis nenoromis nusileido. Taigi penkios jauniausios šeimos dukros, tarp jų mudvi su Sara, įžengėme į naują amžių, kuriame nenoriai imta pritarti moterų švietimui.

Pirmoji mūsų klasė buvo vieno karališkos kilmės giminaičio namuose. Septynios Saudidų klano šeimos nusamdė jauną moterį iš Abu Dabio – netoliese esančio Jungtinių Arabų Emyratų miesto. Mes, šešiolika mokinių, mokėmės kartu. Tuo metu tai buvo plačiai paplitęs mokymo būdas ir toks būrelis vadinamas kutab. Kasdien, nuo šeštadienio4 iki ketvirtadienio, ateidavome į karališkos kilmės pusseserės namus devintą ryto ir mokydavomės iki dviejų valandų dienos.

Ten mano mylimiausia sesuo Sara pirmą kartą parodė, kokia ji gabi. Ji buvo kur kas sumanesnė už dvigubai vyresnes merginas. Mokytoja net paklausė Saros, ar ji nėra baigusi pradžios mokyklos ir stebėdamasi pakraipė galvą, kai sesuo atsakė neigiamai.

Mūsų mokytojai pasisekė: šiuolaikiškos galvosenos tėvas nusiuntė ją mokytis į Angliją. Ji turėjo fizinį trūkumą – buvo šluba – todėl niekas nenorėjo jos vesti. Taigi mergina pasirinko laisvės ir nepriklausomybės kelią. Šypsodamasi ji aiškino mums, kad jos raišumas – Dievo dovana, neleisianti jai tapti atsilikusia protiškai. Nors gyveno mūsų karališkos kilmės pusseserės namuose (Saudo Arabijoje negalėjai ir dar negali įsivaizduoti, kad netekėjusi moteris gyventų viena), ji gaudavo algą ir pati spręsdavo, kaip tvarkyti savo gyvenimą, be jokių pašalinių pamokymų.

Man ji patiko dėl tos paprastos priežasties – gražiai ir kantriai su manim elgdavosi, kai pamiršdavau paruošti namų darbus. Kitaip nei Sara, nebuvau linkusi į mokslus ir džiaugiausi, kad mokytoja nelabai nusivylė mano gabumais. Piešti man buvo kur kas įdomiau negu mokytis matematikos, o dainuoti negu melstis. Kai imdavau išdykauti, Sara man įgnybdavo, bet po to karto, kai iš skausmo užstaugiau ir išblaškiau visų mokinių dėmesį, ji nebesikišdavo. Mokytoja tikrai pateisino prieš dvidešimt septynerius metus duotą Sakynos vardą – arabiškai jis reiškia „ramybė“.

Panelė Sakyna pasakė motinai, kad Sara – gabiausia moksleivė, kokią ji kada nors turėjo. Kai aš ėmiau šokinėti rėkdama: „O aš?!“, ilgai galvojo, paskui atsakė:

– O Sultana tikrai išgarsės.

Tą dieną per vakarienę mama išdidžiai perpasakojo tėvui, kaip apie Sarą atsiliepė mokytoja. Šis akivaizdžiai patenkintas nusišypsojo Sarai. Motina švytėjo iš pasitenkinimo, bet tada tėvas bjauriai pareiškė, girdi, jokia iš jos įsčių išėjusi dukra negalėjusi įgyti žinių. Jis nemanė, kad motina kuo nors prisidėjusi ir prie Ali gabumų: šis buvo geriausias klasės mokinys šiuolaikiškoje miesto vidurinėje mokykloje. Matyt, protinius gabumus jos vaikai paveldėjo vien iš tėvo.

Net šiandien krūpčioju iš nevilties matydama, kaip vyresnės mano seserys mėgina sudėti ir atimti skaičius. Sukalbu dėkingumo maldelių tetulei Ifat, nes ji pakeitė gyvenimą tokiai daugybei Saudo Arabijos moterų.

1932 metų vasarą dėdė Faisalas nuvyko į Turkiją ir ten pamilo nepaprastą merginą Ifat al Tunajan. Išgirdusios, kad Konstantinopolyje lankosi jaunasis Saudo Arabijos princas, Ifat ir jos motina kreipėsi į jį dėl ginčytino nekilnojamojo turto, priklausiusio Ifat velioniui tėvui. (Mat Tunajanai buvo kilę iš dabartinės Saudo Arabijos, bet ilgai kraštą valdę Osmanai išsivežė juos į Turkiją.) Pakerėtas Ifat grožio, Faisalas pasikvietė ją su motina į Saudo Arabiją išsiaiškinti to nesusipratimo su nekilnojamuoju turtu. Jis ne tik grąžino turtą, bet ir vedė Ifat. Vėliau jis tvirtins, kad tai buvęs išmintingiausias sprendimas jo gyvenime. Mano motina sakydavo, kad prieš susipažindamas su Ifat jis lyg koks apsėstasis nespėdavo mainyti moterų.

Dėdės Faisalo valdymo metais Ifat dėjo labai daug pastangų mergaičių švietimo klausimu. Jeigu ne ji, šiandien Saudo Arabijos moterys nebūtų įleidžiamos į klases. Tvirtas jos būdas kėlė man pagarbią baimę ir aš prisiekiau užaugusi būti tokia kaip ji. Jai net užteko drąsos nusisamdyti auklę anglę savo vaikams – kaip paaiškėjo, šiuos milžiniški turtai paveikė mažiausiai iš visų karališkųjų atžalų.

Liūdna, bet staiga užgriuvę turtai sužlugdė daugybę karališkosios šeimos pusbrolių. Mano motina mėgdavo sakyti, kad beduinai ištvėrė nykią dykumos tuštumą, bet mes nieku gyvu neištversime milžiniškų turtų, gaunamų iš naftos telkinių. Garsiai neafišuojami tėvų proto laimėjimai ir religinės pažiūros nežavi daugumos jaunesnių Saudidų. Manau, kad šios kartos vaikus sugadino lengvas gyvenimas, o didžiuliai turtai atėmė iš jų bet kokias ambicijas ir galimybę patirti tikrą pasitenkinimą. Nė kiek neabejoju, kad mūsų dienų Saudo Arabijos monarchija yra silpna, nes liguistai pamėgo prabangą. Baiminuosi, dėl jos mes visi pražūsime.

Beveik visą vaikystę praleidau keliaudama iš vieno mūsų krašto miesto į kitą. Visų saudoarabų gyslomis teka klajoklių beduinų kraujas, taigi vos tik grįždavome iš vieno miesto, prasidėdavo kalbos apie kitą kelionę. Mes, saudoarabai, neturime avių kaimenių, bet nesiliaujame ieškoję žalių ganyklų.

Valdžia buvo įsikūrusi Rijade, bet nė vienam iš Saudidų giminės šiame mieste labai nepatiko; jie nepaliaujamai skųsdavosi, koks nykus čia gyvenimas. Per karšta ir sausa, naktimis per šalta, o dvasininkai per daug susireikšmina. Daugumai šeimos narių Džidoje ar Taife patiko labiau negu Rijade. Senų uostų miestas Džida lengviau priimdavo permainas ir nuosaikesnes pažiūras. Ten mes visi lengviau kvėpuodavome ir ne vien todėl, kad jūros oras gaivesnis.

Paprastai Džidoje gyvendavome nuo gruodžio iki vasario. Tada grįždavome į Rijadą ir išbūdavome ten nuo kovo iki gegužės. Vasaros karštis išgindavo mus į Taifo kalnus – ten gyvendavome nuo birželio iki rugsėjo. Paskui grįždavome į Rijadą ir praleisdavome ten spalį ir lapkritį. Nėra ko nė sakyti, ramadano mėnesį ir dvi chadžo savaites būdavome mūsų šventajame mieste Mekoje.

Iki to laiko, kai sulaukiau dvylikos – tai įvyko 1968-aisiais – mano tėvas neapsakomai praturtėjo. Vis dėlto jis buvo vienas taupiausių Saudidų. Tačiau kiekvienai iš keturių šeimų pastatė po rūmus – Rijade, Džidoje, Taife ir Ispanijoje. Visi tie rūmai buvo panašūs kaip du vandens lašai, nesiskyrė net kilimų spalva ir baldai. Mano tėvas labai nemėgo permainų ir bėgdamas iš vieno miesto į kitą norėjo jaustis tarsi tuose pačiuose namuose. Prisimenu, kaip jis liepė mano motinai visų daiktų – net vaikiškų apatinių drabužių – pirkti po keturis, mat nenorėjo, kad šeima vargintųsi kraudama lagaminus. Šiurpdavau, kai įeidavusi į savo kambarį Džidoje ar Taife, pamatydavau lygiai tokį pat, kokį turėjau Rijade; tokiose pat spintose kabodavo tokie pat drabužiai. Knygas ir žaislus man pirkdavo po keturis, po vieną kiekvieniems rūmams.

Motina retai skųsdavosi, bet kai tėvas nupirko keturis vienodus raudonus poršė mano broliui – jam tuo metu buvo vos keturiolika – ji ėmė šaukti, girdi, gėda taip elgtis, kai pasaulyje šitiek vargšų. Tačiau Ali tėvas negailėjo net didžiausių pinigų.

Būdamas dešimties Ali gavo pirmą auksinį „Rolex“ laikrodį. Mane tai itin supykdė, nes aš prašiau tėvo nupirkti turguje storą auksinę apyrankę, o jis šiurkščiai atsisakė. Ali puikavosi laikrodžiu jau antrą savaitę; vieną dieną pamačiau, kad jis paliko jį ant staliuko prie baseino. Apimta pavydo paėmiau akmenį ir sudaužiau laikrodį į šipulius.

Šį kartą niekas nepastebėjo, kad šunybę iškrėčiau aš. Su didžiausiu malonumu žiūrėjau, kaip tėvas bara Ali už nerūpestingumą. Bet, žinoma, praėjus vos kelioms dienoms, Ali buvo dovanotas kitas auksinis „Rolex“ ir mane apėmė dar didesnė pagieža.

Motina dažnai man priekaištaudavo dėl neapykantos broliui. Ši protinga moteris matydavo, kaip liepsnoja mano akys net tada, kai susitaikydavau su neišvengiamybe. Aš, pagrandukė, iš visų dukterų buvau labiausiai lepinama motinos, seserų ir kitų giminaičių. Prisiminusi tuos laikus, ko gero, negalėčiau paneigti, kad buvau neįtikimai išpaikinta. Pagal savo metus buvau maža – ne taip kaip aukštos, stambios mano seserys, todėl vaikystės metais visi elgdavosi su manimi kaip su kūdikiu. Visos mano seserys buvo ramios ir santūrios, kaip ir dera Saudo Arabijos princesėms. Aš buvau triukšminga neklaužada, karališkas įvaizdis man menkai terūpėjo. Įsivaizduoju, kaip turėdavau vesti jas iš kantrybės! Tačiau net šiandien kiekviena sesuo pultų mane ginti nuo menkiausio pavojaus.

Liūdna, bet tėvui tebuvau paskutinis iš daugybės nusivylimų, todėl visą vaikystę stengiausi pelnyti jo meilę. Galiausiai praradau viltį jos sulaukti ir ėmiau reikalauti bet kokio dėmesio, net bausmės už savo nusižengimus pavidalu. Samprotavau taip: jeigu tėvas pakankamai dažnai į mane žiūrės, pamatys, kokia nepaprasta esu, ir pamils dukrą taip, kaip myli Ali. Deja. Triukšmingomis savo išdaigomis tik paverčiau tėvo abejingumą neslepiama antipatija.

Mano motina susitaikė, kad mūsų gimtinėje viena lytis tiesiog negali suprasti kitos. Aš buvau dar vaikas, viskas man dar buvo prieš akis, tad prie šios išvados dar tik turėjau prieiti.

Kai prisimenu tuos laikus, turiu pripažinti, kad Ali turėjo ne tik blogų, bet ir gerų bruožų, bet man juos visus užgožė didžiulis jo trūkumas – žiaurumas. Stebėdavau, kaip jis tyčiojasi iš luošo mūsų sodininko sūnaus. Vargšelis buvo ilgų rankų ir keistos formos kojų. Apsilankius vaikystės draugams, Ali dažnai pasišaukdavo vargšą Samį ir liepdavo jam „vaikščioti kaip beždžionei“. Brolis niekados nepastebėdavo graudžios Samio veido išraiškos ar ašarų, riedančių jo skruostais.

Radęs ką tik gimusius kačiukus, Ali užrakindavo juos ir piktdžiugiškai staugdavo, kai kačiukų motina veltui stengdavosi prie jų nusigauti. Niekas mūsų namuose nedrįsdavo sudrausminti Ali, nes mūsų tėvas nematė nieko bloga, kad sūnus elgiasi taip žiauriai.

Po vieno itin jaudinančio pašnekesio su motina meldžiausi, kad imčiau atlaidžiau žiūrėti į Ali, ir nusprendžiau elgtis „saudietiškai“ – užuot su juo kivirčijusis, stengtis prisitaikyti. Prie to prisidėjo ir mano motina, savo įtikinėjimus grindusi Dievo norais, o taip išties stebėtinai lengva įtikinti vaikus elgtis kitaip. Taigi motinos padedama galop pamačiau, kad jeigu ir toliau šitaip elgsiuosi, manęs laukia erškėčiais klotas kelias.

Nepraėjus nė savaitei mano gerus ketinimus niekšišku poelgiu negailestingai sužlugdė pats Ali. Mes su seserimis radome šuniuką, tikriausiai pasimetusį nuo motinos. Padarėlis inkštė iš alkio. Netverdamos jauduliu, lakstėme po namus rankiodamos lėlių buteliukus ir iš jų girdydamos šildytą ožkos pieną. Pakaitomis šunytį šerdavome. Vos kelioms dienoms praėjus šunytis sustiprėjo, įmito. Mes rengdavome jį skudurais ir net išmokėme sėdėti vaikiškame vežimėlyje.

Ne paslaptis, kad dauguma musulmonų šunų nemėgsta, bet retas galėtų nuskriausti bet kurios rūšies gyvūno jauniklį. Net mūsų motina, uoli musulmonė, šypsodavosi matydama šuniuko išdaigas.

Vieną dieną stumdėme vežimėlį, pasisodinusios į jį Basemą – arabiškai šis žodis reiškia „šypsantis veidas“. Pro šalį ėjo Ali su draugais. Pajutęs, kaip susijaudino draugai išvydę šunytį, Ali nusprendė, kad šis turi būti jo. Mes su seserimis klykdamos priešinomės, kai brolis mėgino išplėšti Basemą mums iš rankų. Išgirdęs triukšmą iš kabineto atėjo tėvas. Ali paaiškinus, kad jis nori šuniuko, tėvas liepė mums jį atiduoti. Kad ir kaip stengėmės tėvą perkalbėti, nepavyko. Ali užsimanė šuniuko ir jį gavo.

Ašaros tekėjo mums skruostais, kai patenkintas savimi Ali nuėjo su Basemu po pažastimi. Ketinimas mylėti brolį pranyko amžinai. Mano neapykanta dar labiau sustiprėjo, kai Ali netrukus įgriso Basemo inkštimas. Susiruošęs pas draugus jis išmetė šunytį pro važiuojančio automobilio langą.

4 Musulmonų šalyse laisva diena yra penktadienis, taigi nauja savaitė prasideda šeštadieniu.

Trečias skyrius

Mano sesuo Sara

Jaučiausi nelaiminga, nes mano mylimiausia sesuo Sara verkė motinos glėbyje. Ji – devinta gyva mano tėvų dukra, trejais metais vyresnė už mane. Tarp mudviejų dar gimė Ali. Tądien Sarai sukako šešiolika ir ji turėjo netverti džiaugsmu, bet motina ką tik perdavė jai širdį draskančią tėvo žinią.

Sara ėmė dengti veidą skraiste prieš dvejus metus, prasidėjus mėnesinėms. Skraistė uždėjo ant jos antspaudą, rodantį, kad ji – nebe žmogus, tad sesuo netrukus liovėsi pasakoti vaikystės svajones daug pasiekti gyvenime. Ji atitolo nuo manęs, jaunėlės sesers, kuriai dar nerūpėjo dalykai, susiję su skraiste ir jos reikšme. Sarai šitaip nuo manęs atitolus, ilgėjausi drauge praleistos vaikystės, nes prisiminiau, kokios laimingos buvome. Staiga suvokiau: kad buvai laimingas, sužinai tik ištikus nelaimei, mat niekados nežinojau, jog mudvi buvome labai laimingos, kol Saros nelaimė ėmė badyti man akis.

Sara buvo graži, kur kas gražesnė už mane ar mudviejų seseris. Nepaprastas jos grožis tapo jai prakeiksmu, nes daug vyrų išgirdo apie jį iš savo motinų ar seserų ir dabar norėjo ją vesti. Sara buvo aukšta, liekna, glotnios, baltos odos. Didžiulės rudos akys žaižaravo tarsi išduodamos ją žinant, kad visi, kas tik ją pamato, žavisi jos grožiu. Visos seserys pavydėjo jai ilgų tamsių plaukų.

Gamtos apdovanota grožiu Sara nerietė nosies – buvo nuoširdžiai maloni, todėl mylima visų ją pažinojusiųjų. Deja, Sarą lydėjo ne vien prakeiksmas, neatsiejamas nuo didelio grožio – ji dar buvo kaip reta protinga. Mat mūsų krašte moters protas laiduoja jai nelaimingą gyvenimą, nes nėra kur nukreipti proto galių.

Sara norėjo studijuoti meną Italijoje ir atidaryti pirmą meno galeriją Džidoje. Šio tikslo ji siekė nuo dvylikos. Jos kambarys nuolat būdavo užverstas knygomis apie didžiuosius meistrus. Man svaigdavo galva nuo Saros pasakojimų apie įstabų Europos meną. Prieš pat paskelbiant vestuves, kai slapčiomis rausiausi jos kambaryje, aptikau sąrašą muziejų ir kitų vietų, kurias ji ketino aplankyti Florencijoje, Venecijoje ir Milane.

Liūdna, bet žinojau, kad Saros svajonės nevirs tikrove. Mano šalyje daugumą santuokų organizuoja vyresnės šeimos moterys, bet mūsų šeimoje sprendimus visais klausimais priimdavo tėvas. Jis jau seniai buvo nusprendęs, kad gražiausioji duktė ištekės už itin iškilaus ir turtingo vyro.

Savo geidžiamiausią dukterį jis nusprendė ištekinti už žmogaus iš įtakingiausios Džidos pirklių šeimos, darančios įtaką mūsų šeimos finansinei padėčiai. Jaunikį pasirinko vien dėl buvusių ir būsimų verslo sandorių. Jam buvo šešiasdešimt dveji; Sara taps trečiąja jo žmona. Nors ji nėsyk nebuvo mačiusi to senio, šis išgirdo apie jos grožį iš savo giminaičių moterų ir nekantravo, kad būtų paskirta vestuvių diena. Motina mėgino užstoti Sarą, bet tėvas kaip visada nekreipė dėmesio į dukters ašaras.

Taigi dabar Sara sužinojo ištekanti. Motina liepė man išeiti iš kambario, bet buvo nusisukusi ir manęs nematė. Apgavau ją suvaidindama iššlepsinti ir užtrenkianti duris, tada nėriau į atvirą drabužių spintą. Tylomis ašarodama klausiausi, kaip sesuo prakeikia mūsų tėvą, šalį ir jos papročius. Ji taip garsiai klykė, kad aš supratau tik kas kelintą žodį, bet aiškiai išgirdau ją sakant, jog ji bus paaukota kaip koks ėriukas.

Mano motina irgi raudojo, bet paguodos žodžių Sarai nerado, nes žinojo, kad jos vyras turi visišką teisę išleisti jųdviejų dukras už ko tik nori. Šešios iš dešimties jų dukterų jau buvo ištekintos už vyrų, kuriuos pasirinko ne pačios. Motina suprato, kad kitos keturios dukros irgi turės pasukti šiuo tamsos keliu – pasaulyje nėra galios, kuri būtų įstengusi tam sukliudyti.

Motina išgirdo, kaip aš muistausi spintoje. Mane pamačiusi prisimerkė ir papurtė galvą, bet nemėgino iš ten iškrapštyti. Ji liepė man atnešti šaltų rankšluosčių, paskui vėl nukreipė dėmesį į Sarą. Man grįžus uždėjo rankšluosčius seseriai ant galvos ir guodė, kol toji užmigo. Ji ilgai sėdėjo žiūrėdama į savo jauną dukrą, galiausiai išvargusi atsistojo, išleido ilgą, liūdną atodūsį ir paėmusi mane už rankos nusivedė į virtuvę. Dar buvo ne metas valgyti, virėja buvo nuėjusi perpietės, tad motina davė man riekę pyrago ir stiklinę šalto pieno. Aš, trylikametė, buvau mažutė pagal savo amžių; ji pasisodino mane ant kelių ir ilgai glostinėjo.

Deja, Saros ašaros tik dar labiau sukietino tėvui širdį. Girdėjau, kaip sesuo jį maldavo. Iš sielvarto ji taip prarado savitvardą, kad apkaltino tėvą nekenčiant moterų. Ji drėbtelėjo jam Budos žodžius: „Pergalė gimdo neapykantą, nes nugalėtieji būna nelaimingi.“ Tėvas iš pykčio pakumpinęs pečius apsigręžė ir nuėjo. Sara jam pavymui suriko geriau jau būtų negimusi, nes jos skausmas kur kas didesnis už laimę. Tėvas šlykščiu balsu pareiškė, girdi, jos vestuvės bus atkeltos, kad trumpiau kentėtų laukdama.

Paprastai tėvas ateidavo į mūsų vilą kas ketvirtą vakarą. Keturias žmonas turintys musulmonai kiekvieną vakarą praleidžia vis pas kitą, kad kiekviena žmona ir šeima gautų po vienodai laiko. Jeigu vyras atsisako eiti pas kurią nors žmoną ir vaikus, menki juokai – tai savotiška bausmė. Dėl Saros kančios mūsų namuose kilo toks triukšmas, kad tėvas liepė motinai – pirmai taigi ir pagrindinei žmonai – pranešti kitoms trims eisiąs tik į jų vilas, bet ne į mūsų. Prieš išeidamas iš namų tėvas piktai liepė motinai išmušti seseriai iš galvos tą nevaldomą pagiežą ir ramiai įtikinti ją susitaikyti su likimu – jo žodžiais, „pareigingos žmonos ir geros motinos“. Kitų seserų vestuves menkai teprisimenu. Miglotai prisimenu ašaras, bet tada buvau tokia maža, kad dar gerai nesuvokiau, kokia emocinė trauma patiriama tekant už nepažįstamo žmogaus. Tačiau šiandien galiu užsimerkti ir su menkiausiomis smulkmenomis prisiminti, kas įvyko per mėnesius prieš Saros tuoktuves, pačias vestuves ir liūdnus paskesnius įvykius.

Šeimoje visi mane pažinojo kaip sunkų vaiką, dukrą, labiausiai varančią iš kantrybės tėvus. Užsispyrusi, nutrūktgalviška namie nuolat keldavau sumaištį. Aš pribėriau smėlio į Ali naujojo mersedeso variklį; aš kniaukdavau pinigus iš tėvo piniginės; aš užkasiau Ali auksinių monetų kolekciją kieme už namo; aš išleidau žalias gyvates ir šlykščius driežus iš terariumų į šeimos baseiną, kai Ali jame miegojo ant pripučiamo plausto.

Rami, paklusni, mokykloje tik geriausius pažymius gaunanti Sara buvo tobula dukra. Sarą aš beprotiškai mylėjau, tik laikiau silpna. Tačiau per savaites iki vestuvių ji mus visus nustebino. Matyt, joje vis dėlto slypėjo nemenka narsa, nes ji kasdien skambino tėvui į kontorą ir palikdavo žinutes, kad netekės. Ji net paskambino į raštinę vyrui, už kurio turėjo tekėti, ir jo sekretorei indei paliko piktą žinutę, kad jaunikis jai – šlykštus senis ir kad jam reikėtų vesti moteris, ne mergaites. Sekretorė tikriausiai nusprendė neperduoti šios žinutės darbdaviui, nes nieko neįvyko: jūra neprasiskyrė, ugnikalniai neišsiveržė. Kupina ryžto Sara paskambino dar kartą ir pareiškė norinti pasikalbėti su pačiu pirkliu! Pasirodė, raštinėje jo nėra – kelioms savaitėms išvykęs į Paryžių. Tėvui įgriso Saros elgesys ir jis liepė atjungti mūsų telefonus, o seseriai uždraudė kelti koją iš savo kambario.

Mano sesers laukė žiauri tikrovė. Atėjo vestuvių diena. Per tas nerimo ir liūdesio dienas Saros grožis nė kiek nesumenko. Tapo net gražesnė, vos ne perregima – tiesiog dangaus būtybė, sukurta ne šiam pasauliui. Ji sulyso, tad pažvelgęs jai į veidą pirmiausia matydavai tamsias akis, o veidas atrodė lyg skulptoriaus iškaltas iš marmuro. Galėjai paskęsti tų akių gelmėje; pro didžiulius juodus vyzdžius mačiau jos sielą – joje slypėjo baimė.

Vyresnės mūsų seserys, įvairios pusseserės ir tetos tą rytą anksti atėjo ruošti nuotakos jaunajam. Aš, nepageidaujamoji, moterų likau nepastebėta, nes sustingusi sėdėjau nuotakos pasiruošimo kambariu paversto didžiulio persirengimo kambario kamputyje.

Įvairiomis vestuvių smulkmenomis rūpinosi mažiausiai penkiolika moterų. Pirmąsias – halava – apeigas atliko mūsų motina ir jos vyriausioji teta. Sarai nuo kūno buvo pašalinti visi plaukeliai, palikti tik antakiai ir galvos plaukai. Virtuvėje ant lėtos ugnies buvo išvirtas ypatingas cukraus, rožių vandens ir citrinų sulčių mišinys; juo buvo išteptas visas jos kūnas. Prilipusi ir išdžiūvusi ta saldi košė buvo nuplėšta su visais plaukučiais. Nors mišinys skleidė gardų kvapą, baimingai drebėjau girdėdama klykiančią iš skausmo seserį.

Buvo paruošta chna Saros vešlioms garbanoms praskalauti, kad plaukai žvilgėtų ir būtų gražiai paryškinti. Nagus jai nulakavo skaisčiai raudonai – kraujo spalva, niūriai pamaniau. Šviesiai rožinė nėriniuota vestuvinė suknia buvo pakabinta virš durų. Būtinas deimantų vėrinys su priderintais auskarais ir apyranke gulėjo krūvelėje ant tualetinio stalelio. Jaunikis atsiuntė brangenybes jau prieš kelias savaites, bet Sara jų nepastebėjo ir prie jų neprisilietė.

Kai nuotaka laiminga, pasiruošimo kambarys aidi nuo juoko ir nekantraujančių balsų. Prieš Saros vestuvių iškilmes nuotaika buvo slogi; galėjai pamanyti, kad padėjėjos ruošia jos kūną į kapą. Visos kalbėjo pakuždomis, Sara tylėjo. Man ji pasirodė keistai prislėgta, turint galvoje, kaip audringai elgėsi pastarosiomis savaitėmis. Vėliau sužinojau, kodėl ji buvo tokios panašios į transą būsenos.

Baimindamasis, kad Sara ožiuosis ir užtrauks gėdą šeimai, o gal net įžeidinės jaunąjį, tėvas įsakė vienam iš rūmų gydytojų pakistaniečių visą dieną leisti jai stiprių raminamųjų. Po kurio laiko sužinojome, kad tas pats gydytojas davė jaunikiui raminamųjų tablečių, kad girdytų Sarai. Jam buvo paaiškinta, neva labai susijaudinusi nuotaka nervinasi prieš vestuves, tad vaistų jai reikia, kad nesupykintų. Jaunikis Saros kaip gyvas nebuvo matęs, todėl per ateinančias dienas tikriausiai pamanė, kad ji – neįprastai rami ir paklusni mergina. Kita vertus, mano šalyje daug senių veda jaunas merginas; esu įsitikinusi, jiems nė motais jaunų nuotakų siaubas.

Sudundėjo būgnai skelbdami atvykstant svečius. Galop moterys baigė ruošti Sarą. Jai per galvą užmovė nėriniuotą suknią, užsegė užtrauktuką nugaroje, kojas apavė rožinėmis šlepetėmis. Motina pakabino ant kaklo deimantų vėrinį. Aš visu balsu pareiškiau, kad tas vėrinys nė kiek ne geriau už kilpą. Viena iš tetulių pliaukštelėjo man per galvą, kita nusuko ausį, bet Sara tylėjo. Mes visos spoksojome į ją netekusios žado iš pagarbios baimės: žinojome, kad gražesnės nuotakos nė būti negali.

Kieme už namo iškilmėms buvo pastatyta didžiulė palapinė. Sodas skendo gėlėse, parsiųsdintose iš Olandijos. Iškilmių vieta, apšviesta tūkstančių pakabintų virš galvų spalvotų žibintų, atrodė įspūdingai. Dairydamasi po visą tą puikybę, trumpai užmiršau, kokia niūri yra ši akimirka.

Palapinė jau buvo sausakimša svečių. Karališkosios šeimos moterys, tiesiog lenkiamos prie žemės deimantų, rubinų ir smaragdų, iškilmėse dalyvavo kartu su prasčiokėmis – taip atsitinka itin retai. Žemesnių sluoksnių saudoarabėms leidžiama stebėti mūsų vestuves su sąlyga, kad neatsidengs skraisčių ir nebendraus su karališkosios šeimos atstovais. Viena mano draugė sakė, esą kartais vyrai prisidengia skraiste ir prisideda prie tų moterų, kad galėtų slapta žiūrėti į mūsų veidus. Girdėjau, kad visi svečiai vyrai linksminasi didžiulėse iškilmėse viename iš didžiausių miesto viešbučių ir bendrauja vieni su kitais taip kaip ir šios viešnios: šnekučiuojasi, šoka ir valgo.

Saudo Arabijoje per vestuves vyrai švenčia vienoje vietoje, moterys kitoje. Į iškilmes pas moteris iš vyrų įleidžiami tik jaunikis, jaunųjų tėvai ir dvasininkas trumpoms apeigoms atlikti. Jaunikio tėvas jau buvo miręs, tad atėjus laikui pasiimti nuotaką, jį lydės tik mūsų tėvas.

Staiga vergai ir tarnai ėmė atidenginėti valgius. Visi puolė prie vaišių. Pirmosios valgius apniko skraistėmis užsidengusios moterys; šios vargšės kišo maistą po šydais ir grūdosi į burną. Kiti svečiai taip pat ėmė ragauti rūkytas lašišas iš Norvegijos, ikrus iš Rusijos, putpelių kiaušinius ir kitus gardumynus. Keturi didžiuliai stalai lūžo nuo valgių; užkandžiai buvo sudėti kairėje, pagrindiniai patiekalai per vidurį, desertai dešinėje, o atokiau – gaivinamieji gėrimai. Nėra ko nė sakyti, svaigalų nebuvo matyti, bet dažna karališkosios šeimos atstovė atsinešė rankinėje brangakmeniais puoštą gertuvėlę. Retkarčiais jos kikendamos nueidavo į tualetą ir ten iš jos gurkštelėdavo.

Tada į palapinės vidurį išėjo pilvo šokio šokėjos iš Egipto. Įvairiausių amžių moterų minia nuščiuvo ir stebėjo šokėjų judesius – vienos labiau susidomėjusios, kitos mažiau. Man tai buvo mėgstamiausia vestuvių dalis, bet dauguma moterų, rodės, nesmagiai jaučiasi matydamos šitaip atvirai rodomą erotiką. Mes, saudoarabai, esame pernelyg rimti, į juokus ir linksmybes žiūrime įtariai. Tačiau aš buvau priblokšta, kai viena iš vyresnių mano tetulių nulėkė į pilvo šokėjų vidurį. Ji šoko stulbinamai meistriškai, bet išgirdau, kaip ją smerkdamos bamba kelios mano giminaitės.

Dar kartą sutratėjo būgnai – atėjo metas pasirodyti Sarai. Visos viešnios laukiamai sužiuro į vilos lauko duris. Netrukus jos plačiai atsivėrė ir ant pakylos atėjo Sara, lydima mūsų motinos iš vieno šono ir kažkurios tetulės iš kito.

Po to, kai paskutinį kartą ją mačiau, veidas jai buvo uždengtas lengvu kaip debesėlis, rausvu šydu, prilaikomu rožinių perlų diademos. Permatomas šydas tik paryškino nepaprastą Saros grožį. Pasigirdo dūzgesys: viešnios pakuždomis gyrė ją už šiai akimirkai taip tinkamą kankinės laikyseną. Jauna nuotaka tokia ir turi atrodyti – persigandusi iki pat sielos gelmių.

Jai iš paskos žengė dešimtys giminaičių, drebindamos orą dykumų garsais, bylojančiais apie jaudulį ir džiugesį: šaižiomis trelėmis, kurias moterys išgauna pliauškindamos liežuviu į gomurį. Prie jų šaižiais riksmais prisidėjo kitos moterys. Sara kluptelėjo, bet motina ją prilaikė ir sesuo neparvirto.

Netrukus pasirodė mūsų tėvas su jaunikiu. Jau žinojau, kad jaunasis vyresnis už mano tėvą, bet vos jį pamačiusi pasidygėjau. Mano jaunoms akims jis pasirodė tikras kriošė ir man dingtelėjo, kad jis labiausiai panašus į žebenkštį. Mintyse susigūžiau iš baimės, kad jis palies mano drovią, jautrią seserį.

Gašliai šypsodamasis jaunikis pakėlė nuotakos šydą. Ji buvo pernelyg apdujusi nuo vaistų, kad reaguotų, – stovėjo nejudėdama, atsigręžusi veidu į savo naująjį valdovą. Tikrosios santuokos apeigos buvo atliktos kelios savaitės iki vestuvių; jose nedalyvavo nė viena moteris – vien vyrai, mat tada buvo pasirašytos sutartys dėl išpirkos ir apsikeista teisiniais dokumentais. Šiandien bus ištarti vos keli žodžiai, užbaigsiantys santuokos apeigas.

Žiūrėdamas į mūsų tėvą dvasininkas išbėrė įprastus žodžius: Sara jau yra ištekėjusi už jaunikio mainais už sutartą išpirką. Tada jis pažvelgė į jaunąjį; šis atsakė imąs Sarą į žmonas ir nuo šiol ja rūpinsiąsis ir ją globosiąs. Per visą ceremoniją nė vienas iš vyrų į Sarą nepažiūrėjo.

Tada dvasininkas palaimino mano sesers santuoką skaitydamas Korano ištraukas. Moterys visos kaip viena ėmė klykti ir leisti tas šaižias treles. Sara jau ištekėjusi moteris. Vyrai patenkinti šypsojosi į jas žiūrėdami.

Sara stovėjo nekrustelėdama; jaunikis išsitraukė iš tobo (į marškinius panašaus Saudo Arabijos vyrų žemę siekiančio apdaro) kišenės kapšelį ir ėmė mėtyti auksines monetas viešnioms. Mane purtė drebulys žiūrint, kaip jis patenkintas savimi priima sveikinimus susituokus su tokia gražia moterimi. Jis paėmė mano seserį už rankos ir paskubomis išsivedė.

Eidama pro šalį Sara įsmeigė akis į manąsias; žinojau, kad kas nors turėtų jai padėti, bet neabejojau, jog niekas to nepadarys. Staiga prisiminiau tėvui pasakytus sesers žodžius: „Pergalė gimdo neapykantą, nes nugalėtieji būna nelaimingi.“ Mane graužė toks sielvartas, kad nė kiek neguodė supratimas, jog jaunikis niekados nepatirs laimės iš tokios šiurpiai neteisingos sąjungos. Nebuvo pasaulyje jam užtektinos bausmės.

Ketvirtas skyrius

Skyrybos

Tėvas uždraudė mums lankyti Sarą pirmus tris mėnesius po vedybų. Girdi, jai reikia laiko priprasti prie naujo gyvenimo ir naujų pareigų, o pamačius artimuosius jai tik suliepsnos troškimas grįžti į beprasmišką svajonių pasaulį. Mes garsiai krimtomės dėl jos vergovės, bet jis nė kiek nereagavo – linksėjo bejausmiu veidu, ir tiek. Tėvo manymu, Sara darė tai, ką daryti ir gimsta moterys: tarnauti vyrui, teikti jam malonumą ir gimdyti vaikus.

Sara iš savo kambario nepasiėmė nieko. Galbūt suprato, kad jos knygos ir kiti džiuginantys daiktai jos dabartį pavers dar niūresne. Man Sara buvo kaip mirusi – jai išėjus iš namų, mano gyvenime liko juoda, atvira praraja. Jos išėjimą gedėjau ilgas valandas leisdama kambaryje su jos turtais. Ėmiau domėtis Saros pomėgiais ir jutau perimanti jos bruožus. Skaičiau jos dienoraštį ir jos svajonės man ėmė atrodyti kaip mano pačios. Raudojau apimta įsiūčio žmogaus, abejojančio išmintimi Dievo, leidžiančio blogiui įveikti nekaltuosius.

Motina liepė laikyti Saros kambario duris užrakintas, kai užklupo mane jos lovoje, apsirengusią jos naktiniais ir skaitančią jos knygas apie meną.

Mums neteko kentėti tris tėvo nurodytus draudimo lankyti Sarą mėnesius: praėjus penkioms savaitėms po vestuvių, ji mėgino nusižudyti.

Kai sode kalbėjausi su ką tik įrengto mūsų privataus zoologijos sodo gyvūnais, staiga Omaras įlėkė pro priekinius vartus taip skubėdamas, kad pargriuvo ir sandalai nusimovė nuo kojų. Paprastai sodriai bronzinė jo oda atrodė balta kaip popierius. Jis nusivalė delnais tobą, iškratė smėlį iš sandalų daužydamas į sienos šoną ir liepė man bėgti ir atvesti motiną.

Motina kažkiek juto, kas darosi su jos vaikais, tad pamačiusi Omarą iškart paklausė, kas atsitiko Sarai.

Jeigu šeimos narys serga, merdi ar mirė, joks arabas nesakys tiesos giminaičiui. Mes – žmonės, tiesiog negalintys pranešti blogos žinios. Jeigu miršta vaikas, nelaimėlis, kuriam duodama užduotis pranešti artimiesiems, iš pradžių sako, kad vaikas prastai jaučiasi. Kamantinėjamas žmogus pripažins, kad būtina vežti vaiką pas gydytoją, o paskui – kad šis jau ligoninėje. Kai artimieji vos ne ant kelių atsiklaupę maldaus pasakyti ką nors daugiau, atnešęs žinią žmogus galop išlemens, kad liga rimta ir kad jiems vertėtų rengtis vykti prie mylimo vaiko patalo. Dar vėliau pasiųstasis nenoromis pripažins, kad mylimo vaiko gyvybei gresia rimtas pavojus. Gali prireikti kelių valandų, kol išpeši, koks pavojus iš tikro gresia. Bet joks arabas niekados atvirai nepasakys, kad jums artimas žmogus mirė. Daugiausia, ką pranešdamas blogą naujieną pasakys artimiesiems arabas – kad reikia būti pasirengusiems išgirsti iš gydytojo dar blogesnę žinią.

Omaras pasakė mano motinai, kad Sara suvalgė pašvinkusios mėsos, todėl dabar paguldyta į privačią ligoninę Džidoje. Tėvas mažiau negu po valandos siunčiąs motiną ten privačiu lėktuvu. Motina sučiaupė lūpas ir nuskubėjo pasiimti abajos (moteriško apdaro) ir šydo.

Aš klykiau įsikibusi į motiną, kol ši atlyžo ir leido man skristi kartu – tik liepė pažadėti, kad ligoninėje nekelsiu scenų, jei paaiškės, jog Sara sunkiai serga. Pažadą daviau, nubėgau prie Saros kambario ir tol trankiau kumščiais ir spardžiau duris, kol vienas tarnų jas atrakino, – norėjau nunešti Sarai vieną iš jos mėgstamų knygų apie meną.

Omaras nuvežė mus į tėvo raštinę, nes užmiršo paimti kelionės popierius. Saudo Arabijoje vyras turi parašyti laišką, leidžiantį jo šeimos moterims keliauti. Be tokio dokumento mes galėjome būti sulaikytos muitinėje ir neįleistos į lėktuvą. Tėvas dar davė mūsų pasus, nes, kaip paaiškino motinai, mums gali tekti skraidinti Sarą į Londoną gydyti. Pašvinkusi mėsa? Gydymas Londone? Supratau, kad tėvas mums dumia akis. Mano sesuo tikriausiai jau negyva.

Į Džidą skridome mažu privačiu lėktuvu. Kelionė praėjo sklandžiai, bet atmosferą keleivių salone temdė įtampa. Vos ne visą kelią motina beveik nekalbėjo ir sėdėjo užsimerkusi. Vos prieš keletą metų ji pirmą kartą važiavo automobiliu. Dabar mačiau jos lūpas krutant ir supratau, kad ji siunčia Dievui dvejopas maldas: meldžiasi, kad Sara būtų gyva ir kad lėktuvas saugiai mus pas ją atskraidintų.

Abu lakūnai buvo amerikiečiai. Jie bemat patraukė mane savo atvira, draugiška laikysena. Paklausė, ar noriu sėdėti pilotų kabinoje. Kai ėmiau lyg patrakusi trypti kojomis ir skeryčiotis rankomis, motina nenoromis linktelėjo galvą. Dar niekada nebuvau sėdėjusi lakūnų kabinoje, o Ali visuomet ten sėdėdavo.

Iš pradžių atviro dangaus vaizdas mane išgąsdino, o lėktuvas pasirodė panašus į žaisliuką, skiriantį mus nuo kietos žemės. Šūktelėjau iš išgąsčio ir ėmiau trauktis atatupsta. Džonas, stambesnis iš tų dviejų amerikiečių, drąsinamai man nusišypsojo ir kantriai paaiškino visų mygtukų ir prietaisų paskirtį. Pati nustebau, kad nė kiek nebebijodama ėmiau žvalgytis jam per petį. Jaučiausi ramiai ir patogiai vyrų draugijoje – mano vaikystėje taip būdavo itin retai. Liūdna, bet tėvo bijojau, o Ali ir įbrolių neapkenčiau. Jausmas buvo keistas; kita vertus, svaigau matydama, kad vyrai, kuriuos buvau mokoma laikyti dievais, gali būti tokie paprasti ir visai negrėsmingi. Taigi gavau naujo peno apmąstymams.

Žiūrėdama pro lėktuvo langą supratau, kas užgniaužia kvapą padangėje sklandančiam ereliui, ir patyriau neapsakomą laisvės pojūtį. Mano mintys nuklydo pas Sarą ir pasijutau priblokšta suvokusi, kad paukščiai ir žvėrys laisvesni už mano seserį. Prisiekiau sau tapti savo gyvenimo šeimininke, kad ir kokių žygių tektų tam griebtis ar kokį skausmą patirti.

Lėktuvui ėmus leistis grįžau pas motiną; ji apglėbė mane mylinčiomis rankomis ir švelniai laikė, kol lėktuvas riedėjo iki oro uosto. Nors veidą buvo užsidengusi šydu, žinojau, kaip mainosi jos išraiška, ir girdėjau, kaip ji išleidžia pratisą, kančios kupiną atodūsį.

Atsisveikinau su maloniaisiais amerikiečiais. Tikėjausi, jie parskraidins mus atgal į Rijadą, nes pajutau draugiškus jausmus dviem vyrams, kurie taip rimtai atsakinėjo į kvailus išsigandusios mergaičiukės klausimus.

Eidamos ilgais ligoninės koridoriais, girdėjome aimanuojant ir verkiant. Motina paspartino žingsnį ir taip smarkiai sugniaužė man ranką, kad vos nepradėjau skųstis.

Sara buvo gyva, tiksliau, leisgyvė. Ėjome iš proto sužinojusios, kad ji mėgino nusižudyti įkišusi galvą į dujinės viryklės orkaitę. Mirtinai išbalusi, Sara gulėjo beveik nekrustelėdama. Jos vyro nebuvo – jis atsiuntė savo motiną. Dabar senė visa gerkle ėmė plūsti Sarą, kad užtraukė gėdą jos sūnui ir jo šeimai. Niekinga ragana! Norėjau išakėti nagais jai veidą, priversti bėgti iš čia, bet prisiminiau motinai duotą pažadą, todėl tik stovėjau, iš pykčio vos įstengdama kvėpuoti, ir plekšnojau Sarai per glotnias pastirusias rankas.

Motina užsimetė šydą ant viršugalvio ir pažiūrėjo į senę. Kelionėje ji baiminosi, kad dukrą ištiko nelaimė, bet netikėta žinia, jog dukra mėgino žudytis, ją sukrėtė. Kai ji su šaltu įtūžiu užsipuolė Saros anytą, norėjau džiaugsmingai trypti kojomis ir rėkti. Ji bemat užčiaupė senei burną – paklausė, ką pridirbo jos sūnus, kad jauna moteris ketino nusižudyti. Ji liepė jai trauktis nuo Saros lovos – girdi, nedorėliams čia ne vieta. Senė išėjo net neužsidengusi veido šydu. Girdėjome, kaip ji piktai kelia balsą prašydama Dievą užuojautos.

Atsigręžusi motina pamatė susižavėjimo kupiną mano šypseną. Jos pyktis padarė man didžiulį įspūdį ir trumpą džiugią akimirką jutau, kad Dievas nuo mūsų nenusigręš; Sara bus išgelbėta. Tačiau žinojau, kad motinai gyvenimas virs kančia tėvui išgirdus, ką ji sakė senei. Puikiai žinojau tėvo būdą, tad neabejojau: užuot atjautęs Sarą dėl to iš nevilties žengto žingsnio, jis ant jos pyks, o ant motinos gieš įtūžį, kad dukrą gynė. Saudo Arabijoje senyvi žmonės yra nepaprastai gerbiami. Kad ir ką darytų ar sakytų, kad ir kaip elgtųsi senoliai, niekas nedrįsta jiems priekaištauti. O mano motina užsipuolė senę kaip tigrė, ginanti savo jauniklį. Mano širdis, rodės, plyš iš pasididžiavimo motinos drąsa.

Po trijų dienų Saros vyras atėjo į ligoninę atsiimti savo nuosavybės. Jis nė karto nepaskambino pasiteirauti apie žmonos sveikatą. Per tą laiką motina sužinojo, kas pastūmėjo Sarą į savižudybę, todėl pasitiko žentą su panieka. Žmogus, už kurio visai neseniai ištekėjo Sara, pasirodė esąs sadistas. Lytiškai santykiaudamas su mano seserimi jis elgėsi kaip šlykštus žvėris ir galop ji suprato, kad vienintelis išsigelbėjimas – mirtis. Net tėvas, atvykęs į Džidą, pasibaisėjo, išgirdęs apie dukters patirtas kančias. Vis dėlto tėvas sutiko su žentu: žmona privalo būti šalia savo vyro. Saros sutuoktinis prižadėjo tėvui, kad jo santykiai su ja nuo šiol bus normalūs.

Kai tėvas pranešė savo sprendimą motinai, jai ėmė drebėti rankos ir ji vos nesukliko balsu. Sara apsiverkė ir mėgino keltis iš lovos; ji pareiškė nenorinti gyventi ir pagrasino persipjauti riešus, jei bus priversta grįžti pas vyrą. Motina kalnu užsistojo dukrą ir pirmą kartą gyvenime neklausė vyro sprendimo. Ji pareiškė, kad Sara niekuomet negrįš į pabaisos namus ir kad ji, motina, papasakos, kas nutiko, karaliui ir dvasininkų tarybai – šie neleis tokiems siaubams vykti toliau. Tėvas pagrasino motinai skyrybomis. Ši nenusileido – tegul jis elgiasi kaip tinkamas, bet jos duktė negrįš ten, kur viešpatauja toks blogis.

Tėvas stovėjo ir žiūrėjo nemirksėdamas. Turbūt suvokė, kad dvasininkai veikiausiai privers Sarą grįžti pas vyrą. Sprendžiant iš precedentų, jie patars sutuoktiniui tvarkytis su žmona taip, kaip moko Koranas, ir apsimes nematą šios nemalonios situacijos. Tėvas įsmeigė akis į motiną mėgindamas spėti, kiek ryžtingai ji nusiteikusi. Nepatenkintas jos rodomu atkaklumu ir stengdamasis neleisti šiam šeimos reikalui iškilti į aikštę, jis pirmą kartą per savo vedybinį gyvenimą nusileido.

Žinodamas, kad mes priklausome karališkajai šeimai ir nenorėdamas nutraukti ryšių su mano tėvu, jaunikis vargais negalais sutiko išsiskirti su Sara.

Islamas suteikia vyrams skyrybų teisę net neklausinėjant motyvų. O štai moteriai išsiskirti su vyru – labai sunku. Jeigu Sara būtų mėginusi oficialiai pateikti skyrybų prašymą, būtų iškilę daugybė sunkumų; religinė valdžia, ko gero, būtų priėmusi sprendimą: „Galimas daiktas, tau nepatinka tai, ką Alachas skyrė tau tavo pačios labui“ ir privertusi Sarą likti su vyru. Bet Saros sutuoktinis nusileido ir dviejų liudytojų vyrų akivaizdoje tris kartus ištarė žodžius: „Aš su tavim skiriuosi.“ Taigi skyrybos buvo baigtos vos per kelias akimirkas.

Sara atgavo laisvę! Ji grįžo į mūsų namus.

Kiekvienas sukrėtimas yra virsmo pradžia. Saros vedybos, mėginimas nusižudyti ir skyrybos paveikė mane nuo mažų dienų. Galvoje kilo naujų minčių ir sumanymų; aš niekados nebemąstysiu kaip vaikas.

Ištisas valandas galvodavau apie primityvias vedybų tradicijas mūsų krašte. Ar mergina tinkama vesti, Saudo Arabijoje nulemia daugybė veiksnių: jos šeimos reputacija ir turtai, fiziniai trūkumai ir grožis. Būsimai porai draudžiama susitikinėti viešai, todėl vyras turi patikėti nuolatines tinkamos jam poros paieškas įžvalgiai motinai ir seserims. Net tada, kai jaunikis duoda pažadą vesti ir paskiriama vedybų data, mergina retai kada iki vestuvių susitinka su būsimuoju vyru; geriausiu atveju kai kurios šeimos apsikeičia jaunųjų nuotraukomis.

Jeigu mergina iš geros šeimos ir neturi fizinių trūkumų, jai pasipirš daug jaunikių. Jeigu mergina gražuolė, daug vyrų siųs motinas ar tėvus maldauti už jų tekėti, nes moters grožis Saudo Arabijoje yra labai vertinga prekė. Nėra ko nė sakyti, gražuolės reputacija negali būti sutepta jokio skandalo, antraip ji taps ne tokia geidžiama; tokiai merginai gresia tapti trečiąja ar ketvirtąja kokio senio iš atkampaus kaimo žmona.

Daug Saudo Arabijos vyrų galutinį sprendimą dėl dukrų santuokos palieka žmonoms žinodami, kad šios suras šeimai tinkamiausią porą. Tačiau motinos irgi dažnai spiria dukrą tekėti, net jeigu ji to nenori ir tam priešinasi. Ir ko čia stebėtis: juk pati motina irgi ištekėjo už vyro, kurio bijojo, bet jos gyvenimas rutuliojosi be siaubo ir skausmo. Motina įspės dukrą: meilė ir šilti jausmai – ne amžini; geriausia tekėti už žmogaus iš pažįstamos šeimos. Kita vertus, esama vyrų, tokių kaip mano tėvas, kurie grindžia sprendimą dėl dukrų santuokos galima asmenine ar ekonomine sąjungos nauda, ir jokia aukštesnė instancija negali suabejoti jų sprendimu. Nesvarbu, kad Sara buvo be galo graži, protinga, nesvarbu, kokias vaikystės svajones puoselėjo – tėvas sumanė pralobti ją ištekindamas ir jo šachmatų lentoje ji tebuvo pėstininkas.

Šitaip iš arti pamačiusi, į kokią bėdą pateko mylima sesuo, užsidegiau nauju ryžtu. Nusprendžiau, kad su mūsų, moterų, nuomone privaloma skaitytis priimant galutinį sprendimą klausimais, kurie visam laikui pakeis mūsų gyvenimą. Nuo to laiko visa savo esybe ėmiau siekti, kad mūsų šalies moterys įgytų teisių ir kad galėtume gyventi oriai ir patirti laimę – vyrai turi tokias galimybes vien todėl, kad gimė reikiamos lyties.

Penktas skyrius

Ali

Praėjus keliems mėnesiams po Saros grįžimo, mano vyriausioji sesuo Nura įtikino tėvą, kad mums su Sara reikia pamatyti daugiau pasaulio, ne vien Saudo Arabiją. Nė vienai mūsų nepavyko pažadinti Saros iš nuolatinės depresijos, ir Nura pamanė, kad kelionė bus tinkamiausias vaistas. Na, o jei kalbėsime apie mano keliones, iki tol du kartus lankiausi Ispanijoje, bet buvau tokia maža, kad menkai ką teprisiminiau.

Už vieno iš mūsų pirmojo karaliaus vaikaičių ištekėjusi Nura įtiko tėvui tiek savo vedybiniu gyvenimu, tiek ramiu, taikiu požiūriu į gyvenimą. Ji darė tai, kas jai buvo liepiama, ir nieko neklausinėjo. Metams bėgant tėvas ją net pamilo, mat reta jo duktė pasižymėjo tokiu maloniu būdu kaip Nuros. Po Saros skyrybų tėvas kaskart kaip pavyzdį kitoms dukroms rodydavo Nurą. Ji ištekėjo už nepažįstamo vyro ir gyveno visai neblogai. Žinoma, tikroji priežastis buvo ta, kad jos vyras buvo atidus ir dėmesingas.

Tėvo įsitikinimu, Sara pati išprovokavo savo vyrą elgtis nusikalstamai. Artimuosiuose Rytuose vyras niekada nebūna kaltas. Net nužudęs žmoną, pateikia „pateisinamų“ savo poelgio priežasčių ir kiti vyrai su jomis besąlygiškai sutinka. Savo šalyje skaičiau laikraščių straipsnius, pagerbiančius vyrą, nužudžiusį žmoną ar dukrą už „nepadoraus elgesio“ nusikaltimą. Mergina gali netekti gyvybės vien įtarta seksualiniu nusižengimu, tarkim, bučiavusis su vyru. Be to, dvasininkai viešai giria „pasižymėjusius“ tėvus: girdi, šitaip bausdami dukras jie laikosi Pranašo įstatymų!

Nura su Achmedu statydinosi rūmus ir Nura norėjo nuvykti į Europą įsigyti itališkų baldų. Pakeliui turėjome užsukti į Egiptą, kad Nuros maži vaikai galėtų pamatyti piramides.

Dvidešimt dvi dukras su keturiomis žmonomis sugyvenusį savo tėvą dažnai girdėdavome bambant: „Moterys – vyro prakeiksmas.“ Šią nuostatą, aišku, dar labiau sustiprino tai, kad jaunesnės jo dukros nuolatos savotiškai maištavo prieš absoliučią vyrų valdžią. Mes kalbėdavome ir elgdavomės taip, kaip jokios moterys iki tol, ir už tai mūsų niekas neglostė. Mes puikiai žinojome, kad niekada nepasieksime užsibrėžtų didelių tikslų, bet vien jau tos kalbos buvo tam tikra pergalė, nes saudoarabės tiesiog nesvarstydavo tokių temų taip karštai kaip mes.

Nura norėjo, kad motina keliautų į užsienį kartu su mumis, bet Sarai grįžus motina tapo keistai tyli. Galėjai pamanyti, kad tas vienintelis rimtas maištas prieš tėvą išsekino visas jos jėgas. Tačiau ji ragino mus vykti, nes norėjo, kad Sara pamatytų Italiją. Jos manymu, aš buvau per maža ir turėjau likti namie, bet kaip paprastai ištaisiau baisią sceną ir pasiekiau, ko norėjau. Sara nerodė jokio entuziazmo, ją menkai viliojo net galimybė pamatyti Italijos meno stebuklus, bet aš iš džiaugsmo tiesiog nebesivaldžiau.

Mano džiaugsmas sudužo į šipulius, kai patenkintas savimi Ali pranešė keliausiąs sykiu – mat tėvas manė, kad man reikia palydovo vyro. Mane suėmė aklas pyktis pagalvojus, kad šalia besisukiojantis klastingasis Ali sugadins visas atostogas, todėl pasiryžau kuo skaudžiau jį įžeisti. Griebiau jo naują gutrą (Saudo Arabijos vyrų galvos apdangalas) ir ikalą (juodą ožkos plaukų lankelį gutrai prilaikyti) ir nuskuodžiau per namus į savo vonios kambarį. Dar nenumaniau, ką su jais darysiu, bet žinojau, kad saudoarabas baisiai įsižeidžia, jei kas nors paliečia jo galvos apdangalą. Man knietėjo kuo greičiau įskaudinti Ali.

Ali atlėkė iš paskos šaukdamas viską papasakosiąs tėvui. Užtrenkiau duris jam prieš nosį ir sulaužiau kojos nykštį, mat avėjo sandalais, be to, sutrenkiau ranką. Ali taip klykė ir dejavo, kad tarnai pamanė, jog aš jį žudau, tačiau nė vienas neatskubėjo gelbėti.

Nežinau, kas mane paveikė – gal to dičkio mušeikos dejonės ir maldavimas užjausti, bet aš nuleidau jo gutrą į unitazą. Tačiau ikalas neskendo, net kai lyg patrakusi stūmiau jį kanalizacine pompa – permirkęs lankelis įstrigo unitaze! Pamatęs, ką padariau, Ali mane puolė. Mes mušėmės raitydamiesi ant grindų, kol galop jį įveikiau suimdama ir pasukdama sulaužytą kojos pirštą. Išgirdusi iš skausmo rėkiantį Ali, motina mus perskyrė ir išgelbėjo jį nuo ne vienus metus tramdytos mano rūstybės.

Žinojau pakliuvusi į didelę bėdą. Nusprendžiau, kad blogiau negali nė būti, tad kai motina su Omaru nusivežė Ali į ligoninę tvarstyti kojos piršto, įsėlinau į jo kambarį ir susirinkau jo slaptą „lobį“, draudžiamą tiek mūsų tikėjimo, tiek mūsų šalies įstatymų.

Tokius „turtus“ paaugliai renka visame pasaulyje, bet pagal religinius Saudo Arabijos įstatymus jų turėti – sunkus nusikaltimas. Jau seniai buvau aptikusi Ali „Playboy“ ir kitų panašių žurnalų kolekciją, o prieš kurį laiką – dar ir naują skaidrių rinkinį. Iš smalsumo atsinešiau jas į savo kambarį ir suglumusi peržiūrėjau per projektorių. Nuogi vyrai ir moterys išdarinėjo visokius keistus dalykus; vienoje skaidrių serijoje moterys buvo užfiksuotos su gyvūnais. Matyt, Ali retkarčiais skolindavo savo kolekciją kitiems berniukams, nes ant kiekvieno uždrausto daikto buvo aiškiai užrašęs savo vardą.

Tuo metu buvau per daug naivi suprasti, ką reiškia visi tie dalykai, bet žinojau, kad tokias „brangenybes“ kaupti negerai, nes brolis visuomet laikė jas toje pačioje apsitrynusioje dėžėje su keverzone „mokyklos užrašai“. Jo daiktus puikiai žinojau, nes rausiausi po juos ne pirmi metai. Kruopščiai surinkau visus žurnalus ir skaidres. Be to, radau septynis buteliukus svaigalų, kuriuos Ali parsivežė namo iš savaitgalio kelionės į Bahreiną. Šypsodama iš savo sumanymo laimikį sugrūdau į popierinį maišą.

Saudo Arabijoje mečetės statomos kiekviename rajone, nes šalies vyriausybė be galo rūpinasi, kad kiekvienas vyriškosios lyties musulmonas pėsčiomis galėtų pasiekti maldos namus. Melstis reikia penkis kartus per dieną, tad vyrui patogiau tai daryti, jei mečetė yra netoliese. Tiesa, melstis galima bet kur – tik būtina tai daryti pasisukus veidu į Meką – bet pageidautina, kad tikintysis turėtų galimybę melstis mečetėje.

Mes gyvenome viename iš turtingiausių miesto rajonų, todėl mūsų dvasiniams poreikiams iš skaisčiai balto marmuro buvo pastatyta milžiniška mečetė. Buvo maždaug antra valanda dienos; popietės malda jau pasibaigusi, tad galiu tikėtis įvykdyti savo sumanymą nepastebėta: dėl karšto Arabijos pusiasalio klimato net dvasininkai gulasi perpietės.

Baikščiai pravėriau mečetės duris ir prieš įeidama atsargiai apsidairiau. Šydo man dar nereikėjo nešioti, taigi pamaniau, kad vargu ar sužadinsiu kieno nors smalsumą. Jeigu būčiau sučiupta, turėjau sugalvojusi pasiteisinimą: neva ieškau ką tik įsigyto kačiuko, užklydusio į mečetės teritoriją.

Mano nuostabai, mečetėje buvo vėsu ir malonu. Tame didžiuliame pastate nebuvau buvusi, bet daug kartų lydėjau tėvą ir Ali, kai juodu eidavo melstis. Nuo šešerių metų Ali buvo skatinamas melstis penkis kartus per dieną. Man ėmė gniaužti kvapą prisiminus, kokią nuoskaudą jutau matydama, kaip tėvas paima Ali už rankos ir įsiveda pro pagrindines mečetės duris – mane, niekingą moterį, visada palikdavo gatvėje, ir aš spoksodavau į juos nuliūdusi ir supykusi.

Pranašas Mahometas nedraudė moterims melstis viešai – mečetėse, bet konstatavo, kad joms geriausia melstis savo namuose, niekam nematant. Todėl mano šalyje moterims draudžiama lankyti mečetes savo gyvenamuose rajonuose, nors per tam tikras šventes joms leidžiama eiti į Mekos ir Medinos maldos namus.

Aplinkui nieko nepamačiau. Nuskubėjau marmurinėmis grindimis; sandalai keistai, garsiai kaukšėjo. Padėjau maišą su Ali daiktais prie laiptų, vedančių į balkoną su garsiakalbiais, iš jų penkis kartus per dieną miestui skelbiami pranašo Mahometo žodžiai. Vien pagalvojus, kaip karštai kreipiasi į tikinčiuosius muedzinas – šauklys, kviečiantis melstis, – mane ėmė graužti sąžinė ėmusis šitos avantiūros. Paskui prisiminiau, kaip patenkintas savimi šypsodamasis Ali man sakė, kad tėvas įsakysiąs mane išplakti rykštėmis ir kad jis, Ali, paprašysiąs šį malonumą suteikti jam. Namo ėjau išsišiepusi iki ausų: pažiūrėsim, kaip Ali pasiseks išsisukti šįsyk.

Tą vakarą, tėvui dar negrįžus iš kontoros, prie mūsų vartų pasirodė trys mutavos (religinė policija) pareigūnai. Aš su trim mūsų tarnaitėmis filipinietėmis pro antro aukšto langą stebėjau, kaip jie šaukia ant Omaro, lyg paklaikę kelia rankas į dangų ir su neslepiamu pasidygėjimu rodo kažkokias knygas ir žurnalus. Mane ėmė juokas, bet nutaisiau kuo rimčiausią miną.

Visi užsieniečiai ir dauguma saudoarabų bijo mutavos, nes ši turi didžiulę galią ir stebi visus tikėdamiesi pamatyti kokių silpnumo požymių. Jos privengia net karališkosios šeimos nariai.

Prieš dvi savaites viena mūsų tarnaitė filipinietė įsiutino mutavą, kai atėjo į turgų segėdama kelius tesiekiantį sijoną. Pulkelis religinių policininkų išvanojo ją lazda ir apipurškė nuogas blauzdas raudonais dažais. Saudo Arabijos vyriausybė draudžia užsienio turistams atvykti į mūsų šalį, bet didžiuosiuose miestuose slaugėmis, sekretorėmis ar tarnaitėmis dirba daug svetimšalių. Dažna šitų moterų patiria rūstybę tų, kurie skelbia Dievo žodį, bet niekina mūsų lytį. Jeigu moteriai užtenka drąsos nepaisyti mūsų tradicijų ir rodyti nuogas rankas ar kojas, ji rizikuoja gauti lazdų ir būti apipurkšta dažais.

Mūsų tarnaitė mirkė kojas dažų valiklyje, bet jos vis dar buvo raudonos ir žaizdotos. Ji buvo įsitikinusi, kad mutava kažkaip sužinojo, kur ji gyvena, ir dabar atėjo išsivesti į kalėjimą, tad pasislėpė po mano lova. Norėjau pasakyti jai, ko atėjo policija, bet turėjau saugoti paslaptį net nuo tarnaičių filipiniečių.

Omaras visas perbalęs atėjo į vilą ir ėmė šaukti Ali. Mačiau, kaip šis šlempina koridoriumi dešine koja remdamasis tik kulnu, pirštus užrietęs į viršų. Nusekiau jam iš paskos į svetainę – ten jau buvo motina, Omaras skambino tėvui į kontorą. Pareigūnai išėjo, patikėję Omarui nusikalstamos kontrabandos pavyzdžius – vieną žurnalą, kelias skaidres ir buteliuką svaigalų. Visa kita pasiliko kaip Ali kaltės įrodymus. Dirstelėjau į brolį ir pamačiau, kaip jo veidas išbąla pamačius „slepiamus lobius“, netvarkingai išdėliotus Omarui ant kelių.

Omaras liepė man išeiti iš kambario, bet aš įsikibau motinai į sijoną ir ši patapšnojo man per galvą leisdama likti. Motinai tikriausiai baisiai nepatiko, kad vairuotojas įsakinėja jos vaikams, ir dabar ji įžūliai pažvelgė jam į akis. Omaras nusprendė nekreipti į mane dėmesio ir liepė Ali atsisėsti. Pasak jo, tėvas jau važiuoja namo, o mutava nuėjo kviesti policijos. Ali bus suimtas, nė kiek nedvejodamas pranešė jis griausmingu balsu.

Kambaryje negirdėjai nė garso – tokia tyla būna prieš audrą. Iš pradžių persigandusi žiūrėjau į brolį. Netrukus šis atgavo savitvardą ir vos ne spjaudamas Omarui į veidą pareiškė:

– Manęs niekas negali suimti – aš esu princas. Tie religiniai fanatikai tėra įkyrūs uodai, besisukiojantys man aplink kojas.

Staiga man dingtelėjo, kad kalėjimas Ali nepakenktų.

Sucypė tėvo automobilio stabdžiai. Sunkiai tvardydamas pyktį jis įlėkė į kambarį ir vieną po kito paėmė į rankas draudžiamus daiktus. Pamatęs žurnalą, rūsčiai dėbtelėjo į Ali. Viskį su panieka metė į šalį: visi princai namie turi svaigalų. Bet kai iškėlė prieš lempos šviesą skaidrę, užriko motinai ir man išeiti iš kambario. Išgirdome, kaip jis daužo Ali.

Apskritai paėmus, diena Ali susiklostė nesėkmingai.

Mutavos pareigūnai tikriausiai apsigalvojo kviesti policiją suimti karališkosios šeimos atžalą, nes po kelių valandų grįžo vieni, tik kupini dievobaimingo įsiūčio. Bet net tėvui sunkiai sekėsi paaiškinti mutavai, kodėl sūnus laiko skaidres, kuriose moterys lytiškai santykiauja su gyvuliais.

Ėjo 1968-ieji ir karalius Faisalas nežiūrėjo į jaunųjų princų nusižengimus taip atlaidžiai kaip anksčiau vyresnis jo brolis Saudas. Religiniai policininkai žinojo esą padėties šeimininkai – jie kaip ir mūsų tėvas suprato, kad jo dėdė – karalius – įsius, jei visuomenė sužinos, kas užfiksuota skaidrėse. Niekam nebuvo paslaptis dvasininkijos požiūris į mūsų šalies modernėjimą. Karalius Faisalas nuolat įspėdavo brolius ir pusbrolius kontroliuoti savo vaikus, kad šie neužtrauktų dvasininkų rūstybės ant valdančiųjų karališkosios šeimos vyrų galvų. Karalius vis patikindavo hierarchus vedąs mūsų šalį į taip reikalingą modernizavimą, bet nesiekiąs pertvarkyti jos sugedusių Vakarų pavyzdžiu (girdi, norįs paimti iš Vakarų geriausia, ne blogiausia). Tačiau dvasininkija matydama, kaip elgiasi karališkieji asmenys, įžvelgė sugedusių Vakarų įtaką. Ali skaidrių kolekcija tik dar kartą įrodė tai, apie ką žmonės kalbėdavo tik pašnibždomis – karališkoji šeima išgyvena nuosmukį.

Mutava iki paryčių ginčijosi dėl tinkamos bausmės princo sūnui. Ali nuskilo: jis buvo Saudidų šeimos narys. Mutava žinojo, kad be karaliaus pritarimo joks šalies teismas nepateiks kaltinimų karališkosios šeimos atžalai – taip nutikdavo itin retai, o gal net niekada. Tačiau jeigu Ali būtų kilęs iš paprastos saudoarabų šeimos ar priklausęs užsieniečių bendruomenei, jam būtų skirta kalėti ilgus metus.

Puikiai žinojome liūdną vieno iš mūsų vairuotojų filipiniečių brolio istoriją. Prieš ketverius metus brolis, italų statybos bendrovės Rijade darbininkas, buvo suimtas už tai, kad laikė pornografinį filmą. Vargšas buvo nuteistas septynerius metus kalėti. Negana to, kad kankinosi kalėjime, kiekvieną penktadienį gaudavo dešimt kirčių rykšte. Kiekvieną šeštadienį brolį lankantis mūsų vairuotojas verkdavo pasakodamas Ali, kad vargšas nuo kaklo iki kojų pirštų būdavo juodai išmargintas vakarykščių kirčių. Vairuotojas baiminosi, kad brolis dar vienų metų neištemps.

Ali nelaimei, jo kaltė buvo įrodyta be jokių abejonių, nes savo pavardę buvo drąsiai užrašęs ant kiekvieno draudžiamo daikto. Galop buvo pasiektas tam tikras kompromisas: tėvas paaukojo mečetei milžinišką sumą, o Ali buvo prisakyta eiti į ją melstis penkis kartus per dieną, kad nuramintų Dievo tarnus ir patį Dievą. Mutava žinojo, kad retas iš jaunesniųjų princų apskritai varginasi eiti melstis į mečetę ir kad Ali tokia bausmė bus itin atgrasi. Jam buvo liepta ateinančius dvylika mėnesių prieš kiekvieną maldą pasirodyti vyriausiajam mūsų mečetės dvasininkui. Neateiti galės tik tada, jei bus išvykęs iš miesto. Paprastai Ali miegodavo iki devynių ryto, todėl raukėsi vien tik pagalvojęs, kad teks melstis saulei tekant. Be to, turėjo bloknote tūkstantį kartų parašyti: „Dievas yra didis, bet aš Jį supykdžiau vaikydamasis sugedusių, amoralių bedieviškų Vakarų papročių.“ Paskutinė Ali iškelta sąlyga buvo tokia: jis turės atskleisti pavardę žmogaus, parūpinančio jam žurnalų ir skaidrių. Iš tikrųjų žurnalus Ali slapčia parsigabendavo iš kelionių užsienyje, nes princas muitinėje praleidžiamas tik mandagiai žvilgtelėjus. O skaidres jam pardavė europietis, su kuriuo jis susidraugavo viename vakarėlyje; trokšdamas atsikratyti spaudimo, Ali mielai pranešė mutavai nedorėlio užsieniečio pavardę ir darbo vietą. Vėliau sužinojome, kad tas žmogus buvo suimtas, išplaktas rykštėmis ir išsiųstas iš šalies.

Jaučiausi klaikiai. Kvaila mano išdaiga užtraukė gėdą visai šeimai, skaudžiai ją pažemino. Maniau, pamoka bus ne pro šalį Ali, bet paaiškėjo, kad nukentės mano tėvai ir kiti nekalti žmonės. Be to – gėda prisipažinti – ėmė siaubas, kad bus atskleista mano kaltė. Meldžiau Dievą: jeigu jis šį kartą leis man likti nedemaskuotai, nuo šios dienos būsiu idealus vaikas.

Omaras išlydėjo mutavos pareigūnus pro vartus. Mudvi su motina laukėme tėvo ir Ali sugrįžtant į šeimos svetainę. Tėvas šnopuodamas sugriebė Ali už žasto ir stumtelėjo link laiptų. Ali žvilgtelėjo į mane ir mūsų žvilgsniai susitiko. Jo akys nušvito ir aš supratau: jam aišku, kieno čia darbas. Nuliūdau, nes brolis žiūrėjo į mane su nuoskauda, o ne su pykčiu.

Apsiašarojau pajutusi siaubingą savo poelgio naštą. Tėvas su gailesčiu pažvelgė į mane, stumtelėjo Ali rėkdamas, kad šis nuliūdino visą mūsų šeimą, net niekuo nekaltus vaikus. Pirmą kartą gyvenime tėvas priėjo, apglėbė mane ir ėmė guosti.

Dabar pasijutau visai nelaiminga. Prisilietimas, kurio troškau visą gyvenimą, dabar atrodė nieko nevertas, o džiaugsmą, kurį taip dažnai įsivaizduodavau, aptemdė tai, kad trokštamą dovaną gavau apgaule.

Vis dėlto tuo nedoru poelgiu pasiekiau savo tikslą. Niekas taip ir neužsiminė apie sulaužytą Ali kojos pirštą ar jo galvos apdangalu užkimštą unitazą. Viena nuodėmė buvo daug svaresnė už kitą, tad galų gale viena kitą anuliavo.

Šeštas skyrius

Kelionė

Nors šeimoje neseniai užvirė tokia košė, kelionė į Egiptą ir Italiją buvo toliau planuojama. Tačiau džiaugsmo širdyje nebejutau. Susikroviau lagaminą ir sudarinėdama sąrašus daiktų, kuriuos turiu pasiimti, ir vietų, kurias turiu pamatyti, mačiau Ali atsargiai einantį pro mano kambario duris. Anksčiau brolis beveik nekreipdavo į mane dėmesio. Jis mane, mergaitę, niekino, žiūrėjo vien kaip į žmogų, kurį galima tik erzinti ar retkarčiais stumdyti – žodžiu, kaip į menkavertę. Dabar jo požiūris pakito, nes jis padarė stebinantį atradimą: pasirodo, aš, niekinga moterų giminės atstovė, mažiausias vaikas šeimoje, esu pavojinga, jo verta priešininkė.

Kai atėjo laikas išvykti, mums nuvežti į oro uostą prireikė šešių limuzinų. Į keturių savaičių kelionę išsiruošė vienuolika žmonių: Nura ir Achmedas su trimis iš penkių savo vaikų, dvi jų tarnaitės filipinietės, mudvi su Sara ir Ali su savo draugu Hadžiu.

Dvejais metais vyresnis už Ali Hadis mokėsi Religijos institute, Rijado berniukų mokykloje jaunuoliams, siekiantiems tapti dvasininkais. Hadis darydavo įspūdį suaugusiesiems cituodamas Koraną ir jų akivaizdoje elgdamasis labai dievobaimingai. Mano tėvas buvo įsitikinęs, kad Hadis darys gerą įtaką jo vaikams. Tiems, kurie norėjo jo klausytis, Hadis garsiai dėstydavo savo nuomonę, kad visos moterys turėtų nekelti kojos iš namų; jis pasakė Ali, kad moterys – viso blogio žemėje šaknys.

Neabejojau: su Ali ir Hadžiu kelionė bus maloni ir linksma.

Motina nelydėjo mūsų į oro uostą. Pastarąsias kelias dienas ji buvo vangi ir liūdna. Pamaniau, jai kelia susirūpinimą Ali kvailystės. Ji atsisveikino su mumis kieme ir pamojo nuo priekinių vartų. Nors veidą buvo prisidengusi skraiste, žinojau, kad juo rieda ašaros. Jutau, kad motinai negerai, bet neturėjau laiko galvoti kas, nes mūsų laukė jaudinanti kelionė.

Achmedas neseniai nusipirko naują lėktuvą, tad visi keleiviai bus mūsų šeimos nariai. Pažiūrėjau, ar lėktuvą pilotuos tuodu amerikiečiai, skraidinę mane su motina į Džidą; nusivyliau pamačiusi, kad ne jie. Kabinoje sėdėjo du iš pažiūros gana draugiški lakūnai britai. Karališkoji šeima privačiais pilotais samdėsi daugybę Amerikos ir Didžiosios Britanijos piliečių. Kol Achmedas tarėsi su tais dviem vyrais, Nura ir tarnaitės įsitaisė su trim jų mažyliais.

Pasikėlusi šydą Sara susisiautė antklode, gniauždama rankose savo brangiąsias knygas. Hadis su pasidygėjimu pažvelgė į nepridengtą jos veidą ir piktai kažką sušnabždėjo Ali. Šis liepė Sarai užsidengti skraiste, kol paliksime Saudo Arabiją. Sara jam atrėžė negalinti skaityti pro tankų audeklą, o jeigu jam užtektų proto, prikąstų savo šlykštų liežuvį.

Taigi lėktuvui dar nepakilus nuo žemės, užvirė šeimyninis kivirčas. Mėginau užminti Ali ant skaudamo piršto, bet nepataikiau, brolis mėgino trenkti man per veidą, bet aš išsilenkiau smūgio ir jo kumštis pralėkė pro šalį. Achmedas, vyriausias vyras taigi ir didžiausias autoritetas, užriko ant visų sėstis ir nurimti. Juodu su Nura susižvelgė ir aš supratau, kad jau abejoja išmintingai pasielgę, kai kilniai pasikvietė į kelionę mane.

Trys švenčiausi islamo miestai yra Meka, Medina ir Jeruzalė. Meka – miestas, pavergęs širdis daugiau negu milijardui po visą pasaulį išsibarsčiusių musulmonų. Mat čia Dievas atskleidė savo pamokymus pranašui Mahometui. Mūsų religinio gyvenimo pamatą sudaro penkios ritualinės priedermės, vadinamos tikėjimo kertiniais akmenimis. Vienas iš tų reikalavimų – kad kiekvienas išgalintis musulmonas atliktų chadžą. Nė vienas doras musulmonas nesijaučia iki galo atlikęs pareigą, jei bent kartą gyvenime nenukeliauja į Meką.

Antras pagal svarbą šventasis miestas Medina laikomas Pranašo miestu, nes čia Jis palaidotas.

Trečias švenčiausias miestas – Jeruzalė. Čia Dievas paėmė Mahometą į dangų nuo Šventyklos kalvos. Musulmonai braukia karčias ašaras, kai tik paminima Jeruzalė, nes šis miestas dabar okupuotas ir mūsų tikėjimo žmonės negali į jį patekti.

Meka, Medina ir Jeruzalė – versmės, iš kurių musulmonai semiasi dvasios stiprybės, o savigarbą jiems labiausiai glosto Kairas. Šis miestas atspindi penkiasdešimt titaniškos ištvermės šimtmečių ir dovanoja arabams vieną didžiausių civilizacijos stebuklų, kuriuos kada nors regėjo pasaulis. Visi arabai neapsakomai didžiuojasi Kairu. Palyginti su senovės egiptiečių galybe, turtais ir laimėjimais, iš naftos sukrauti šių laikų Persijos įlankos šalių arabų turtai atrodo menki ir nereikšmingi.

Kaire, mieste, kur gyvenimas virte verda nuo neatmenamų laikų, aš tapau moterimi. Arabų šalyse mergaitės virsmui moterimi teikiama tokia didžiulė svarba, jog kiekviena mergaitė laukia pirmąkart pasirodant kraujo su baime, atmiešta didžiuliu pasitenkinimu. Netekau žado iš nuostabos, kai mano draugės iš Vakarų pasakojo nesupratusios, kas joms darosi, kai pirmą kartą susirgo mėnesinėmis, – jos pamaniusios, kad miršta. Apie pirmas mergaitės menstruacijas musulmonų pasaulyje kalbama kuo nerūpestingiausiai. Tą akimirką vaikas staiga tampa suaugusiuoju. Vėl susisupti į šiltą nekaltos vaikystės kokoną nebeįmanoma.

Pirmos menstruacijos Saudo Arabijoje reiškia, kad laikas pirmą kartą kuo rūpestingiausiai išsirinkti skraistę ir abają. Net krautuvininkai, musulmonai iš Indijos ir Pakistano, nė kiek nesidrovėdami pagarbiai klausinėja, kokio amžiaus mergaitė virto moterimi. Tada kuo rimčiausiai imasi rinkti abają ir skraistę, su kuriomis mergaitė atrodys gražiausiai.

Nors šydai būna tik juodi, jų medžiaga gali būti labai įvairi tiek audimu, tiek tankiu. Šydas gali būti iš plono audeklo, tad aplinkiniai gali įžiūrėti neryškias draudžiamo matyti veido apybrėžas. Vidutinio tankio audeklas praktiškesnis – mergaitė gali dairytis pro šiek tiek permatomą medžiagą nesulaukdama piktų žvilgsnių ar tikėjimo sargų užgauliojimų. Jeigu moteris pasirenka tankų audeklą, joks vyras negali nė įsivaizduoti jos bruožų po ta kauke, kuri nesujuda net stipriausiam vėjui pučiant. Aišku, šitokį šydą pasirinkusi moteris neturi galimybės apžiūrėti papuošalų aukso turguje ir jai gresia pavojus temstant nepastebėti dideliu greičiu atlekiančio automobilio. Be šio tradicinio tankaus šydo, kai kurios konservatyvių pažiūrų moterys užsimauna dar ir juodas pirštines ir tankias juodas kojines, kad aplinkiniai nepamatytų nė lopinėlio nuogos odos.

Moterys, jaučiančios poreikį išreikšti savo individualumą ir mados pajutimą, turi būdų išvengti tokios apdarų nuobodybės. Tam jos pasitelkia į pagalbą kūrybiškumą. Dažna moteris nusiperka skarą, puoštą brangakmeniais, jiems dzingsint dauguma vyrų suka į ją galvą. Neretai prie abajos kraštų ir nugaros prisiuvami brangūs, akį traukiantys papuošalai.

Ypač išsiskirti stengiasi jaunesnės moterys. Tam jos pasirenka apdarą, kokio neturi jokia kita. Krautuvininkas sumodeliuoja naujausios mados skraistę ir abają, paskui parodo merginai, kaip stilingai užsimesti ant galvos skarą, kad atrodytų šauniai ir elegantiškai. Krautuvininkas su pirkėja iki smulkmenų aptaria, kaip susijuosti abają, kad kyšotų lygiai tiek pėdos, kiek leidžiama, nesukeliant pavojaus pasirodyti ne visai padoriai. Kiekviena mergina eksperimentuoja, kol suranda savą būdą vilkėti abaja ekstravagantiškai.

Į parduotuvę įeina mergaitė, o išeina moteris, prisidengusi veidą skraiste, ir nuo tos dienos tinkama į nuotakas. Per sekundės dalį jos gyvenimas iš pagrindų pasikeičia. Arabai vyrai beveik nežvilgteli į mergaičiukę, įeinančią į parduotuvę, bet vos tik ji užsimeta abają ir skraistę, visi vyrai į ją be perstojo vogčiomis dirsčioja. Jie bando bent akies krašteliu išvysti uždraustą pamatyti ir staiga erotiška tapusią kulkšnį. Skraiste užsidengusi moteris arabų vyrams tampa be galo gundanti ir geidžiama.

Tačiau aš dabar buvau Kaire, o ne savo namuose Saudo Arabijoje, todėl pirmos mėnesinės man nepadarė bemaž jokio poveikio, tik suerzino. Sara ir Nura parodė, ką turi daryti moteris, ir abi įspėjo neprasitarti Ali – aš nė nesiruošiau to daryti – mat žinojo, kad šis mėgins tuoj pat versti mane dengti veidą skraiste, nesvarbu, kad esame Kaire. Sara labai liūdnai į mane pažiūrėjo, apkabino ir ilgai nepaleido. Ji žinojo, kad nuo šios dienos būsiu laikoma grėsme ir pavojumi visiems vyrams, kol būsiu saugiai ištekinta ir uždaryta tarp keturių sienų.

Achmedas turėjo prabangų butą per tris aukštus Kairo centre. Norėdami privatumo Achmedas su Nura įsikūrė trečiame; dvi jų tarnaitės filipinietės, trys mažamečiai Nuros vaikai ir mudvi su Sara užėmėme antrą. Ali ir Hadis apsistojo pirmame su buto prižiūrėtoju egiptiečiu. Mudvi su Sara iš džiaugsmo apsikabinome pamačiusios, kad mus nuo Ali ir Hadžio skirs visas aukštas.

Pirmą vakarą Kaire buvo suplanuota, kad Achmedas, Nura, Hadis ir Alis eis į naktinį klubą žiūrėti pilvo šokio. Achmedas manė, kad mudvi su Sara turėtume likti namie su mažyliais ir tarnaitėmis filipinietėmis. Sara neprieštaravo, bet aš taip iškalbingai išdėsčiau argumentus, kodėl mudvi irgi turėtume eiti, kad Achmedas nusileido.

Būdama keturiolikos aš tiesiog atgijau faraonų krašte ir džiugiai paskelbiau Kairą mėgstamiausiu miestu mano gyvenime. Tas prisirišimas prie Kairo niekados nesumenko. Šio miesto keliamas jaudulys įžiebė manyje iki tol nepatirtą aistrą, kurios iki galo negaliu paaiškinti net šiandien. Gatvėmis vaikštinėjo įvairiausiais drabužiais apsitaisę visų odos spalvų vyrai ir moterys, ieškodami nuotykių ir galimybių užsidirbti. Pamačiau, kad Kairas – sterilių, nuobodžių mūsų Arabijos pusiasalio miestų priešingybė, ir suvokiau, koks nykus buvo ankstesnis mano gyvenimas.

Baisus skurdas trikdė mane, bet nevarė į neviltį, nes mačiau jame glūdinčią galingą gyvybinę jėgą. Skurdas gali paversti žmogų liepsnojančiu deglu, raginančiu kovoti dėl permainų ir kelti revoliuciją, be kurios neįmanoma žmonijos pažanga. Vėl pagalvojau apie Saudo Arabiją ir supratau, kad būtų gerai, jei lašelis skurdo ir nepriteklių prasisunktų į mūsų gyvenimą ir priverstų mus pakilti dvasiškai.

Taip, mano krašte visuomenė daugiasluoksnė – nuo įvairių lygių turtingos karališkosios šeimos iki menką atlyginimą gaunančių darbininkų. Tačiau visi, net juodadarbiai iš užsienio, turi pirmo būtinumo dalykus. Mūsų vyriausybė užtikrina gerovę visiems šalies piliečiams. Kiekvienam vyrui garantuojamas būstas, sveikatos priežiūra, švietimas, verslas, suteikiantis galimybę užsidirbti pragyvenimui, beprocentės paskolos ir net pinigai maistui, jei jų prireiktų. Šalies pilietėmis rūpinasi jų šeimų vyrai – tėvas, sutuoktinis, brolis ar pusbrolis.

Mano šalyje patenkinami visi esminiai poreikiai, todėl beviltiškai stinga gyvybės kibirkšties, kurią įžiebia nepritekliai. Štai kodėl praradau viltį, jog istorijos ratas joje kada nors pasisuks. Mes, saudoarabai, pernelyg turtingi, pernelyg aptingę, kad galėtume keistis. Važiuojant per šurmuliuojantį Kairą išsakiau šią mintį savo artimiesiems, bet pamačiau, kad Sara vienintelė klausėsi ir pagavo mano žodžių esmę.

Saulė jau leidosi, dangus už aštrių piramidžių apybrėžų nusidažė auksu. Dosnusis lėtasis Nilas, įkvėpęs gyvybę visam miestui, tekėjo į dykumą. Į jį žiūrėdama pajutau, kaip mano gyslomis plūsta kraujas.

Ali su Hadžiu įsiuto, kad Sarai ir man – dviem netekėjusioms moterims – leista eiti į naktinį klubą. Hadis ilgai ir rimtai aiškino Ali, kad mūsų šeimoje nebepaisoma vertybių. Patenkintas savimi jis pareiškė, kad visos jo seserys buvo ištekintos iki keturiolikos ir kad šeimos vyrai jas rūpestingai saugo. Girdi, kai grįšime iš kelionės, jis, dvasininkas, turėsiąs pareikšti dėl to protestą mūsų tėvui. Mudvi su Sara, įsidrąsinusios, nes buvome taip toli nuo Rijado, nusivaipėme ir atšovėme, kad jis dar ne dvasininkas. Žargonu, kurio prisiklausėme žiūrėdamos amerikietiškus filmus, patarėme jam „užčiaupti srėbtuvę“.

Hadis rijo akimis šokėjas, laidė šiurkščias pastabas apie tam tikras jų kūno dalis, bet Ali įtikinėjo, kad jos tik kekšės – girdi, jei būtų jo valia, lieptų jas užmėtyti akmenimis. Tas Hadis buvo pasipūtęs asilas. Net Ali įgriso jo šventeiviškumas; jis ėmė nekantriai barbenti pirštais į stalą ir dairytis aplink.

Po šitokių Hadžio pareiškimų ir komentarų rytojaus dieną buvau sukrėsta jo elgesio.

Achmedas nusamdė vairuotoją limuzinu nuvežti Nurą, Sarą ir mane apsipirkti. Achmedas nuėjo į susitikimą su kažkokiu verslininku. Buto prižiūrėtojas, einantis dar ir vairuotojo pareigas, nuvežė dvi filipinietes su trim Nuros mažyliais į „Mena House“ viešbučio baseiną. Mums išeinant iš buto, Ali su Hadžiu dykinėjo, dar neatsigavę po nakties linksmybių.

Sarą greitai nuvargino alpus miesto karštis; pasisiūliau grįžti ir palaikyti jai draugiją, kol Nura baigs apsipirkti. Nura sutiko ir liepė vairuotojui mus parvežti – Nuros paimti jis grįš vėliau.

Įėjusios į butą išgirdome prislopintus riksmus. Mudvi su Sara patraukėme ten, iš kur jie sklido. Pasirodo, iš Hadžio ir Ali kambario. Durys buvo nerakintos. Negalėjome patikėti tuo, ką išvydome: Hadis žagino mažą, ne vyresnę kaip aštuonerių metų mergaitę, Ali ją laikė. Viskas buvo aptaškyta krauju. Mūsų brolis ir jo draugelis leipo juokais.

Išvydusi šį šiurpų reginį Sara puolė į isteriją ir klykdama išbėgo. Ali veidas persikreipė iš įtūžio; jis išstūmė mane iš kambario ir pargriovė ant grindų. Tekina pasileidau Sarai iš paskos ir mudvi ilgai gūžėmės savo kambaryje.

Nebegalėdama ištverti tų šiurpių klyksmų, vis besiskverbiančių į mūsų aukštą, nusėlinau laiptais žemyn. Man karštligiškai laužant galvą, ko griebtis, sučirškė durų skambutis. Pamačiau, kaip Ali atidaro duris. Už jų stovėjo kokių keturiasdešimties metų egiptietė. Brolis davė moteriai penkiolika Egipto svarų ir paklausė, ar turi daugiau dukterų. Ji atsakė turinti – atvesianti rytoj. Hadis išlydėjo pro duris raudančią mergaitę. Motina nerodydama jokių jausmų paėmė už rankos šlubuojančią dukrą ašaromis pasruvusiu veidu ir uždarė duris.

Achmedas neatrodė nustebęs, kai supykusi Nura išklojo jam, kas nutiko. Jis sučiaupė lūpas ir pareiškė viską smulkiai išsiaiškinsiąs. Vėliau pasakė Nurai, kad motina pati pardavė savo dukrą ir kad jis nieko negali padaryti.

Nors Hadis ir Ali buvo šitaip gėdingai užklupti, elgėsi lyg niekur nieko. Kai pašaipiai paklausiau Hadžio, kaip gali būti dvasininku, šis nusijuokė man tiesiai į akis. Tada pasisukau į Ali ir pagrasinau papasakosianti tėvui, kad jis žagina mažametes. Jis nusikvatojo dar smarkiau negu Hadis, pasilenkė prie manęs ir tarė:

– Pasakok, aš neprieštarauju.

Jis paaiškino, kad tėvas pasakė jam vardą žmogaus, į kurį kreiptis tokios pat paslaugos. Tada nusišypsojo ir pridūrė, kad su mažametėmis smagiau, be to, tėvas darąs taip pat, kai atvyksta į Kairą.

Pasijutau lyg trenkta elektros srovės. Atrodė, smegenys dega; atvipusia žiauna sumišusi spoksojau į brolį. Pirmą kartą pamaniau, kad visi – VISI – vyrai yra nedori. Man norėjosi ištrinti iš atminties tos dienos įvykius ir vėl pasinerti į nekaltos vaikystės ūkanas. Tylomis nuspūdinau į šalį. Ėmiau bijoti to, ką dar galiu sužinoti žiauriame vyrų pasaulyje.

Kairas man liko brangus kaip apšvietęs mane miestas, bet skurdo sukeltas nuosmukis privertė permąstyti ankstesnes išvadas. Po kelių dienų pamačiau, kaip motina egiptietė pabeldė į mūsų namo duris; šįsyk ji buvo vedina kita dukra. Man norėjosi ją iškamantinėti, sužinoti, kaip motina gali pardavinėti savo vaiką. Pamačiusi ryžtingai smalsų mano žvilgsnį ji nuskubėjo į šalį.

Sara ir aš ištisas valandas kalbėjomės su Nura apie šį reiškinį. Galop Nura atsiduso ir pasakė, kad Achmedas jai aiškinęs, jog taip yra daug kur pasaulyje. Kai pasipiktinusi surikau verčiau badausianti negu pardavinėsianti savo vaikus, Nura pritarė, bet pridūrė: bepigu taip kalbėti, kai pilvo neraižo alkio skausmai.

Palikome Kairą su jo bėdomis. Galop Sara gavo progą savo akimis pamatyti tik vaizduotėje regėtą Italiją. Ar tikrai vertėjo patirti tas ją išlaisvinusias kančias, kad galėtų atvykti čionai? Bet sesuo švytinčiu veidu svajingai pareiškė, kad tikrovė pranoko jos fantazijas.

Mes pamatėme Veneciją, Florenciją ir Romą. Mano ausyse tebeskamba linksmas italų juokas. Manau, jų gyvenimo meilė yra viena didžiausių palaimų šioje žemėje, gerokai užgožianti jų indėlį į meną ir architektūrą. Mane, gimusią paniurėlių krašte, guodžia mintis, kad yra tauta, nežiūrinti į save pernelyg rimtai.

Milane Nura vos per kelias dienas ištaškė daugiau pinigų negu dauguma žmonių išleidžia per visą gyvenimą. Galėjai pamanyti, kad jinai su Achmedu apsipirkinėja apimti kažkokios manijos ar nepasotinamo troškimo užpildyti vienatvės prarają savo kasdienybėje.

Hadis ir Ali leido laiką pirkdami moteris, mat Italijos gatvėse ištisą parą knibžda gražių merginų, prieinamų tiems, kas išgali joms sumokėti. Ali mačiau tokį kaip visada – savanaudį jaunuolį, besirūpinantį vien savo paties malonumais. Tačiau Hadis pasirodė kur kas didesnis nedorėlis: jis pirko moteris, bet už tai jas smerkė. Jisai jų geidė, bet nekentė jų ir sistemos, suteikiančios joms laisvę elgtis kaip tinkamoms. Ta jo veidmainystė, mano akimis, sudarė niekingos vyrų prigimties esmę.

Mūsų lėktuvui nusileidus Rijade, pasirengiau kitiems nemalonumams. Žinojau, kad aš, keturiolikmetė, nuo šiol būsiu laikoma moterimi ir kad manęs laukia sunki lemtis. Nors ir kokia nesaugi buvo mano vaikystė, staiga kilo noras į ją įsikibti ir nepaleisti. Nė kiek neabejojau, kad dabar, būdama moteris, nuolatos turėsiu grumtis su visuomenine santvarka savo šalies, aukojančios mano lyties atstoves.

Baimė dėl ateities netrukus išblėso, nes patyriau nepakeliamą skausmą. Parvažiavusi namo sužinojau, kad mano motina miršta.

Septintas skyrius

Kelio pabaiga

Vienintelis dalykas, dėl kurio galime neabejoti savo gyvenime, yra tai, kad mirsime. Tvirtai pranašo Mahometo žodžiais tikinti motina gyvenimo kelionei einant į pabaigą nejuto jokios baimės. Ji gyveno tyrai, kaip gera musulmonė, ir žinojo, kad jos laukia teisingas atpildas. Jos širdgėla susipynė su baime dėl neištekėjusių dukterų. Ji buvo mūsų stiprybė, mūsų vienintelis ramstis ir žinojo, kad jai išėjus nebus kas mus užstoja nuo gyvenimo vėjų.

Motina prisipažino: tuo metu, kai mes leidomės į kelionę, pajuto, kaip senka jos gyvybė. Tas jutimas neturėjo jokio pagrindo, tik tris itin neįprastas vizijas, aplankiusias ją sapnuose.

Motinos tėvai mirė nuo karštinės, kai jai buvo aštuoneri. Kaip vienintelė dukra motina slaugė juos per tą trumpą ligą. Atrodė, abu sveiksta, bet tada, įsisiautėjus akinančiai smėlio audrai, jos tėvas pasirėmė alkūnėmis, nusišypsojo dangui, ištarė du žodžius: „Matau sodą“ ir mirė. Motina mirė netrukus, nė žodeliu neužsiminusi, ką matė jos laukiant. Mano motina, likusi keturių vyresnių brolių globoje, buvo anksti ištekinta už mano tėvo.

Motinos tėvas buvo atjautus, geros širdies žmogus. Dukrą jis mylėjo ne mažiau kaip sūnus. Kai kiti genties vyrai nukabindavo nosį gimus dukroms, senelis juokdavosi ir sakydavo jiems padėkoti Dievui už palaimą turėti namie švelnią būtybę. Motina sakė, kad ji tikrai nebūtų ištekėjusi tokia jauna, jei tėvas nebūtų miręs. Ji buvo įsitikinusi, kad jis būtų davęs jai keletą metų patirti vaikystės laisvę.

Mudvi su Sara sėdėjome prie motinos lovos, kai ji užsikirsdama papasakojo mums nerimą keliančius savo sapnus. Pirmą viziją ji regėjo keturios naktys prieš mums sužinant apie Saros mėginimą žudytis.

– Buvau beduinų palapinėje. Ji buvo visai tokia kaip mūsų šeimos palapinė mano vaikystėje. Nustebau pamačiusi tėvą ir motiną, jaunus ir sveikus, sėdinčius prie ugnies kavai virti. Tolumoje girdėjau brolius – visą dieną jie ganė avis ir dabar vedė namo. Puoliau prie tėvų, bet jie manęs nematė ir negirdėjo šaukiant vardais.

Du mano broliai – vienas jų jau miręs – įėjo į palapinę ir atsisėdo šalia tėvų. Juodu gurkšnojo šiltą kupranugarės pieną iš mažų puodelių, o tėvas tuo metu grūdo kavos pupeles. Sapnas baigėsi, kai tėvas perskaitė eiles, kurias sukūrė apie rojų, laukiantį visų gerų musulmonų. Eilės buvo paprastos, bet mane ramino.

Maloniai teka upės,

medžiai užstoja geltoną saulę.

Vaisiai guli po kojomis,

pienas ir medus niekada nesibaigia.

Mylimieji laukia tų,

kurie negali ištrūkti iš žemės.

Sapnas tuo ir baigėsi. Motina sakė mažai apie jį galvojusi, tik pamaniusi, jog tai gali būti džiaugsminga Dievo žinia, patikinanti ją, kad jos tėvai ir artimieji rojuje.

Sarai grįžus namo, po kokios savaitės, motina regėjo antrą viziją. Šį kartą visi mirę jos šeimos nariai sėdėjo palmės paunksnėje ir iš sidabrinių lėkščių valgė nuostabius patiekalus. Tačiau šįsyk artimieji pamatė ją; motinos tėvas atsistojo ir priėjo su ja pasisveikinti. Jis paėmė ją už rankos ir mėgino pasodinti valgyti.

Motina sakė sapne išsigandusi ir mėginusi pabėgti, bet tėvas tvirčiau sugniaužė jai ranką. Motina prisiminė turinti rūpintis mažylėmis ir maldavo tėvą paleisti: ji neturinti laiko sėdėti ir valgyti. Pasak jos, tada atsistojo motina, palietė jai petį ir tarė:

– Fadyla, Dievas pasirūpins tavo dukterimis. Artėja metas tau palikti jas globoti Jam.

Motina pakirdo iš sapno. Sakė tą akimirką supratusi, kad jai skirtas laikas žemėje eina į pabaigą ir kad ji netrukus prisidėsianti prie išėjusiųjų anksčiau už ją.

Praėjus dviem savaitėms nuo mūsų kelionės pradžios, motina pajuto nugaros ir kaklo skausmus. Svaigo galva, pykino. Skausmas atvėrė jai akis: gyventi liko nedaug. Ji nuėjo pas gydytoją, papasakojo jam savo sapnus ir apie atsiradusius skausmus. Į sapnus jis numojo ranka, bet surimtėjo, kai ji apibūdino skausmus. Tyrimai netrukus parodė, kad motinos nugarkaulyje – neoperuojamas auglys.

Paskiausią sapną ji matė naktį tos dienos, kai gydytojas patvirtino, jog liga mirtina. Sapne ji sėdėjo danguje su artimaisiais – jie be galo linksmi, nerūpestingi valgė ir gėrė. Ją supo tėvai, seneliai, broliai, pusbroliai ir pusseserės – prieš daugybę metų mirę giminaičiai. Motina šypsojosi matydama palei kojas šliaužiojančius ir pievoje drugelius besivaikančius mažylius. Jos motina jai nusišypsojo ir paklausė:

– Fadyla, kodėl nesirūpini kūdikiais? Nejaugi nepažįsti tų, kurių gyslomis teka tavo pačios kraujas?

Staiga motina suvokė, kad vaikai išties jos – čia buvo tie, kurie mirė kūdikystėje. Tie į dangų paimti penki mažyliai įsitaisė jai ant kelių ir ji priglaudusi ėmė juos sūpuoti.

Motina keliavo pas tuos, kurių neteko, ir buvo beprarandanti tuos, kuriuos pažinojo – ji susiruošė mus palikti.

Laimė, motina prieš mirtį kentėjo mažai. Esu linkusi manyti, kad Dievas pamatė, jog ji atlaikė rūsčius gyvenimo išmėginimus ir įrodė esanti pamaldi, tad nematė reikalo toliau ją skaudinti priešmirtiniais skausmais.

Dukros apspito jos mirties patalą taip, kad nepaliko nė mažiausio tarpelio – ji gulėjo apgaubta savo kūno ir kraujo meile. Jos žvilgsnis ilgai sustojo prie kiekvienos iš mūsų; nors neištarė nė žodžio, jutome, kad ji su mumis atsisveikina. Kai įsmeigė akis man į veidą, mačiau, kad jos nerimas tvenkiasi nelyginant audra, nes ji žinojo: man, nesilenkiančiai prieš vėją, gyvenimas bus sunkesnis negu daugumai kitų.

Vyresnės mūsų šeimos tetulės nuplovė jos kūną ir parengė grįžti į žemę. Jos susuko į baltą lininę drobulę jos liesą kūną, sunykusį nuo gimdymų ir ligos. Dabar, išsivadavus iš žemiškų rūpesčių, jos veidas buvo ramus. Man dingtelėjo, kad mirusi motina atrodo jaunesnė negu gyva būdama. Sunkiai galėjau patikėti, kad pagimdė šešiolika vaikų, iš kurių gyvi liko vienuolika.

Artimiausi giminės bei visos tėvo žmonos ir jų vaikai susirinko mūsų namuose; paguodai buvo perskaityta citata iš Korano. Tada susukti į drobulę motinos palaikai buvo paguldyti ant užpakalinės juodo limuzino sėdynės ir Omaras juos išvežė.

Mūsų papročiai draudžia moterims būti laidojimo vietoje, bet mes su seserimis nenusileidome tėvui ir galop jis leido dalyvauti laidojant, tik pirma išgavo mūsų pažadą neraudoti ir nesirauti plaukų. Taigi visa mūsų šeima sekė tam mirties automobiliui iš paskos į dykumą – liūdna, nebyli vilkstinė.

Pagal islamo kanonus rodydamas sielvartą dėl mylimo žmogaus mirties rodai nepasitenkinimą Dievo valia. Be to, mūsų šeima kilusi iš Nadždo krašto Saudo Arabijoje – mūsų gentainiai negedi šį pasaulį palikus mylimiems žmonėms.

Tarnai sudaniečiai ką tik buvo iškasę kapą bekraštėje mūsų šalies dykumoje. Ali, vienintelis jos sūnus šioje žemėje, švelniai paguldė motinos kūną ir nudengė veidą slėpusį baltą audeklą. Mano seserys gūžėsi toli nuo duobės, bet aš stovėjau prie pat negalėdama atplėšti nuo jos akių. Aš, paskutinis vaikas, išėjęs iš jos įsčių, pasiryžau likti su jos žemiškuoju pavidalu iki paskutinės akimirkos. Pašiurpusi stebėjau, kaip tarnai verčia raudoną Tuščiojo ketvirčio5 smėlį ant jos veido ir kūno.

Žiūrėdama, kaip smėlis užkloja mano taip garbinto žmogaus kūną, staiga prisiminiau gražius iškilaus Libano filosofo Chalilio Džibrano žodžius: „Galbūt žmonių laidotuvės angelams yra vestuvių puota.“ Įsivaizdavau motiną savo tėvų pašonėje, su jos pačios mažyliais ant rankų. Tą akimirką nė kiek neabejodama, kad kurią kitą dieną pajusiu meilų motinos prisilietimą, nustojau raudoti ir pasukau prie seserų priblokšdama jas džiugia, ramia šypsena. Pacitavau joms išraiškingą frazę, kurią Dievas atsiuntė man, kad numalšintų skausmą, ir seserys palinksėjo galva: jos kuo puikiausiai suprato išmintingojo Chalilio Džibrano žodžius.

Mes palikome motiną tuščioje bekraštėje dykumoje, bet aš žinojau: nebesvarbu, kad nepadėtas joks akmuo, žymintis, jog ji tenai, ar kad nebuvo atlikta jokių religinių apeigų ir nepapasakota apie šią paprastą moterį, kuri per jai žemėje skirtą laiką degė meilės liepsna. Jos atpildas buvo tas, kad dabar ji su kitais savo mylimais žmonėmis ir lauks ten mūsų.

Ali pirmą kartą atrodė sutrikęs ir aš supratau, kad jam irgi labai skaudu. Tėvas nelabai turėjo ką pasakyti ir nuo tos dienos, kai mirė motina, vengė mūsų vilos. Jis tik siuntinėjo žinutes mums per savo antrąją žmoną – dabar ji vietoj motinos tapo viršiausiąja iš jų.

Nė mėnesiui nepraėjus iš Ali sužinojome, kad tėvas vėl ketina vesti, nes mūsų šalyje didžiausiems turtuoliams ir skurdžiausiems beduinams įprasta turėti keturias pačias. Koranas liepia su visomis žmonomis elgtis vienodai. Saudo Arabijos turtuoliams nesunku užtikrinti žmonoms lygybę; skurdžiausiems beduinams tereikia pastatyti keturias palapines ir aprūpinti paprastu maistu keturias šeimas. Štai kodėl dauguma turtingiausių ir skurdžiausių musulmonų turi po keturias žmonas. Tik vidurinės klasės saudoarabas priverstas tenkintis viena moterimi, nes jam neįmanoma rasti tiek lėšų, kad galėtų užtikrinti vidurinės klasės gyvenimo lygį keturioms atskiroms šeimoms.

Tėvas ketino vesti vieną iš karališkosios šeimos pusseserių – Randą. Kadaise vaikystėje, taip seniai, kad atrodė lyg tai būtų buvę kitame gyvenime, mudvi žaisdavome drauge. Naujajai tėvo nuotakai buvo penkiolika – ji buvo vos metais vyresnė už mane, jo su mano motina sugyventą jauniausią dukrą.

Praėjus keturiems mėnesiams po motinos laidotuvių dalyvavau tėvo vestuvėse. Buvau surūgusi ir nepanorau linksmintis – buvau pritvinkusi per ilgą laiką susikaupusių priešiškų jausmų. Aš supratau, kad tėvas tiesiog numojo ranka į motinos atminimą, nors ji pagimdė jam šešiolika vaikų ir daugybę metų paklusniai tarnavo.

Ne tik siutau ant tėvo – aš dar visa širdimi nekenčiau buvusios žaidimų draugės Randos, kuri dabar taps ketvirtąja jo žmona ir užpildys tuštumą, atsiradusią mirus mano motinai.

Vestuvės buvo ištaigingos, nuotaka jauna ir graži. Mano pyktis Randai išgaravo, kai tėvas išsivedė ją iš milžiniškos pokylių salės į vedybinį guolį. Išpūčiau akis pamačiusi nerimo kupiną jos veidą ir drebančias iš baimės lūpas. Būna, kad šniokščianti liepsna akimirksniu užgęsta – taip ir pamačius aiškią Randos neviltį juoda mano neapykanta bemat virto švelnia užuojauta. Susigėdau savo priešiškumo, nes pamačiau, kad kaip ir mes visos ji jaučiasi bejėgė moters asmenybę gniuždančio, nesutramdomo Saudo Arabijos vyro akivaizdoje.

Tėvas išvyko su skaisčia nuotaka ilgos povestuvinės kelionės į Paryžių ir Monte Karlą. Mano jausmams šitaip pasikeitus į gerąją pusę, nekantriai laukiau grįžtančios Randos ir per tą laiką prisiekiau nukreipti naująją tėvo žmoną tikslingu keliu – kovoti dėl mūsų šalies moterų laisvės. Žinojau: ne tik sudominsiu Randą didžiais tikslais ir svajonėmis apie galią, bet dar ir įskaudinsiu tėvą, kai šis pamatys, jog jaunoji jo žmona atgimsta politiškai ir dvasiškai. Negalėjau jam dovanoti, kad taip lengvai pamiršo tą nuostabią moterį – mano motiną.

5 Rub al Chali (arab.) – didžiulė dykuma, plytinti pietinėje Arabijos pusiasalio dalyje.

Aštuntas skyrius

Draugės

Grįžę iš povestuvinės kelionės tėvas ir Randa atsikėlė į mūsų vilą. Nors motinos nebebuvo tarp gyvųjų, mažesni jos vaikai ir toliau gyveno tėvo viloje; naujoji jo žmona turėjo perimti motinos pareigas. Buvau jauniausias vaikas, vos metais jaunesnė už Randą, todėl šis paprotys mūsų atveju atrodė absurdiškas. Tačiau Saudo Arabijoje nėra galimybių daryti išimtis neįprastomis sąlygomis, tad Randa buvo įkurdinta mūsų name – vaikas, apsimetantis moterimi ir didelės šeimynos galva.

Randa grįžo iš povestuvinės kelionės rami, beveik palaužta. Retai kalbėdavo, niekada nesišypsodavo, po vilą vaikščiodavo lėtai, tarsi bijodama susižeisti ar pridaryti kokios bėdos. Tėvas atrodė patenkintas nauja nuosavybe, nes daug valandų praleisdavo savo kambariuose su jauna pačia.

Kai tėvas jau trečią savaitę visą dėmesį skyrė vienai Randai, Ali pašmaikštavo, koks jis šaunus meilužis. Paklausiau brolio, ar jam neįdomi Randos nuomonė; kaip ji jaučiasi būdama ištekėjusi už gerokai vyresnio vyro, kurio nepažįsta ir nemyli. Iš Ali bejausmio veido aiškiai supratau, kad tokia mintis jam niekada nė į galvą netoptelėjo; negana to, jo ribotas protelis tokių dalykų apskritai neišneša. Jis man priminė, kad niekas niekados neprasiskverbs į išpuikimo jūrą, tyvuliuojančią Saudo Arabijos vyro smegenyse.

Mudvi su Randa laikėmės skirtingos gyvenimo filosofijos. Ji buvo įsitikinusi: tavo akys pamatys tai, kas parašyta tavo kaktoje. Aš mąsčiau: tavo gyvenimas atspindės vaizdą, susidarantį tavo galvoje. Be to, Randa buvo tiesiog skausmingai drovi ir baikšti, o aš pasitinku gyvenimą su tam tikru nuožmumu.

Randa akimis vis sekdavo laikrodžio rodyklę; ji nerasdavo sau vietos dar kelios valandos prieš mano tėvui pareinant pietų ir vakarienės. Tėvas jai įsakė pavalgyti iki jam grįžtant, paskui palįsti po dušu ir laukti jo.

Randa kasdien vidurdienį įsakydavo virėjai patiekti jai pietus. Kukliai pavalgiusi eidavo į savo kambarius. Tėvas paprastai pasirodydavo viloje apie pirmą, papietaudavo ir eidavo pas jaunamartę. Iš vilos išeidavo apie penkias ir grįždavo į kontorą. (Saudo Arabijoje dažniausiai dirbama dviem pamainomis: nuo devynių ryto iki tryliktos dienos ir nuo septynioliktos iki dvidešimtos vakaro.)

Matant nerimastingą Randos veidą man knietėjo paklausti tėvo apie Korano mokymą – apie Dievo nurodymus, kad kiekvienas musulmonas privalo dienas ir vakarus vienodai skirstyti visoms keturioms žmonoms. Nuo tos dienos, kai vedė Randą, jis beveik nekreipė dėmesio į tris vyresnes pačias. Vis dėlto pagalvojusi nusprendžiau nerodyti tokios drąsos.

Taigi vakarais kartodavosi tai, kas vykdavo per pietų pertrauką. Randa paprašydavo vakarienės maždaug aštuntą, pavalgydavo ir eidavo į savo kambarius maudytis ir ruoštis priimti vyrą. Paprastai išvysdavau ją tik tėvui išėjus į darbą kitą rytą, mat jis buvo įsakęs jai laukti miegamajame, kol jis išeis.

Nerimas matant šitaip nykiai rutuliojantis Randos gyvenimą paskatino mane griebtis eibių. Turėjau dvi drauges, kurios net mane gąsdino savo drąsa; pamaniau, gal jos savo žvitriu būdu įkvėps Randai daugiau ryžto. Nė nenumaniau, kokią audrą sukelsiu įsteigdama merginų klubą. Jo narėmis tapo Randa, dvi mano pašėlusios draugės ir aš.

Savo klubą pavadinome „Gyvosiomis lūpomis“, mat iškėlėme uždavinį: žodžiais įkvėpti sau drąsos, kad galėtume kovoti su nebyliu moterų susitaikymu atliekant savo vaidmenį mūsų visuomenėje. Iškilmingai prisiekėme siekti tokių tikslų:

1. Tegul menkiausiai progai pasitaikius moterų teisių dvasia judina mūsų lūpas ir nukreipia mūsų liežuvius.

2. Kiekviena narė turi stengtis kas mėnesį įtraukti vieną naują narę.

3. Pirma mūsų užduotis bus padaryti galą jaunų merginų tekinimui už senių.

Mes, jaunos Saudo Arabijos moterys, suvokėme, kad mūsų šalies vyrai niekados nesieks socialinių permainų mūsų lyčiai ir kad mums teks priversti juos įgyvendinti tas permainas. Kol saudoarabės paklus vyrų diktatui, jie mus valdys. Mes laikėme kiekvieną moterį atsakinga už tai, kad kurstytų troškimą tvarkyti savo pačios ir negausios savo artimiausios aplinkos moterų gyvenimą. Mūsų sąjūdis turėjo pirmiausia pažadinti palaužtų per netinkamo elgesio šimtmečius moterų nesitaikstymo dvasią.

Dvi mano draugės Nadia ir Vafa buvo ne iš karališkosios šeimos, bet abi – iškilių Rijado šeimų dukros.

Nadios tėvas buvo labai stambios rangovų bendrovės savininkas. Jis mielai atsilygindavo didžiuliu „dėkingumo mokesčiu“ princams, todėl jo bendrovė gaudavo užsakymų statyti stambius valdiškus objektus. Jis samdėsi tūkstančius darbininkų iš Šri Lankos, Filipinų ir Jemeno. Nadios tėvas buvo beveik toks pat turtingas kaip karališkosios šeimos nariai, tad lengvai išlaikė tris žmonas ir keturiolika vaikų. Septyniolikmetė Nadia buvo vidurinioji iš septynių dukrų. Ji su liūdesiu stebėjo, kaip trys vyresnės seserys buvo ištekintos dėl šeimyninių ryšių ir iš išskaičiavimo. Keista, bet visos trys gavo gerus vyrus ir buvo patenkintos santuokomis. Nadia sakė, kad šitokia sėkmė amžinai nelydės. Ją vis labiau kamavo pesimistinė nuotaika, kad gaus seną, šlykštų ir žiaurų vyrą.

Iš tikrųjų Nadiai pasisekė labiau negu daugumai Saudo Arabijos moterų: jos tėvas nusprendė, kad dukra gali tęsti mokslus. Jis pasakė jai, kad nereikės tekėti, kol sulauks dvidešimt vienerių. Šitas terminas paskatino Nadią imtis žygių. Ji pareiškė, girdi, jai lieka vos ketveri laisvės metai, tad per tą laiką pažins visas gyvenimo spalvas, kad būtų apie ką svajoti vėliau, kai nuobodžiaus ištekėjusi už kokio nors senio.

Vafos tėvas buvo aukštas dvasininkas ir jo ekstremizmas paskatino dukrą pačią pulti į kraštutinumus. Tėvas turėjo vienintelę žmoną, Vafos motiną, bet buvo žiaurus ir nedoras žmogus. Vafa prisiekinėjo nenorinti išpažinti religijos, kuri skyrė tokius kaip jos tėvas hierarchais. Vafa tikėjo Dievą ir laikė Mahometą Jo pasiuntiniu, bet manė, jog Mahometo tiesas iškraipė jo sekėjai, nes joks dievas nenorėtų, kad moterys – pusė pasaulio gyventojų – patirtų tokį sielvartą.

Toli ieškoti pavyzdžių Vafai nereikėjo. Jos motinai buvo draudžiama iškelti koją iš namų; iš esmės ji buvo Dievo tarno kalinė. Šeima turėjo šešis vaikus, penki iš jų buvo jau suaugę sūnūs. Vafa netikėtai gimė tėvams vėlai; tėvas taip nusiminė sulaukęs dukros, kad visai nekreipė į ją dėmesio – tik varinėjo. Jai buvo įsakyta sėdėti namie, mokytis siūti ir virti valgyti. Nuo septynerių Vafa buvo verčiama dėvėti abają ir slėpti plaukus. Kai sulaukė devynerių, tėvas kas rytą klausdavo, ar jau buvo pirmos mėnesinės. Jis nerimavo, kad dukra išeis iš namų neuždengtu veidu, pagal Dievo įstatymus jau tapusi moterimi.

Vafai buvo leista turėti nedaug draugių. Ir tos netrukus nuo jos nusigręždavo, mat Vafos tėvas turėjo įprotį nė kiek nesidrovėdamas jų klausinėti, ar jau serga mėnesinėmis.

Vafos motina, išvarginta vyro griežtumo, į senatvę nusprendė tyliai priešintis jo reikalavimams. Ji padėdavo dukrai vogčia ištrūkti iš namų, o vyrui paklausus, kur ji, sakydavo, kad miega ar studijuoja Koraną.

Tariausi esanti drąsi ir maištinga, bet, palyginti su Vafa ir Nadia, mano nuostatos moterų atžvilgiu atrodė menkos ir niekingos. Jos sakydavo, esą aš tik protingai skatinu kitas; girdi, problemą sprendžiu tiek apie ją šnekėdama, kad visoms mirtinai įgrystu. Iš tikrųjų mano pastangos padėti moterims neduoda jokios naudos – juk mano gyvenimas nė per nago juodymą nepasikeitė. Supratau, kad jiedvi teisios.

Niekados nepamiršiu incidento daugiaaukščiame garaže netoli turgaus, šalia vietos, užsieniečių vadinamos „čekšt čekšt aikšte“ – mat ten nusikaltėliams penktadienį, mūsų šventą dieną, kapodavo galvas ar rankas.

Nuslėpiau nuo tėvo, kad susirgau mėnesinėmis, kadangi neskubėjau muturiuotis juodu mūsų moterų apdaru. Deja, Nura ir Achmedas nusprendė, kad aš užtektinai ilgai atidėliojau tai, kas neišvengiama. Nura pagrasino: jei tuoj pat nepasakysiu tėvui, praneš pati. Taigi susikviečiau drauges, tarp jų ir Randą, ir mes leidomės į žygį pirkti mano naujos „gyvenimo uniformos“ – juodos skaros ir juodo šydo, dėvimų virš juodos abajos.

Omaras atvežė mus prie įėjimo į turgų ir mes, keturios merginos, išlipome. Susitarėme susitikti su juo ten pat po dviejų valandų. Omaras visada lydėdavo mus į turgus – saugodavo šeimos moteris – bet tą dieną jis turėjo atlikti svarbią užduotį, tad pasinaudojo proga, kol mes eisime apsipirkti. Be to, tėvo dukrą lydėjo jo jaunamartė, o paklusnios Randos draugija jį ramino. Jis nematė jokių ženklų, kad Randa pamažu bustų iš ilgo, vangaus nuolankumo miego.

Mes sukiojomės po krautuves čiupinėdamos įvairias skaras, šydus ir abajas. Norėjau ko nors ypatingo, kad išsiskirčiau juodai apsitaisiusių moterų vandenyne. Keikiau save nepasisiūdinusi abajos Italijoje iš ploniausio itališko šilko su įmantriais menininko raštais, kad skubant pro šalį žmonės suprastų, jog po juodu apdaru – ryški asmenybė, stilinga, elegantiška moteris.

Visos mano palydovės buvo su šydais. Eidama į turgaus gilumą pastebėjau, kad Vafa ir Nadia sukišusios galvas šnabždasi ir kikena. Mudvi su Randa paspartinome žingsnį, jas prisivijome ir aš paklausiau draugių, kas čia taip juokinga. Nadia pažvelgė į mane ir prašneko nepasikeldama skraistės. Ji paaiškino, kad jiedvi prisiminė vyrą, su kuriuo susipažino per paskutinį apsilankymą turguje.

Susipažino su vyru? Pažiūrėjau į Randą. Mes abi sumišome nesuprasdamos, ką jos turi galvoje.

Užtrukome vos valandą, kol radome tinkamą abają, skraistę ir skarą; pasirinkimas buvo ribotas.

Gyvenimas pasikeitė greitai. Į turgų įėjau kaip gyvenimo džiaugsmu trykštanti asmenybė, veidu rodydama savo jausmus visam pasauliui. Išėjau užsidengusi nuo viršugalvio iki kojų pirštų – beveidis juodai apsitaisęs padaras.

Turiu pripažinti, kad pirmos kelios minutės su skraiste buvo jaudinančios. Susidomėjusi žiūrėjau į tautiečius paauglius, spoksančius į mane – paslaptingą juodai apsivilkusią žmogystą. Žinojau: jie norėtų, kad vėjelis nupūstų skraistę man nuo veido ir jie galėtų žvilgtelėti į uždraustus jiems pamatyti bruožus. Akimirką jaučiausi esanti gražuolė, toks dailus kūrinys, kad tenka jį uždengti siekiant apsaugoti vyrus nuo nevaldomų geidulių.

Tačiau naujumo pojūtis užsidengus skraiste ir abaja netruko išblėsti. Kai išėjome iš turgaus vėsos į spiginančią saulę, ėmiau gaudyti kvapą ir įnirtingai šnopuoti pro perregimą juodą audeklą. Oras atrodė troškus ir sausas. Nusipirkau rečiausią iš visų buvusių skraisčių, tačiau atrodė, kad pasaulį regiu pro storą širmą. Kaip moterys ką nors įžiūri pro skraistes, pasiūtas iš tankesnio audeklo? Dangus nebeatrodė mėlynas; net saulė kiek pritemo. Širdis nusirito į užkulnius suvokus, kad nuo šiol išėjusi iš namų nebematysiu tikro pasaulio, visų jo spalvų. Staiga man dingtelėjo, kad gyventi pasaulyje nuobodu. Ir pavojinga! Klupinėjau eidama duobėtu, sutrūkinėjusiu šaligatviu ir baimindamasi išsisukti pėdą ar nusilaužti koją.

Mano draugės pratrūko juoku matydamos nerangius mano judesius ir bergždžias pastangas pasitaisyti skraistę. Atsitrenkiau į beduinės vaikus ir pavydžiai pažiūrėjau į kur kas daugiau laisvės suteikiančią jos skraistę. Beduinių skraistės tvirtinamos ant nosies, todėl akys gali laisvai tirti aplinką. Ak, kaip norėjau būti beduinė! Mielai dengčiausi veidą, jei tik akys netrukdomai galėtų matyti besikeičiantį pasaulį.

Į Omaro paskirtą susitikimo vietą atėjome per anksti. Randa žvilgtelėjo į laikrodį – turėjome beveik valandą iki jam pasirodant. Ji pasiūlė grįžti į turgavietę, nes kepinančioje saulėje per karšta. Nadia su Vafa paklausė, ar norime pasilinksminti. Nė kiek nedvejodama atsakiau, žinoma. Randa mindžikuodama dairėsi Omaro; mačiau, kad jai nesmagu vien nuo žodžio „pasilinksminti“. Aš tiesiog stebuklingai moku įtikinti žmones, tad prikalbinau Randą prisidėti prie Nadios ir Vafos. Man buvo smalsu, nes niekada nebuvau sulaužiusi moterims nustatytų taisyklių. Na, o vargšė Randa tik pasidavė stipresnės palydovės valiai.

Merginos viena kitai nusišypsojo ir liepė mums sekti iš paskos. Jos nuėjo į automobilių aikštelę po nauju kontorų pastatu netoli turgavietės. Ten automobilius laikydavo vyrai, dirbantys tame pastate ir gretimose parduotuvėse.

Mes, keturios merginos, pamažu ėjome per judraus eismo sankryžą. Randa sukliko ir plojo man per ranką, kai pakėliau skraistę norėdama matyti automobilius. Per vėlai susigriebiau parodžiusi veidą visiems vyrams gatvėje! Vyrai atrodė priblokšti – jiems nusišypsojo laimė pamatyti moters veidą viešoje vietoje! Bemat suvokiau, kad man būtų buvę kur kas geriau būti pervažiuotai automobilio.

Kai priėjome prie automobilių aikštelės liftų, ko nepargriuvau pamačiusi, kaip elgiasi mano draugės. Vafa su Nadia užkalbino užsienietį, stulbinamai gražų sirą. Jiedvi paklausė, ar šis nori mažumą pasilinksminti. Iš pradžių atrodė, kad jis tuoj pasipustys padus ir bėgs, paskui apsidairė į šalis ir nuspaudė lifto mygtuką. Galop jis, matyt, apsvarstė retą galimybę susipažinti su prieinamomis ir galbūt gražiomis saudoarabėmis ir apsigalvojo – paklausė, kaip pasilinksminti. Vafa pasiteiravo siro, ar šis turi automobilį ir butą. Taip, butą jis turi, gyvena su draugu libaniečiu. Nadia paklausė, ar jo draugas ieško merginos. Siras nusišypsojo ir atsakė taip, ieško. Tiesą sakant, jie abu ieško.

Mudvi su Randa tiek atitokome, kad jau galėjome pajudinti kojas. Pasikėlėme abajų skvernus ir kūrėme iš automobilių aikštelės baimindamosi dėl savo gyvybės. Bebėgdama pamečiau skarą; kai atsigręžiau jos paimti, Randa trenkėsi į mane ir griuvo aukštielninka. Ji gulėjo smėlyje gėdingai apnuogintomis kojomis.

Vafa ir Nadia rado mus atsišliejusias į parduotuvės vitriną ir gaudančias kvapą. Jos apsikabinusios juokėsi: stebėjo mus nuo tada, kai padėjau Randai atsistoti.

Mes ėmėme piktai joms šnabždėti: kaip galėjo iškrėsti tokią kvailystę – kabinti užsieniečius?! Beje, kokių linksmybių jos sumaniusios? Nejaugi nesupranta, kad Randa būtų užmėtyta akmenimis, o mes trys pasodintos į kalėjimą ar dar blogiau? Linksmybės linksmybėmis, bet tai, ką jos išdarinėja, tolygu savižudybei!

Kol mes liejome pyktį, Vafa ir Nadia tik juokėsi ir gūžčiojo pečiais. Jos žinojo: jeigu bus sučiuptos, bausmės neišvengs, bet joms buvo nė motais. Ateitis joms atrodė tokia nyki, kad rizikuoti buvo verta. Be to, jos gali susipažinti su kokiu maloniu užsieniečiu ir už jo ištekėti. Bet koks vyras geriau už saudoarabą!

Pamaniau, kad Randa nualps. Ji išbėgo į gatvę ir ėmė dairytis Omaro. Žinojo, kad jei bus užklupta, mano tėvas jos nepasigailės, ir tiesiog paklaiko iš siaubo.

Atsargus ir nuovokus Omaras paklausė mūsų, kas atsitiko. Randa sutriko ir ėmė veblenti, bet aš ją pertraukiau ir pasekiau Omarui pasakėlę, kad matėme jaunuolį aukso turguje vagiant vėrinį. Krautuvininkas jį sumušė, paskui policininkai šiurkščiai nusitempė į kalėjimą. Virpančiu balsu aiškinau Omarui, kad mums liūdna, nes jis visai dar jaunas ir mes žinome, jog už šį poelgį jam bus nukirsta ranka. Lengviau atsidusau pamačiusi, kad Omaras patikėjo pramanu. Randa pakišo ranką po mano juodu drabužiu ir iš dėkingumo spustelėjo delną.

Vėliau iš Nadios ir Vafos sužinojau, ką jos vadina „pasilinksminimu“. Jiedvi prie automobilių aikštelių liftų susipažindavo su užsieniečiais, dažniausiai iš gretimų arabų šalių, retkarčiais iš Didžiosios Britanijos ar Amerikos. Rinkdavosi gražius vyrus – tokius, kuriuos jautė galinčios pamilti. Kai kurie išsigąsdavo, šokdavo į liftą ir nuvažiuodavo į kitą aukštą; kiti susidomėdavo. Jeigu užkalbintas vyras būdavo suintriguotas, Vafa ir Nadia sutardavo, kada susitiks prie to paties lifto. Jos prašydavo vyriškio rasti ne lengvąjį automobilį, o furgoną joms pavežti. Vėliau, sutartą dieną ir valandą, merginos apsimesdavo einančios apsipirkti. Jų vairuotojas išleisdavo jas prie turgaus; jos nusipirkdavo keletą prekių ir eidavo į susitikimo vietą. Kartais vyrai pabūgdavo ir nepasirodydavo, bet būdavo ir tokių, kurie jaudindamiesi laukdavo. Jeigu vyrai gaudavo furgoną, merginos įsitikinusios, kad nieko nėra aplink, įšokdavo į jo galą. Vyrai apdairiai nusiveždavo jas prie savo namų ir laikydamiesi didžiausio atsargumo įsivesdavo jas į vidų. Jeigu jie būtų buvę užklupti taip elgiantis, bausmė būtų buvusi griežta – galbūt mirtis visiems tokio pasimatymo dalyviams.

Paaiškinti, kam reikėdavo furgono, paprasta. Saudo Arabijoje vyrai ir moterys gali sėsti į tą patį automobilį, tik jeigu yra artimi giminės. Kilus įtarimui, mutava gali sustabdyti automobilį ir patikrinti asmens dokumentus. Be to, nevedusiems vyrams draudžiama priiminėti moteris savo butuose ar namuose. Jeigu mutavai kyla menkiausias įtarimas, pareigūnai dažnai apsupa užsieniečio būstą ir visus jame aptiktus vyrus ir moteris sukiša į kalėjimą.

Aš bijojau dėl savo draugių. Ne kartą jas įspėjau apie galimus padarinius, bet jos buvo jaunos, lengvabūdės ir dygėjosi savo gyvenimu. Jos juokdamosi man papasakojo, ką dar veikdavo norėdamos papramogauti. Rinkdavo pirmus pasitaikiusius telefono numerius, kol atsiliepdavo užsienietis. Tikdavo bet koks vyras, kad tik nebūtų saudoarabas ar jemenietis. Jiedvi klausdavo, ar jis vienas ir ar nesiilgi moterų draugijos. Paprastai atsakymas būdavo teigiamas, nes į Saudo Arabiją įleidžiama labai mažai moterų ir dauguma užsieniečių šalyje dirba su vizomis, nesuteikiančiomis teisės atvykti žmonoms ir vaikams. Įsitikinusios, kad vyras tinkamas, merginos prašydavo jo apibūdinti savo kūną. Dažniausiai šitaip pamalonintas vyras vaizdingai tai padarydavo, paskui prašydavo jų padaryti tą pat. Tada Vafa ir Nadia su nepadoriomis smulkmenomis apibūdindavo save nuo galvos iki kojų. Pasak mano draugių, pramoga būdavo labai smagi. Kartais su vyru jos vėliau susitikdavo taip pat kaip su meilužiais, su kuriais susipažindavo automobilių aikštelėse.

Man parūpo, kiek intymiai jiedvi bendraudavo su tais „pakabintais“ meilužiais, ir apstulbau, kad jos darydavo viską, tik neleisdavo įsiskverbti į makštį varpai. Jos negalėjo rizikuoti prarasti skaistybę, nes suvokė, kokie padariniai lauktų vestuvių naktį. Jų vyrai grąžintų jas atgal į namus, o tėvai irgi nusigręžtų. Mutava imtųsi tyrimo. Tikriausiai jos būtų nubaustos mirtimi, o jeigu ir ne, vis tiek neturėtų kur gyventi.

Vafa pasakojo, kad per pasimatymus su tais vyrais jiedvi su Nadia niekados nenusiimdavo skraisčių – visus drabužius nusirengdavo, bet skraisčių neliesdavo. Vyrai šaipydavosi, maldaudavo ar net mėgindavo priversti jas nusiimti skraistes, bet merginos sakydavo besijaučiančios saugios, kol nė vienas vyras nepamatė jų veido. Pasak jųdviejų, jeigu kuris nors vyras būtų prašnekęs apie rimtus santykius, jos gal ir būtų atidengusios veidą, bet, aišku, nė vienas nieko panašaus nepasiūlė: vyrai irgi tik linksminosi. Mano draugės beviltiškai mėgino pabėgti nuo savo ateities, ji grėsmingai artinosi kaip tamsi, nesibaigianti naktis.

Mudvi su Randa raudodavome kalbėdamosi apie draugių elgesį. Jusdavau neapykantą savo šalies papročiams slenkant į gerklę kaip kokių puvėsių skoniui. Visiškai negalėdamos valdyti savo pačių gyvenimo, neturėdamos jokių laisvių, Vafa ir Nadia ėmėsi tiesiog beprotiškų žygių. Jeigu jos būtų buvusios sučiuptos, neabejotinai būtų praradusios gyvybę.

Vos po kelių mėnesių Nadia ir Vafa buvo suimtos. Joms nepasisekė: apie draudžiamus jų veiksmus sužinojo žmonės, pasivadinę Visuomenės dorovės komitetu. Jie bastydavosi Rijado gatvėmis stengdamiesi užklupti tuos, kurių elgesys draudžiamas Korano. Vos Nadia ir Vafa atsisėdo furgono gale, į aikštelę įvažiavo automobilis, pilnas jaunų jų tėvynainių, religinių fanatikų, ir užkirto furgonui kelią. Aikštelę jie stebėjo ištisas savaites, vienam komiteto nariui darbe išgirdus palestinietį pasakojant apie dvi skraistėmis apsigobusias moteris, kurios piršosi su juo pasimylėti prie pirmo aukšto lifto.

Vafa ir Nadia liko gyvos tik todėl, kad išsaugojo savo mergystės plėvę. Nei Visuomenės dorovės komiteto, nei Religijos tarybos nariai ir juo labiau merginų tėvai nepatikėjo neįtikinamu jų pramanu, neva jos tik paprašė vyrų pavežamos, kai pavėlavo jų vairuotojas. Manau, tokiomis aplinkybėmis nieko geriau jos neįstengė sugalvoti.

Religijos tarybos nariai apklausė visus tame rajone dirbančius vyrus ir išsiaiškino, kad keturiolika kabino dvi skraistėmis veidus užsidengusios moterys. Nė vienas tų vyrų neprisipažino kaip nors su jomis bendravęs.

Po trijų niūraus kalinimo mėnesių, nepavykus surinkti jokių konkrečių seksualinio nusižengimo įrodymų, komitetas leido Vafai ir Nadiai grįžti pas tėvus, kad šie jas nubaustų.

Nuostabu, bet Vafos tėvas, itin griežtų pažiūrų dvasininkas, pasisodino dukrą ir iškamantinėjo, kodėl ši taip netinkamai elgėsi. Kai ji apsiverkė ir pasiskundė, kad jautėsi atstumta ir graužiama nevilties, jam pagailo nelaimingo vaiko. Kad ir kaip gailėjosi dukros ir ją užjautė, pranešė nusprendęs apsaugoti ją nuo visų galimų pagundų. Tėvas patarė jai studijuoti Koraną ir susitaikyti su paprastu moteriai iš anksto nulemtu gyvenimu toli nuo miesto. Jis susitarė dėl skubotų vedybų su mutavos pareigūnu beduinu iš mažo kaimelio. Vyrui buvo penkiasdešimt treji; septyniolikmetė Vafa bus jo trečia žmona.

Įdomiausia, kad siaubingai įtūžo ne Vafos, o Nadios tėvas. Jis nustojo kalbėjęsis su dukra ir įsakė jai nekelti kojos iš savo kambario, kol nuspręs, kaip ją nubausti.

Po kelių dienų mano tėvas anksti grįžo iš kontoros ir pasišaukė Randą ir mane į savo svetainę. Mes negalėjome patikėti, kai jis pranešė mums, kad rytoj, penktadienį, dešimtą valandą ryto, Nadios tėvas paskandins ją šeimos baseine. Pasak tėvo, bausmės vykdymą stebės visa Nadios šeima.

Kai tėvas paklausė Randos, ar mudvi su ja kada nors lydėjome Vafą ar Nadią į jų gėdingus nuotykius, man iš baimės ėmė daužytis širdis. Pašokau ant kojų ir ėmiau tai neigti, bet tėvas užriko ir stumtelėjo mane atgal ant sofos. Randa prapliupo ašaromis ir papasakojo jam, kas nutiko tą jau tolimą praeities dieną, perkant man pirmą abają ir skraistę. Tėvas sėdėjo nekrustelėdamas, nemirktelėdamas, kol Randa baigė pasakoti. Tada paklausė apie mūsų moterų klubą, kurio pavadinime yra žodis ,,lūpos“. Girdi, verčiau sakyti tiesą, nes Nadia jau prieš kelias dienas prisipažino apie visą mūsų veiklą. Randai atėmė žadą; tada tėvas išsitraukė iš portfelio mūsų klubo dokumentus. Pasirodo, jis apieškojo mano kambarį ir rado mūsų užrašus ir narių sąrašus. Pirmą kartą gyvenime man perdžiūvo gerklė, lūpos atrodė surakintos grandine.

Tėvas ramiai sudėjo popierius į krūvelę ant portfelio, pažiūrėjo Randai tiesiai į akis ir tarė:

– Šiandien su tavim išsiskyriau. Mažiau kaip už valandos tavo tėvas atsiųs automobilį parvežti tavęs pas artimuosius. Draudžiu tau bendrauti su mano vaikais.

Kai tėvas lėtai pasisuko į mane, apėmė siaubas.

– Esi mano dukra. Tavo motina buvo gera moteris. Vis dėlto jei dalyvavai tuose nuotykiuose su Vafa ir Nadia, aš laikysiuosi Korano pamokymų ir pasirūpinsiu, kad atsidurtum kapo duobėje. Stenkis nepakliūti man į akis ir sutelk visą dėmesį į mokslus, kol rasiu tau tinkamą porą. – Jis nutilo, priėjo visai arti ir pažvelgė tiesiai į akis. – Sultana, susitaikyk, kad ateityje turėsi būti paklusni, nes kitos išeities neturi.

Tėvas pasilenkė, pasiėmė popierius, portfelį ir išėjo iš kambario daugiau nepažiūrėjęs į Randą ar mane.

Pažeminta nusekiau paskui Randą į jos kambarį ir lyg apdujusi žiūrėjau, kaip krauna savo papuošalus, drabužius ir knygas į netvarkingą krūvą ant didžiulės lovos. Jos veidas buvo bejausmis. Neįstengiau surikiuoti padrikų žodžių, besisukančių galvoje. Pernelyg greitai suzvimbė durų skambutis ir nė pati nepajutau, kaip puoliau padėti tarnams nešti jos daiktus į automobilį. Nė žodeliu neatsisveikinusi Randa paliko mano namus, bet ne mano širdį.

Kitą rytą, dešimtą valandą, viena sėdėjau savo kambario balkone ir spoksojau į tolį nieko nematančiomis akimis. Galvojau apie Nadią. Įsivaizdavau, kaip ją, supančiotą sunkiomis grandinėmis, su tamsiu gobtuvu ant galvos kažkieno rankos pakelia nuo žemės ir įmeta į melsvai žalią šeimos baseino vandenį. Užsimerkiau ir jutau, kaip ji blaškosi, kaip burna mėgina įkvėpti oro ir plaučiai klykte klykia neatlaikydami plūstančio į juos vandens. Prisiminiau spindinčias rudas jos akis ir kaip nepakartojamai ji pakeldavo smakrą savo juoku užtvindydama visą kambarį. Prisiminiau ir kokia švelni būdavo šviesi jos oda, kai paliesdavau pirštais, paskui susiraukiau pagalvojusi, kaip greitai žiaurioje žemėje to švelnumo neliks nė ženklo. Pažiūrėjau į laikrodį – dešimt minučių po dešimtos. Krūtinę man užgniaužė supratimas, kad Nadia daugiau nesijuoks.

Tai buvo dramatiškiausia valanda mano trumpame gyvenime, bet žinojau: kad ir kokie netikę ar liūdni buvo mano draugių ketinimai pasilinksminti, jie neturėjo baigtis Nadios mirtimi ar pirmalaikėmis Vafos vedybomis. Tie žiaurūs veiksmai geriausiai apibūdino mintijimą tų kietaširdžių vyrų, kurie be jokių emocijų ne tik sugriauna savo moterų svajones, bet ir atima joms gyvybę.

Devintas skyrius

Užsienietės

Randai staiga išvykus, Vafai ištekėjus ir Nadiai mirus, mano gyvenimas virto nykiausia egzistencija. Prisimenu galvojusi, kad mano kūnui nebereikia oro gyvybei palaikyti. Įsivaizdavau užmigusi žiemos miegu ir norėjau pajusti negilų kvėpavimą ir retesnį širdies plakimą, kuriuos patiria laukiniai gyvūnai, kai įsako sau nepabusti ištisus mėnesius. Gulėdavau lovoje užspaudusi nosį pirštais ir sučiaupusi lūpas, kad neprasižiočiau. Tik kai plaučiai neišlaikę išpūsdavo orą, tekdavo apgailestaujant pripažinti, jog menkai įstengiu valdyti savo kūną.

Tarnai aiškiai juto mano skausmą, nes žinojo, kad esu jautri ir kad man visuomet rūpi jų padėtis. Vargani pinigai, kas mėnesį atseikėjami jiems Omaro, man atrodė milžiniška kaina, mokama už tai, kad jie priversti gyventi toli nuo mylimų žmonių.

Stengdamasi vėl sužadinti man gyvenimo geismą tarnaitė filipinietė Marsė ėmė skatinti mane mąstyti pasakodama istorijas apie savo tautiečius. Ilgi mudviejų pašnekesiai ištirpdė bejausmiškumo ledą tarp šeimininkės ir tarnaitės.

Vieną dieną Marsė nedrąsiai atskleidė man savo gyvenimo siekį. Dirbdama mūsų šeimos tarnaite ji norėjo sutaupyti užtektinai pinigų grįžusi į Filipinus studijuoti ten slaugą. Visame pasaulyje slaugės filipinietės itin vertinamos, todėl ši profesija Filipinų moteris labai vilioja.

Pasak Marsės, baigusi mokslus ji grįšianti į Saudo Arabiją dirbti vienoje iš modernių mūsų šalies ligoninių. Šypsodamasi ji pranešė, kad slaugės filipinietės per mėnesį uždirba 3 800 Saudo rialų (maždaug 1 000 JAV dolerių), palyginti su 200 JAV dolerių, kuriuos ji gauna dirbdama mūsų tarnaite! Gaudama tokią didžiulę algą, sakė jinai, galėtų išlaikyti visą savo šeimą Filipinuose.

Kai Marsei buvo vos treji, tėvas kalnakasys žuvo per nelaimingą atsitikimą. Jos motina tuo metu laukėsi antro vaiko. Gyvenimas buvo niūrus, bet Marsės senelė rūpinosi vaikaičiais, kol motina dirbo dviem pamainomis vietos viešbučių kambarine. Marsės motina nuolatos kartodavo: žinios – vienintelis išsigelbėjimas iš skurdo ir dėjo skatiką prie skatiko vaikų mokslams.

Po dvejų metų Marsė turėjo pradėti mokytis medicinos mokykloje, bet tada jos jaunesnįjį brolį Tonį partrenkė ir sunkiai sužalojo automobilis. Suknežintas Tonio kojas teko amputuoti. Gydymas surijo visus pinigus, atidedamus Marsės studijoms, ir galop nedidelė skardinėlė liko visai tuščia.

Klausydamasi Marsės gyvenimo istorijos apsipyliau karčiomis ašaromis. Paklausiau, kaip ji sugeba ištisas dienas, savaitė po savaitės, džiugiai šypsotis. Marsė plačiai nusišypsojo. Jai lengva, atsakė, nes turi svajonę ir žino, kaip paversti ją tikrove.

Ji užaugo itin skurdžioje Filipinų dalyje, todėl jautėsi be galo laiminga turėdama darbą ir gaudama valgyti tris kartus per dieną. Jos krašto žmonės mirdavo ne iš bado, pabrėžė jinai, bet dėl prastos mitybos, dėl kurios juos palauždavo ligos, kurios negalėtų tarpti sočioje bendruomenėje.

Marsė pasakojo apie savo tautiečius taip gyvai, kad pasijutau esanti jos istorijos, jos krašto ir turtingos jo kultūros dalis. Supratau nepakankamai įvertinusi Marsę ir kitus filipiniečius, nes iki tol bemaž apie juos nesusimąstydavau, tik laikiau primityviais, ambicijų neturinčiais žmonėmis. Kaip klydau!

Po kelių savaičių Marsė tiek išdrąsėjo, kad ėmė pasakoti man apie savo draugę Madeliną. Šitaip ji privertė mane susimąstyti apie dorovines mano šalies vertybes. Iš Marsės pirmą kartą sužinojau, kad su trečiojo pasaulio šalių moterimis mano tėvynėje Saudo Arabijoje elgiamasi kaip su sekso vergėmis.

Marsė ir Madelina draugavo nuo vaikystės. Marsės šeima buvo neturtinga, bet Madelinos dar skurdesnė. Madelina su septyniais broliais ir seserimis prašydavo išmaldos prie greitkelio, jungiančio jų provinciją su sostine Manila. Retkarčiais sustodavo didelis užsieniečius vežantis automobilis ir didžiulės baltos rankos numesdavo keletą monetų į jų ištiestus delniukus. Marsė lankė mokyklą, o Madelina buvo priversta ieškoti maisto.

Nuo mažų dienų Madelina puoselėjo svajonę ir turėjo sumanymą, kaip ją įgyvendinti. Sulaukusi aštuoniolikos ji pasisiuvo apdarą iš Marsės senos mokyklinės suknelės ir nukeliavo į Manilą. Ten ji susirado agentūrą, besiverčiančią filipiniečių įdarbinimu užsienyje. Madelina paprašė tarnaitės darbo. Ji buvo tokia smulkutė ir graži, kad agentūros savininkas libanietis suktai užsiminė galintis rasti jai darbo kokiame Manilos viešnamyje – ten ji galėtų uždirbti tiek, kad tarnaitė apie tokius pinigus nedrįstų nė svajoti! Nors Madelina augo skurdžių šeimoje, ji buvo pamaldi katalikė ir taip įnirtingai atsisakė pasiūlymo, kad libanietis pamatė, jog ji tikrai nepardavinės savo kūno. Vyras apgailestaudamas atsiduso, liepė jai užpildyti anketą ir laukti.

Po kurio laiko libanietis jai pranešė ką tik pasirašęs sutartį nusiųsti tris tūkstančius darbininkų iš Filipinų į Persijos įlankos šalis; tarnaitės darbo ieškanti Madelina turės pirmenybę, nes turtingi arabai visuomet prašo gražių kambarinių. Jis pamerkė akį ir patapšnojo per sėdmenis išeinančiai iš kabineto Madelinai.

Gavusi tarnaitės darbą Saudo Arabijos sostinėje Rijade, Madelina susijaudino, bet podraug išsigando. Maždaug tuo pat metu žlugo Marsės planai studijuoti medicinos mokykloje ir ji nusprendė sekti Madelinos pėdomis – ieškoti darbo užsienyje. Madelinai išvykstant į Saudo Arabiją, draugė pajuokavo, girdi, netrukus ji padarysianti taip pat. Artimos draugės atsisveikindamos apsikabino ir prižadėjo viena kitai rašyti.

Po keturių mėnesių, sužinojusi irgi dirbsianti Saudo Arabijoje, Marsė vis dar nebuvo gavusi jokios žinios iš Madelinos. Atvykusi į šalį ji nežinojo, kaip rasti draugę – tik tiek, kad ši gyvena Rijade. Marsė turėjo dirbti tame pačiame mieste gyvenančioje šeimoje, todėl pasiryžo draugę susirasti.

Prisimenu tą vakarą, kai Marsė pasirodė mūsų namuose. Motinai buvo pavesta vadovauti šeimos ūkiui ir tarnams. Prisimenu, kad Marsė pasirodė man išgąsdinta smulkutė mergina; ji bemat prisirišo prie vyriausios mūsų tarnaitės filipinietės.

Savo viloje laikėme per dvidešimt tarnų, todėl į Marsę mažai kas kreipė dėmesį. Ji, nepatyrusi vos devyniolikos metų tarnaitė, buvo paskirta tvarkyti dviejų jauniausių dukrų – Saros ir mano – kambarius. Beveik nepastebėjau jos per tuos šešiolika mėnesių, kai ji kantriai, tyliai sekiojo mane po visą vilą klausinėdama, ar man nieko nereikia.

Mane nustebino Marsės prisipažinimas, kad kiti tarnai filipiniečiai mano, jog jai be galo pasisekė gavus tokį darbą, nes nei Sara, nei aš niekad jos nemušame ir nekeliame balso, jei kas nors nepatinka. Sužaibavau akimis ir paklausiau Marsės, ar kas nors yra mušamas mūsų namuose. Atsidusau iš palengvėjimo, kai ji atsakė ne, mūsų viloje niekas nieko nemuša. Ji pridūrė: niekam ne paslaptis, kad Ali yra storžievis, visados kalba su tarnais pakeltu balsu, užgauliai, bet smurto jis nesigriebia, tik kelis kartus spyrė Omarui į kelį. Nusijuokiau, nes Omarui jokios simpatijos nejaučiau.

Marsė pašnibždomis išpasakojo man tarnų paskalas. Pasak jos, antroji tėvo žmona, moteris iš gretimos Persijos įlankos šalies, kasdien žnaibo ir muša tarnaites. Viena vargšė mergina iš Pakistano patyrė galvos smegenų traumą, kai moteris nuvertė ją nuo laiptų. Tėvo žmonai papriekaištavus, kad per lėtai dirba, mergina tekina pasileido į skalbyklą su nešvarių paklodžių ir rankšluosčių pintine ir netyčia atsitrenkė į tą moterį. Ši taip įtūžo, kad smogė tarnaitei į pilvą ir ta kūliais nusirito nuo laiptų. Mergina gulėjo dejuodama; vyresnioji moteris nulėkusi laiptais ėmė ją spardyti šaukdama, kad ji turi baigti namų ruošos darbus. Mergina negalėjo pasijudinti – tada antroji tėvo žmona apkaltino ją apsimetinėjant. Galiausiai merginą teko vežti pas gydytoją. Jai pakriko protas, ji nuolatos susiėmusi už galvos kikendavo.

Tėvo žmonai įsakius, rūmų gydytojas išrašė pažymą, kad mergina parkrito ir patyrė smegenų sukrėtimą. Vos atsigavusi buvo išsiųsta atgal į Pakistaną. Jai net nebuvo sumokėtas atlyginimas už paskutinius du mėnesius ir duota vos 50 Saudo rialų (15 JAV dolerių).

Marsė nesuprato, kodėl aš taip nustebau. Pasak jos, su dauguma tarnaičių mano gimtinėje elgiamasi prastai, mūsų vila – reta išimtis. Priminiau jai, kad lankiausi daugybės draugių namuose; nors turiu pripažinti, kad tarnais ten menkai rūpinamasi, nesu mačiusi jų mušant. Girdėjau kelias drauges plūstant tarnaites, bet beveik nekreipiau į tai dėmesio, nes fiziškai jos nenukentėjo.

Marsė išleido nuovargio atodūsį ir paaiškino, kad fizinis ir seksualinis smurtas dažniausiai yra slepiamas. Ji man priminė, kad gyvenu vos už kelių žingsnių nuo rūmų, slepiančių daugybės merginų kančias, bet ničnieko apie jas nežinau. Ji patyliukais patarė man būti akylai ir stebėti, kaip mano gimtinėje elgiamasi su moterimis iš kitų šalių. Liūdnai linktelėjau.

Kuo ilgiau kalbėjomės, tuo labiau Marsė juto, kad išgyvenu dėl jos ir jos likimo draugių. Ji nusprendė nieko nuo manęs neslėpti ir papasakoti visą savo draugės Madelinos istoriją. Prisimenu mūsų pašnekesį, lyg jis būtų vykęs vakar. Kuo aiškiausiai prisimenu, ką viena kitai sakėme. Dar ir dabar matau rimtą jos veidą.

– Ponia, noriu, kad žinotumėte apie artimiausią mano draugę Madeliną. Jūs esate princesė. Gal ateis diena, kai galėsite padėti mums, vargšėms filipinietėms.

Tą rytą neturėjau kitos draugijos ir jutau tuoj apniksiant nuobodulį, todėl linktelėjau, nekantraudama išgirsti paslaptis atveriančių paskalų, tegu ir iš filipinietės. Įsitaisiau ant lovos: Marsė paslaugiai pakišo pagalvių man už galvos, nes žinojo, kad man taip patinka.

Liepiau jai:

– Prieš pasakodama savo istoriją, atnešk man dubenį šviežių vaisių ir stiklinę liabano (į pasukas panašaus gėrimo, mėgstamo Artimuosiuose Rytuose).

Kai Marsė grįžo, nešina dubeniu vaisių ir šaltu gėrimu, iškišau pėdas iš po antklodės ir liepiau pasakojant apie tą savo draugę Madeliną jas masažuoti.

Dabar, tai prisiminusi, degu iš gėdos dėl savo savanaudiško, vaikiško elgesio. Mintis išgirsti tragišką istoriją mane intrigavo, bet nesitenkinau ramiai sėdėdama ir klausydamasi – tarnaitė pirma turėjo patenkinti mano įgeidžius! Dabar, vyresnė ir išmintingesnė, galiu tik su apgailestavimu prisiminti įpročius, perimtus iš gimtosios Saudo Arabijos kultūros. Nė vienas mano pažįstamas saudoarabas niekada neparodė nė menkiausio susidomėjimo kokio nors tarno gyvenimu: kiek žmonių jo šeimoje, apie ką jis svajoja, ko siekia. Trečiojo pasaulio žmonės tebuvo mūsų, turtingų saudoarabų, tarnai, ir niekas daugiau. Net mano motina, gera ir mylinti, retai rodydavo susidomėjimą tarnų asmeninėmis bėdomis. Tiesa, aiškinu tai tuo, kad motina turėjo begalę rūpesčių vadovaudama didžiuliam šeimos ūkiui, ir tuo, kad turėjo įtikti valdingam mano tėvui. Aš pati negaliu tuo pasiteisinti. Dabar, prisipažindama, kad Marsė ir kiti tarnai man buvo ne ką daugiau kaip robotai, reikalingi tik mano paliepimams vykdyti, raustu iš gėdos. Ir dar nuo minties, kad Marsė ir kiti namų tarnai laikė mane geraširde, nes aš vienintelė klausinėjau apie jų gyvenimą. Žmogui, laikančiam save jautriaširdžiu, sunku prisiminti tokius dalykus.

Mąsliu, bejausmiu veidu Marsė ėmė masažuoti man pėdas ir pasakoti.

– Ponia, prieš išvykdama iš tėvynės maldavau to libaniečio pasakyti man Madelinos darbdavio adresą. Jis atsisakė – girdi, jam neleidžiama. Aš pamelavau, ponia. Aš pasakiau, kad turiu perduoti draugei kai ką nuo jos motinos. Maldavau, kol jis galop sutiko, davė man telefono numerį ir pasakė, kokiame Rijado rajone dirba Madelina.

– Jos darbdavys princas?

– Ne, ponia. Jis gyvena Al Malazo rajone, maždaug pusvalandis kelio automobiliu nuo čia.

Mūsų rūmai buvo Al Nasirijoje, prestižinėje vietoje, kur gyvena daug karališkosios šeimos asmenų, turtingiausiame Rijado gyvenamajame rajone. Al Malaze buvau vieną kartą, bet seniai; teprisiminiau mačiusi nemažai gražių rūmų, kuriuose gyveno pasiturintys šalies verslininkai.

Žinojau, kad Marsei draudžiama išeiti iš vilos teritorijos. Išimtis – kartą per mėnesį tarnaitėms Omaro rengiamos išvykos apsipirkti. Mūsų tarnai, kaip ir dauguma Saudo Arabijoje, dirbo žiauriomis sąlygomis: septynias dienas per savaitę, penkiasdešimt dvi savaites per metus, tad man parūpo, kaip ji sugebėjo išsprūsti aplankyti draugės.

– Kaip tau pavyko nusigauti į Al Malazą? – paklausiau.

– Ponia, ar pažįstate vairuotoją filipinietį Antuaną? – kiek padvejojusi paklausė Marsė.

Turėjome keturis vairuotojus – du filipiniečius ir du egiptiečius. Mane dažniausiai vežiodavo Omaras arba kitas egiptietis. Filipiniečiai būdavo siunčiami pirkti maisto ar vykdyti kokių pavedimų.

– Antuaną? Tą jauną, visados šypsantį?

– Taip, ponia, tą. Mudviem patinka vienas kitą matyti ir jis sutiko nuvežti mane ieškoti draugės.

– Marse, tu turi mylimąjį! – pratrūkau juoku. – O Omaras? Kaip tau pavyko išsisukti nuo Omaro nepakliuvus į bėdą?

– Mes sulaukėme, kol Omaras su šeima išvažiavo į Taifą ir pasinaudojome proga.

Marsė nusišypsojo pamačiusi patenkintą mano miną. Ji žinojo, kad man nieko nėra maloniau, negu išgirsti, kad kuris nors iš šeimynos vyrų buvo apgautas.

– Pirmiausia paskambinau telefono numeriu, kurį man davė Filipinuose, tačiau niekas nenorėjo leisti man kalbėtis su Madelina. Pasakiau turinti jai žinią nuo motinos. Sunkiai įtikinėjau, kol galiausiai išgavau, kur yra vila ir kaip ji atrodo. Antuanas nuvažiavo į tą vietą, rado vilą ir pasakė vartus atidariusiam jemeniečiui turįs laišką Madelinai. Jemenietis paėmė laišką. Po dviejų savaičių draugė man paskambino. Vos ją girdėjau, nes kalbėjo pašnibždomis, bijodama, kad ją užklups besinaudojančią telefonu. Ji pasakė man, kad jos padėtis labai bloga ir prašė padėti. Telefonu mudvi sutarėme, kaip veiksime.

Padėjau į šalį dubenį ir visą dėmesį sutelkiau į Marsę. Paprašiau nebemasažuoti pėdų. Pajutau, koks pavojingas draugių susitikimas, ir mano susidomėjimas šia drąsia filipiniete, kurios beveik nepažinojau, išaugo.

– Praėjo du mėnesiai. Žinojome, kad karštais vasaros mėnesiais mums pasitaikys proga susitikti. Baiminomės, kad darbdavys pasiims Madeliną į Europą, bet jis liepė jai likti Rijade. Kai jūs su šeima ir Omaru išvykote iš miesto, susirangiau ant juodo mersedeso užpakalinės sėdynės ir Antuanas nuvežė mane pas Madeliną.

Marsė tik dabar ėmė rodyti emocijas ir jos balsas lūžinėjo pasakojant apie keblią Madelinos padėtį.

– Kai Antuanas spaudė vilos skambutį, sėdėjau automobilyje. Laukdama norom nenorom pamačiau, kokia nušiurusi vilos siena: dažai apsilaupę, reti nukarę žalumynai bebaigią išdžiūti dėl vandens stygiaus, vartai surūdiję. Iškart supratau, kad gyvenimas čia ne pyragai ir kad mano draugės padėtis pavojinga, jei dirba tokiuose namuose.

Pasijutau prislėgta nė nepatekusi vidun. Antuanui teko spausti skambučio mygtuką keturis ar penkis kartus, kol išgirdome kažką ateinant. Viskas klostėsi taip, kaip ir buvo sakiusi Madelina. Man kūnas ėjo pagaugais! Vartus atidarė senas jemenietis, segintis languotu sijonu. Atrodė užsimiegojęs; iš bjauraus veido supratome jį ne itin džiaugiantis, kad pažadinome perpiete.

Mudu su Antuanu išsigandome ir aš išgirdau, kaip dreba jo balsas, kai jis maloniai paprašė pasikalbėti su panele Madelina iš Filipinų. Jemenietis beveik nemokėjo angliškai, bet Antuanas šiek tiek kalba arabiškai. Jiems pavyko suprasti vienas kitą tiek, kad jemenietis atsisakė jį įsileisti. Jis rankos mostu liepė Antuanui važiuoti ir buvo beuždarąs vartus, bet tada aš iššokau iš mersedeso ir ašarodama ėmiau seniui aiškinti esanti Madelinos sesuo. Girdi, ką tik atvykau į Rijadą ir dirbu vieno iš princų rūmuose. Maniau, jis išsigąs, bet jo išraiška nepakito. Pamojavau jam prieš nosį neva ką tik gautu iš Filipinų laišku: mūsų motina sunkiai serga. Aš turiu šnektelėti su Madelina ir perduoti paskutinę mirštančios motinos žinią.

Meldžiau Dievą nenubausti manęs už tuos melus! Dievas turbūt išklausė mano maldą, nes jemenietis, rodės, apsigalvojo, išgirdęs arabišką žodį „motina“. Mačiau, kad dvejoja. Jis pažiūrėjo į Antuaną, paskui į mane ir galiausiai liepė luktelėti. Uždarė vartus ir mudu išgirdome šlepsint jo sandalus, kai jis pasuko atgal į vilą.

Žinojome, kad senis eis į vidų iškamantinėti Madelinos ir lieps apibūdinti seserį. Nedrąsiai šypsodama žiūrėjau į Antuaną – mūsų sumanymas, ko gero, išdegė.

Marsė nutilo prisimindama tą dieną.

– Ponia, tas jemenietis kėlė baimę. Jis atrodė šiurpiai ir už diržo buvo užsikišęs lenktą peilį. Nedaug trūko, kad mudu su Antuanu būtume šokę į automobilį ir parvažiavę į rūmus, bet drąsos man įkvėpė mintis apie vargšę draugę.

Madelina buvo sakiusi, kad vilą saugo du sargai jemeniečiai. Jie stebintys namų moteris. Nė vienai iš tarnaičių niekada neleidžiama išeiti iš namų. Madelina telefonu man sakė, kad kietaširdis jaunasis jemenietis nepraleis pro vartus nieko, net pačios mirštančios motinos, o štai jeigu vartus atidarys senasis, mums gali ir pasisekti.

Visa šeima ilsėjosi Europoje, todėl jaunasis jemenietis gavo dvi savaites atostogų ir grįžo į tėvynę vedybų. Taigi tuo metu viloje tebuvo dviese: senasis jemenietis ir sodininkas iš Pakistano.

Žvilgčiojau į savo laikrodį, Antuanas į savo. Galop išgirdome šliurinant – grįžo senis. Vartai girgždėdami iš lėto prasivėrė. Mane nukrėtė šiurpas: jaučiausi lyg įeidama pro pragaro vartus. Senis subambėjo, kad Antuanas turi likti prie automobilio, ir dar parodė tai rankos mostu. Įeiti į namą galėsiu aš viena.

Visa įsitempiau, įsivaizdavusi, kokią baimę turėjo justi Marsė.

– Kaip tu išdrįsai? Aš būčiau iškvietusi policiją!

Marsė papurtė galvą.

– Policija šioje šalyje filipiniečiams nepadeda. Mus būtų įskundę darbdaviui, paskui patupdę į kalėjimą ar deportavę – kaip būtų pageidavęs jūsų tėvas. Šioje šalyje policija gina stipriuosius, ne silpnuosius.

Marsė sakė tiesą. Filipiniečiai buvo laikomi gerokai žemesni net už mus, moteris. Net aš, princesė, niekados nesulauksiu policininkų pagalbos, jeigu jie žinos, kad mano artimieji jos nepageidauja. Bet tuo metu nenorėjau galvoti apie savo bėdas: mano dėmesį buvo prikaustęs Marsės nuotykis.

– Nagi, sakyk, ką pamatei viduje!

Įsivaizdavau, kokius nematomus siaubus išdarinėja Saudo Arabijos Frankenšteinas!

Pamačiusi, kad didžiai sudomino šeimininkę, Marsė atkuto, jos mimika pagyvėjo ir ji mėgaudamasi ėmė pasakoti, ką patyrusi.

– Senis kėblino labai lėtai, tad turėjau laiko apsidairyti. Pastatą juosiančios sienos betono blokai niekada nematę dažų. Blokinis namelis buvo be durų; vietoj jų ant žiojinčios angos viršaus buvo užmestas senas sudriskęs skuduras. Iš viduje suverstų purvinų čiužinių, tuščių skardinių ir iš sklindančios šiukšlių smarvės supratau, kad čia tikriausiai gyvena senasis jemenietis. Praėjome pro šeimos baseiną, bet vandens jame nebuvo, tik juoda, dvokianti košė giliajame gale. Sekliajame gulėjo trys griauteliai, iš pažiūros – kačiukų.

– Kačiukų?! Dieve mano!

Marsė žinojo, kaip myliu gyvūnų jauniklius.

– Kokia baisi mirtis!

– Atrodė, kad ten kačiukai. Turbūt katė atsivedė juos tuščiame baseine ir neįstengė ištraukti.

Net nusipurčiau.

– Namas buvo didelis, bet atrodė toks pat apleistas kaip ir siena, – pasakojo toliau Marsė. – Kadaise blokai buvo išteplioti dažais, bet po smėlio audrų jie atrodė klaikiai. Buvo ir sodas, bet visi augalai perdžiūvo negavę vandens. Narvelyje, kabančiame po dideliu medžiu, pamačiau keturis ar penkis sulysusius paukščius, bet jie atrodė liūdni – matyt, jų širdyje nebuvo nė lašelio džiaugsmo ir jie negalėjo čiulbėti. Senis pro priekines namo duris sušuko arabiškai kažkam nematomam viduje, paskui linktelėjo man galva ir rankos mostu paragino įeiti. Į mane tvoskė tokia smarvė, kad akimirką suabejojau. Net drebėdama iš baimės pašaukiau Madeliną vardu. Jemenietis apsisuko ir nuėjo tęsti pertraukto miego.

Ilgu tamsiu koridoriumi atėjo Madelina. Po ryškios saulės šviesos toje prieblandoje vos pastebėjau ją besiartinant. Pamačiusi, kad aš iš tikro sena jos draugė Marsė, ji pasileido tekina. Mes puolėme viena kitai į glėbį ir aš apstulbau, kad ji švari ir skaniai kvepia. Ji buvo liesesnė negu tada, kai mačiau ją paskutinį kartą, bet vis dėlto gyva!

Mane užplūdo palengvėjimas, nes tikėjausi išgirsti, kad Marsė rado draugę leisgyvę gulinčią ant nešvaraus čiužinio ir vargais negalais išspaudžiančią paskutinius nurodymus parvežti jos palaikus į Manilą.

– Kas nutiko tada? – Man knietėjo sužinoti, kuo baigėsi Marsės apsilankymas.

Marsė prašneko pašnibždomis, tarsi jai būtų pernelyg skaudu prisiminti tuos įvykius.

– Kai baigėme sveikindamosi šūkauti ir glėbesčiuotis, Madelina stumtelėjo mane į ilgą koridorių ir paėmusi už rankos nusivedė kambarėlin dešinėje. Man parodė sėstis ant sofos, pati įsitaisė ant grindų veidu į mane.

Dabar, kai likome vienos, ji bemat paplūdo ašaromis. Madelina įsikniaubė man į kelius; glosčiau jai plaukus ir kuždėjau, kad papasakotų man, kas jai nutiko. Nustojusi ašaroti ji papasakojo man apie savo gyvenimą prieš metus išvykus iš Manilos.

Rijado oro uoste Madeliną pasitiko du tarnai jemeniečiai. Jie laikė popieriaus lapą su angliškai užrašytu jos vardu. Ji nusekė vyrams iš paskos, nes nieko kito jai neliko. Laukinė jų išvaizda sukėlė Madelinai nerimą ir ji pasakojo bijojusi dėl savo gyvybės, kai automobilis sukiojosi po miestą. Į vilą jie atvažiavo vėlų vakarą; šviesos nedegė, tad ji nepastebėjo, kaip čia viskas apleista.

Tuo metu šeima buvo išvykusi šventojon kelionėn į Meką. Madeliną į jos kambarį atvedė sena angliškai nemokanti arabė. Ji atnešė merginai sausainių, datulių ir karštos arbatos. Išeidama senė padavė Madelinai laiškelį. Jame buvo parašyta, kad pareigos jai bus nurodytos rytoj.

– Ta senė tikriausiai buvo senelė, – svarsčiau balsu.

– Galbūt – Madelina man nepasakė. Šiaip ar taip, nežinau. Madelina baisiai nusiminė, išvydusi naujuosius namus saulės šviesoje. Ji krūptelėjo pamačiusi lovą, kurioje miegojo, nes patalai buvo purvini; lėkštėje, iš kurios vakar valgė, ir stiklinėje, iš kurios gėrė, knibždėjo tarakonų.

Ne juokais sunerimusi Madelina rado vonią, bet dušas neveikė. Mėgino apsišvarinti praustuvėje su purvino muilo trupinėliu ir drungnu vandeniu. Veltui prašė Dievą nuraminti besidaužančią širdį. Tuomet į duris pabeldė toji senė.

Neturėdama kitos išeities Madelina nusekė paskui ją į virtuvę, ten senė padavė jai pareigų sąrašą. Madelina perskaitė paskubomis iškeverzotą raštelį: ji turėsianti padėti virėjai, eiti namų šeimininkės pareigas ir prižiūrėti vaikus. Senė rankos mostu paragino merginą susitaisyti ko nors valgyti. Papusryčiavusi Madelina ėmė šveisti purvinus puodus ir prikaistuvius.

Be Madelinos, šeima buvo nusisamdžiusi dar tris darbininkes: seną virėją iš Indijos, patrauklią tarnaitę iš Šri Lankos ir negražią iš Bangladešo. Virėjai buvo ne mažiau kaip šešiasdešimt; tarnaitės buvo maždaug dvidešimt penkerių.

Virėja nenorėjo su niekuo leistis į šnekas – mažiau negu po dviejų mėnesių ji turėjo grįžti į Indiją, tad svajojo vien apie laisvę ir namus. Negražioji tarnaitė tylėjo, nes jautėsi nelaiminga: jos darbo sutartis baigsis tik po gerų metų. Gražioji tarnaitė šrilankietė beveik nedirbo ir didžiumą laiko staipėsi prieš veidrodį. Ji garsiai kalbėjo norinti, kad šeimininkai grįžtų ir aiškiai leido suprasti Madelinai, kad šeimos galva labai ją myli. Girdi, ji tikisi, kad grįžęs iš Mekos jis nupirks jai auksinę grandinėlę.

Madelina pasakojo nustebusi, kai gražioji tarnaitė liepė jai apsisukti – ji norinti pamatyti jos figūrą. Tada šrilankietė susidėjo rankas ant klubų ir išsišiepusi pareiškė, kad šeimininko skoniui ji netinkama – per liesa, bet gal patiksianti kuriam nors sūnui. Madelina nesuprato, kas slypi jos žodžiuose, ir toliau grandė nešvarumus.

Po keturių dienų šeima grįžo iš Mekos. Madelina iškart pamatė, kad jos darbdaviai priklauso žemam sluoksniui – jie buvo šiurkštūs, nemandagūs. Jų elgesys netrukus parodė, kad ji neklydo šitaip vertindama. Jie praturtėjo per atsitiktinumą, nepajudinę nė piršto, o žinių sėmėsi tik iš Korano; būdami neišmanėliai jį iškraipydavo taip, kad tiktų jų poreikiams.

Šeimos galva moters padėtį, Korane apibūdintą kaip žemesnę už vyro, suprato kaip vergiją. Kiekvieną ne musulmonų tikėjimo moterį jis laikė prostitute. Nė kiek nepadėjo tai, kad tėvas su dviem sūnumis keturis kartus per metus keliaudavo į Tailandą; Bankoko viešnamiuose jie pirkdavo seksualines paslaugas iš jaunų, gražių tailandiečių merginų. Žinodami, jog kai kurios Rytų moterys pardavinėja savo kūną, šeimos nariai nusprendė, kad nusipirkti galima kiekvieną kito tikėjimo moterį. Nusisamdę tarnaitę manė galėsiantys išnaudoti ją kaip gyvulį ir tenkinti šeimininkų vyrų įgeidžius.

Iš šeimininko žmonos Madelina tuoj pat sužinojo esanti nusamdyta dviejų jos paauglių sūnų seksualinei iškrovai. Ji pranešė Madelinai, kad vieną dieną ši turės aptarnauti Baselį, kitą – Farisą. Madelina puolė į visišką neviltį, bet motinos tai nė kiek nesujaudino.

Seksualiosios šrilankietės nuostabai, šeimininkas nusprendė, kad Madelina jo skonio. Jis pasakė sūnums, kad šie galėsią gulėti su naująja tarnaite, kai tik pasitenkins jis pats.

Aiktelėjau ir sulaikiau kvapą: jau žinojau, ką toliau papasakos man Marsė, ir nenorėjau to girdėti.

– Ponia Sultana, šeimai grįžus, pačią pirmą naktį tėvas išžagino Madeliną! – Marsė pratrūko raudoti. – Bet tai buvo tik pradžia: šeimininkui ji taip patiko, kad jis toliau prievartavo ją kasdien!

– Kodėl ji nepabėgo? Kodėl nepasivadino ko nors į pagalbą?

– Ponia, ji tikrai mėgino viena ir kita. Ji maldavo kitų tarnų jai padėti. Senoji virėja ir negražioji tarnaitė nenorėjo kištis ir galbūt netekti atlyginimo. Gražioji tarnaitė ėmė Madelinos nekęsti – girdi, per ją ji negavo auksinės grandinėlės. Su žmona ir pirmą dieną Madeliną pasitikusia sene šeimininkas irgi elgėsi prastai; jos nekreipė dėmesio į Madelinos prašymus ir aiškino, esą ji buvo nusamdyta teikti malonumą namų vyrams!

– Aš būčiau iššokusi pro langą ir pabėgusi!

– Ji daug kartų mėgino bėgti, bet ją vis sučiupdavo ir visiems namiškiams buvo įsakyta ją saugoti. Kartą visiems sumigus ji užlipo ant stogo ir numetė ant šaligatvio raštelių, kuriuose maldavo padėti. Kažkokie kaimynai saudoarabai perdavė raštelius jemeniečiams, ir Madelina buvo sumušta!

– Kas atsitiko, kai ją radai?

– Išmėginau daug ką, – liūdnu, susitaikiusiu su likimu veidu pasakojo toliau Marsė. – Paskambinau į mūsų ambasadą Džidoje. Telefonu atsiliepęs vyras man pasakė, kad ambasada gaunanti daugybę tokių skundų, bet mažai kuo galinti padėti. Mūsų šaliai labai reikalingi pinigai, siunčiami užsienyje dirbančių tautiečių. Mūsų vyriausybė nenorinti pateikti oficialių skundų, kad neužsitrauktų Saudo Arabijos valdžios priešiškumo. Kur dėsis varguoliai filipiniečiai negaudami pinigų iš užsienio?!

Antuanas paklausinėjo kitų vairuotojų, ar nereikėtų kreiptis į policiją, bet šie jam atsakė, kad policija patikės bet kokia vietos darbdavio pasakėle, o Madelinos padėtis tuomet gal tik pablogės.

– Marse! – sušukau. – Kas gali būti dar blogiau?!

– Taigi, kad niekas, ponia. Ničniekas. Nežinojau, ką daryti. Antuanas išsigando, sakė, nieko daugiau mes negalim padaryti. Galiausiai parašiau Madelinos motinai, nupasakojau jai visą padėtį. Motina nuėjo į tą darbininkus užsieniui samdančią agentūrą Maniloje, bet buvo tiesiog iš ten išvyta. Ji kreipėsi į mūsų miestelio merą, bet šis atsakė esąs bejėgis. Niekas nenorėjo kištis.

– Kur tavo draugė dabar?

– Vos prieš mėnesį gavau jos laišką. Džiaugiuosi, kad pasibaigus dvejų metų darbo sutarčiai ji buvo išsiųsta atgal į Filipinus. Jos vietą užėmė kitos dvi filipinietės, jaunesnės už Madeliną. Ar galite patikėti, ponia – Madelina ant manęs supyko!? Ji pamanė, kad palikau ją ir nė nemėginau padėti.

Patikėkite: dariau viską, ką galėjau. Parašiau jai laišką ir paaiškinau viską, kas nutiko, bet atsakymo taip ir negavau.

Negalėjau ištarti nė žodžio savo tautiečiams apginti. Sutrikusi žvelgiau Marsei į akis.

Galop ji nutraukė tylą:

– Štai kas nutiko mano draugei šioje šalyje, ponia.

Mačiau, kad Marsei plyšta širdis dėl savo draugės. Mane pačią apėmė sielvartas. Kuo gali padėti žmogui, papasakojusiam tokią šiurpią istoriją? Aš tikrai nežinojau kuo. Man pasidarė gėda dėl visų mano tėvynės vyrų; nebesijutau esanti pranašesnė už tą merginą, kuri vos prieš kelias akimirkas buvo mano tarnaitė, taigi tarsi žemesnė už mane. Gailesčio graužiama įsikniaubiau į pagalvę ir rankos mostu paliepiau Marsei išeiti.

Daug dienų nekalbėjau, buvau užsidariusi savyje. Galvojau apie netinkamą elgesį ir skriaudas, psichiškai žalojančius tiek saudoarabus, tiek užsieniečius šalyje, kurią vadinu savo namais.

Kiek dar čia esama tokių madelinų, kurios bando prisibelsti į bejausmes sielas ir pamato, jog po dailiomis uniformomis tų, kuriems mokama už tai, kad tokioms kaip jos padėtų, nesama nieko – vien tuštuma? Kita vertus, Marsės gimtinės Filipinų vyrai ne ką geresni už mano tėvynainius – jie spruko, kad tik patiems nereikėtų pajudinti piršto.

Kai pakirdau iš to nerimą keliančio pažeminimo miego, ėmiau klausinėti draugių, kodėl jos tokios abejingos savo tarnaičių likimui. Už mano atkaklumą buvo atlyginta: iš pirmų lūpų išgirdau daugybę pasakojimų apie neapsakomai baisius, šlykščius mano šalies vyrų poelgius bendraujant su kitų tautybių moterimis.

Sužinojau apie Šakunteilą iš Indijos. Ją trylikametę šeima pardavė už 600 Saudo rialų (170 JAV dolerių). Kas dieną ją vertė dirbti, o kas naktį prievartavo visai kaip Madeliną, kuri vyko į Saudo Arabiją nieko panašaus neįtardama. Tik saudoarabai Šakunteilą nusipirko. Ji tapo negrąžintina nuosavybe ir niekados nebegalės grįžti į tėvynę. Šakunteila buvo savo kankintojų daiktas.

Pasibaisėjusi klausiausi, kai motina juokdamasi pasakojo apie savo tarnaitės tailandietės kančias: ją kada panorėjęs prievartavo moters sūnus. Motina sakė, kad jos sūnui reikia sekso; saudoarabės esančios neliečiamos, taigi šeima buvo priversta parūpinti jam nuosavą moterį. Rytų moterims nesvarbu, su kuo gultis į lovą, nė kiek nedvejodama pareiškė jinai, o berniukai, jų motinų akimis, yra karaliai.

Staiga suvokusi, kad šis blogis išplitęs visur, paklausiau Ali, kodėl juodu su tėvu tris kartus per metus keliauja į Tailandą ir Filipinus. Jis susiraukė ir atšovė, jog tai ne mano reikalas. Bet atsakymą žinojau pati, nes dažnos mano draugės broliai ir tėvai atlikdavo tą patį žygį į gražius kraštus, kuriuose merginos ir moterys parduodamos kiekvienam pinigų turinčiam gyvuliui.

Įsitikinau labai mažai žinanti apie vyrus ir jų seksualinius poreikius. Plika akimi matai tik gyvenimo išorinę pusę; padėjusi šiek tiek pastangų įžvelgiau blogį, glūdintį po plonyčiu mandagių dviejų lyčių santykių kiautu.

Aš dar visai jauna pirmą kartą suvokiau, kokia neįveikiama užduotis iškilusi mano lyties atstovėms. Žinojau, kad siekti užsibrėžtos moterų lygybės beprasmiška, nes galop įsitikinau: vyrų pasaulis laikosi ant liguistos perdėtos savimeilės pamatų. Mes, moterys, esame jų vasalės ir negalime ištrūkti iš savo kalėjimo sienų, nes šios groteskiškos pranašumo ligos užkratas tarpsta visų vyrų spermoje ir yra perduodamas iš kartos į kartą. Ta liga nepagydoma, mirtina; užkrato nešiotojas yra vyras, o auka tampa moteris.

Netrukus mano kūnas ir siela – dabar tėvo nuosavybė – atiteks nepažįstamam žmogui, kurį vadinsiu savo vyru, nes tėvas man pranešė, kad būsiu ištekinta praėjus trims mėnesiams po šešiolikto gimtadienio. Pajutau, kaip tradicijų grandinės standžiai suveržia mane; mėgautis laisve liko vos pusmetis. Laukiau, kaip klostysis mano likimas – vaikas, toks pat bejėgis kaip vabzdys, įkliuvęs į kažkieno suregztą voratinklį.

Dešimtas skyrius

Huda

1972 metų sausio 12-osios dešimtą vakaro aš ir devynios mano seserys apkerėtos klausėmės senos mūsų vergės sudanietės Hudos, buriančios ateitį Sarai. Po gilią žaizdą jos sieloje palikusių vedybų ir skyrybų Sara ėmė studijuoti astrologiją, tad buvo įsitikinusi, kad mėnulis ir žvaigždės vaidina lemiamą vaidmenį jos gyvenimo kelyje. Huda, ištisas valandas pasakodavusi apie juodąją magiją dar tada, kai buvome visai mažos, džiaugėsi esanti dėmesio centre ir išblaškanti gyvenimo nuobodžiajame Rijade monotoniją.

Mes visos žinojome, kad 1899-aisiais, būdama aštuonerių, Huda nuklydo nuo šeimos vakarienei jamsus kasusios motinos ir buvo pagrobta arabų vergų pirklių. Kai buvome mažos, ji daugybę valandų linksmindavo namuose gyvenančius vaikus savo pagrobimo ir nelaisvės saga.

Huda be galo mus pralinksmindavo, mat nesvarbu, kelintą kartą perpasakodavo savo pagrobimo istoriją, visuomet ją suvaidindavo itin talentingai. Ji susigūždavo prie sofos ir tyliai dainuodavo apsimesdama besikapstanti smėlyje. Paskui šiurpiai klykdama išsitraukdavo pagalvės užvalkalą iš už nugaros, užsimaukšlindavo ant galvos ir imdavo gaudydama kvapą spardyti įsivaizduojamus pagrobėjus. Tuomet aimanuodama puldavo ant grindų, mostaguodavo kojomis ir šaukdavo motiną. Galop užšokdavo ant kavos stalelio, dairydavosi pro svetainės langus: neva pro juos kaip iš laivo, gabenančio ją iš Sudano į Arabijos dykumas, matė mėlynus Raudonosios jūros vandenis.

Jos akys paklaikdavo, grumiantis su menamais vagimis, mėginančiais atimti iš jos menką jos maisto davinį. Tada stverdavo iš vaisių dubens persiką ar kriaušę ir godžiai sužiaumodavo, palikdama tik kauliuką ar graužtuką. Paskui rimta mina, sudėjusi rankas už nugaros, žingsniuodavo po kambarį – mes turėjome įsivaizduoti, kad ji vedama į vergų turgų – ir progiesmiu prašydavo Alacho ją išvaduoti.

Iš tikrųjų ji buvo atiduota mainais už šautuvą Rašididų klano iš Rijado nariui. Šis siaučiant smarkiai smėlio audrai ją klupčiojančią nusivedė Džidos gatvėmis į Masmako tvirtovę sostinėje, kur buvo įsikūrusi Rašididų įgula.

Atkurdama paskesnius įvykius, Huda lakstydavo nuo vieno baldo prie kito. Leipdavome juoku, kai Huda striksėjo po kambarį neva saugodamasi kulkų, paleistų mūsiškių – jaunojo Abdel Azizo ir šešiasdešimties jo vyrų – jie puolė tvirtovę, įveikė Rašididus ir grąžino kraštą Saudidų giminei. Storulė krisdavo ant kėdės ir vaidindavo mėginanti slėptis, kai dykumos kariai žudo savo priešus. Ji pasakodavo mums, kaip ją išgelbėjo mano tėvo tėvas, ir savo vaidinimą baigdavo pargriaudama ant grindų pirmą po ranka pakliuvusią iš mūsų, seserų, apipildama ją bučiniais, kaip prisiekinėdavo išvaduota bučiavusi mūsų senelį. Taip Huda atsidūrė mūsų šeimoje.

Mums augant ji atitraukdavo mūsų dėmesį nuo įvairių dramų gąsdindama mus antgamtiškomis raganavimo galiomis. Mūsų motina tik juokdavosi iš Hudos „kerų“, bet po to, kai kartą prabudau klykdama apie raganas ir stebuklingus gėrimus, ji uždraudė Hudai rodyti savo galias mažesniems vaikams. Dabar, motinai mus palikus, Huda su malonumu vėl griebėsi šio įpročio.

Susižavėjusios stebėjome, kaip Huda primerkusi juodas kaip karoliukai akis stebeilijosi į Saros delno linijas, tarsi matytų Saros gyvenimą atsiskleidžiantį jai kaip viziją.

Kai Huda rimtu veidu pasakė Sarai, kad jai nepavyks įgyvendinti užsibrėžtų siekių, rodės, sesei tai menkai rūpi – tarsi kaip tik tokių žodžių ji ir tikėjosi. Aš sudejavau, susverdėjau ir vos neišgriuvau. Be galo norėjau, kad Sara patirtų laimę, kurios nusipelnė, todėl supykau ant Hudos ir garsiai išvadinau jos pranašystes grynais paistalais (nes širdyje troškau, kad taip ir būtų). Niekas nekreipė į mane jokio dėmesio, o Huda toliau tyrė sesers gyvenimo linijas. Senė pasikasė atsikišusį smakrą ir suniurnėjo:

– Hmm, mažoji Sara – matau, kad netrukus ištekėsi.

Sara aiktelėjo ir staigiai ištraukė delną Hudai iš rankos. Ji visai nenorėjo išgirsti apie dar vienų vedybų košmarą.

Huda tyliai nusijuokė ir patarė Sarai nebėgti nuo lemties, paskui pridūrė, kad sesuo patirs meilės kupiną santuoką ir šiam kraštui padovanos šešis mažylius, atnešiančius jai didelį džiaugsmą.

Sara susirūpinusi suraukė kaktą, paskui gūžtelėjo pečiais – lemta, tai lemta. Tada pažiūrėjo į mane ir nusišypsojo – taip atsitikdavo retai. Ji paprašė Hudos iš delno išburti ateitį man, girdi, jei ši gali išpranašauti, ką padarys nenuspėjama jos jaunesnioji sesuo, tada ji, Sara, tikės Hudos galiomis iki pat savo dienų galo. Kitos mano seserys pritardamos Sarai leipo juokais, bet iš jų veidų mačiau, kad jos su tiesiog įnirtingu švelnumu myli mane, mažąją sesutę, tiek kartų vos neišvariusią jų iš kantrybės.

Sudribau priešais Hudą išdidžiai pakelta galva (nors išdidi toli gražu nesijaučiau), atverčiau delnus ir garsiai, valdingai pareikalavau pasakyti, ką veiksiu po metų.

Nekreipdama dėmesio į mano jaunatviškai nemandagų elgesį Huda prieš pranešdama mano likimą tyrė mano delną, rodos, ištisas valandas. Ji klaikiai maivėsi: svarstydama mano ateitį, purtė galvą, bambėjo panosėje ir garsiai aimanavo. Galiausiai įsmeigė žvilgsnį man į akis ir su tokiu pasitikėjimu savimi išsakė pranašystę, kad aš išties išsigandau ir pajutau jos žodžiuose bloga lemiantį karštą magijos vėją.

Keistu, iš galugerklio sklindančiu balsu Huda paskelbė, kad tėvas netrukus praneš man apie būsimas vedybas. Iš vieno žmogaus aš patirsiu ir vargo, ir laimės. Aš vieną po kito žlugdysiu aplinkinius. Būsimi mano veiksmai darys šeimai, kurią myliu, ir gera, ir bloga. Aš patirsiu ir didžiulę meilę, ir juodą neapykantą. Aš esanti gėrio ir blogio jėga, mįslė visiems, kas mane myli.

Veriamai klykdama Huda iškėlė rankas ir paprašė Alacho įsikišti į mano gyvenimą ir apsaugoti mane nuo pačios savęs. Ji prišoko prie manęs, apsivijo rankomis aplink kaklą, atplėšė nuo grindų ir ėmė dejuoti lyg paklaikusi šaižiai kaukdama.

Nura pašoko ant kojų ir išvadavo mane iš dusinančio Hudos glėbio. Seserys ėmė mane guosti, o Nura išsivedė iš kambario Hudą, bambančią panosėje prašymus Alachui apsaugoti jauniausią jos mylimos Fadylos dukrą.

Drebėjau sukrėsta Hudos pranašystės. Ėmiau raudoti ir prasitariau, kad Huda kartą man gyrėsi esanti ragana, mat anksčiau ragana buvo jos motina – šios galios su pienu atiteko jos krūtį žindusiai mažylei Hudai. Nėra ko nė sakyti, dejavau, tik ragana gali pažinti tokią nedorėlę kaip aš!

Tahani, viena iš vyresniųjų mano seserų, liepė man užsičiaupti, girdi, kvailas žaidimas pakrypo netinkama linkme, nėra čia ko darytis galų. Mėgindama praskaidrinti nuotaiką Sara nušluostė man ašaras ir pareiškė, girdi, aš graužiuosi todėl, kad nerimauju niekados neįvykdysianti Hudos pamišėliškų pranašysčių. Kitos seserys prisidėjo prie Saros; jos ėmė juokauti ir susiėmusios už pilvų pasakojo pokštus, kuriuos per keletą metų iškrėčiau Ali. Prisiminus vieną iš tų, kuris joms patiko labiausiai, ėmėme visos draugiškai jį pasakoti.

Sykį paprašiau vienos savo draugės paskambinti Ali ir apsimesti, neva šis pakerėjo ją savo žavesiu. Mes klausydavomės, kaip jis ištisas valandas į ragelį sapaliojo jai nesąmones ir rezgė sudėtingus pasimatymo planus. Buvo sutarta, kad jo pasitikti už netoliese statomos vilos ateis merginos vairuotojas.

Mergina prikalbino Ali laikyti už pavadžio ožiuką, kad vairuotojas jį pažintų. Ji pasakė mano broliui, kad jos tėvų nėra mieste – Ali gali drąsiai sekti paskui vairuotoją į jos namus, kur ir įvyks slaptas pasimatymas.

Ta statoma vila buvo priešais mano draugės namus, kitoje gatvės pusėje. Mes su seserimis ir drauge įsitaisėme jos kambario balkone ir plyšome iš juoko, stebėdamos, kaip vargšas Ali ištisas valandas stovi su ožiuku ir sukioja kaklą stengdamasis pamatyti vairuotoją. Mergina leido mums gardžiai pasijuokti, nes šitaip apkvailino Ali net ne vieną ir ne du, o visus tris kartus! Mano brolis taip nekantravo pasimatyti su mergina, kad tiesiog pametė galvą. Tada pamaniau: nuo tos kvailystės dengti veidą skraiste nukenčia ir vyrai!

Seserų juokas ir tikėjimas manimi nuramino, tad kurį laiką mečiau iš galvos Hudos tauškalus. Galų gale, jai per aštuoniasdešimt, todėl ji tikrų tikriausiai silpnaprotė.

Siaubas vėl staiga mane apėmė, kai tą vakarą pas mus apsilankė tėvas ir pranešė radęs man tinkamą vyrą. Baisiai nusiminiau; galvoje sukosi vienintelė mintis: pirma iš Hudos pranašysčių išsipildė. Paklaikusi net pamiršau paklausti būsimojo vyro vardo ir išbėgau iš kambario aptemusiomis akimis, jausdama gerklėje tulžį. Beveik visą naktį nesudėjau bluosto: galvojau apie Hudos žodžius. Pirmą kartą per trumpą savo gyvenimą bijojau ateities.

Kitą rytą į mūsų vilą grįžo Nura ir pranešė man, kad būsiu išleista už pusbrolio Karimo, irgi kilusio iš karališkosios šeimos. Vaikystėje žaisdavau su šio pusbrolio seserimi, bet iš to, ką jinai apie jį pasakojo, teprisiminiau, kad jis mėgsta visiems įsakinėti. Dabar jam buvo dvidešimt aštuoneri, aš turėjau tapti pirma jo žmona. Nura sakė mačiusi jo nuotrauką: jis esąs reto grožio. Negana to, baigė teisės mokslus Londone. Dar neįprasčiau buvo, kad jis išsiskyrė iš karališkųjų pusbrolių kaip puikus verslininkas: neseniai Rijade įsteigė didelę privačią advokatų kontorą. Nura pridūrė, esą man labai pasisekė, nes Karimas jau sakė tėvui norintis, kad prieš gimdydama vaikus baigčiau mokslus. Jam nereikia moters, su kuria negalėtų bendrauti intelektualiai.

Nebuvau nusiteikusi klausytis globėjiškų kalbų, tad bjauriai išsiviepiau ir užsitraukiau ant galvos antklodę. Nura tikriausiai neteko žado, kai surikau, kad pasisekė ne man, o pusbroliui Karimui!

Nurai išėjus, paskambinau Karimo seseriai – ją šiek tiek pažinojau – ir paprašiau pasakyti broliui būsiant geriau, jeigu jis apsigalvos ir manęs neves. Jeigu mudu susituoksime, pagrasinau, daugiau žmonų jis negalės vesti, nes pirmai progai pasitaikius visas jas nunuodysiu. Be to, aiškinau jai, tėvui sunkiai sekėsi rasti man vyrą, nes mokyklos laboratorijoje man nutiko nelaimingas atsitikimas. Karimo seseriai ėmus smalsauti, apsimečiau besigėdinti, bet galop išdaviau paslaptį: per savo kvailumą išmečiau iš rankų kolbą su rūgštimi, todėl mano veidas liko klaikiai subjaurotas randų. Kai ji metė ragelį ir nuskubėjo pasakoti savo broliui, nuoširdžiai pasijuokiau.

Tą vakarą į vilą įniršęs įsiveržė tėvas, jam įkandin – dvi Karimo tetulės. Jos privertė mane stovėti ramiai, kol apžiūrinėjo veidą mėgindamos pamatyti randus ir rankas bei kojas – ar šios ne kreivos. Ta apžiūra taip mane įsiutino, kad prasišiepiau ir liepiau patikrinti dantis – jei jos tik išdrįs tai padaryti. Pasilenkiau prie jų garsiai kaukšėdama dantimis. Jos tekinos pasileido iš kambario nervingai dairydamosi per petį, o aš žvengiau kaip kumelė ir atkišau joms pėdą – arabų pasaulyje tai baisus įžeidimas.

Tėvas stovėjo ir ilgai į mane žiūrėjo. Atrodė, mėgina užgniaužti emocijas. Paskui tiesiog mane apstulbino: papurtė galvą ir ėmė juoktis. Bemaž neabejojau sulauksianti antausio ar moralų – net drąsiausiose svajonėse neįsivaizdavau, kad tėvas galėtų juoktis. Iš pradžių nedrąsiai šyptelėjau, paskui ir pati ėmiau raitytis iš juoko. Smalsumo pagauti Ali ir Sara įėjo į kambarį ir stovėjo klausiamai šypsodamiesi.

Tėvas susmuko ant sofos ir tobo kraštu ėmė šluostytis ašaras.

– Sultana, – kreipėsi jis į mane, – ar matei jų veidus, kai mėginai joms įkąsti? Viena pati atrodė panaši į arklį! Vaike, tu esi stebuklas! Nežinau, gailėtis tavo pusbrolio Karimo ar jam pavydėti.

Tėvas išsišnirpštė nosį.

– Gyvenimas su tavim bus audringas – tai jau tikrai.

Nuo tėvo pritarimo man net galva apsvaigo. Atsisėdau ant grindų ir padėjau galvą jam ant kelių. Jis apglėbė mane per pečius, nusišypsojo padykėlei savo dukrai ir man norėjosi, kad ta akimirka niekada nesibaigtų. Pasinaudojau tarp mudviejų atsiradusio artumo valandėle ir įsidrąsinusi paklausiau tėvo, ar negalėčiau pamatyti Karimo prieš vestuves.

Tėvas pažiūrėjo į Sarą; jos išraiška, matyt, jį sujaudino. Jis patapšnojo sofą prie savęs ir pakvietė ją sėstis. Mes trys neištarėme nė žodžio, tačiau bendravome nematomais kartas rišančiais saitais.

Ali, apstulbintas tokio šeimos moterims rodomo dėmesio, atsišliejo į durų staktą ir stovėjo išsižiojęs, netekęs amo.

Saudo Arabijos moteris su tradiciniu beduinių šydu.

Vėjo gairinama Saudo Arabijos dykuma. Tokioje vietoje buvo palaidota princesės Sultanos motina ir užmiršta visų, išskyrus jos dukras.

Beveik visi saudoarabai vairuoja naujausių modelių automobilius, bet kupranugariai lieka brangūs jų širdžiai.

Masmako tvirtovė, garsi tuo, kad Abdel Azizas al Saudas čia įveikė Rašididus ir karalystė atiteko vis dar ją valdančiam Saudidų klanui.

Karalius Fahdas Al Saudas, 5-asis Saudo Arabijos karalius, dabar jau miręs.

Naftos turtingos Saudo Arabijos miestuose gausu šiuolaikinių pastatų.

Saudoarabės nešioja šydus net Raudonosios jūros paplūdimyje Džidoje.

Pagerbiant beduinų protėvius daug karališkų kambarių įrengiami kaip palapinės.

Nuotrauka, vaizduojanti krautuvę ir jos savininką aukso turgaus rajone Rijade, dykumoje įsikūrusioje Saudo Arabijos sostinėje.

Tradicinis Saudo Arabijos miestuose gyvenančių moterų šydas, dengiantis visą veidą.

Vienuoliktas skyrius

Karimas

Tėvas apstulbo, aš karčiai nusivyliau: Karimo šeima nenutraukė sužadėtuvių. Karimas su tėvu kitą savaitę atėjo pas mano tėvą į kontorą ir mandagiai paprašė leisti Karimui su manim susitikti – žinoma, deramai prižiūrint. Karimas išgirdo apie neįprastą mano elgesį ir jam neabejotinai buvo smalsu išsiaiškinti, ar aš visiška pamišėlė, ar tik baisi karštakošė.

Kai anksčiau maldavau leisti pasimatyti su Karimu, tėvas nieko neatsakė, bet vyro šeimos prašymas buvo visai kas kita. Tėvas ilgai svarstė šį reikalą su keliomis mūsų šeimos tetulėmis ir mano seserimi Nura ir galop davė teigiamą atsakymą.

Kai tėvas pranešė man šią žinią, šokau kambaryje tiesiog pašėlusi iš džiaugsmo. Aš pamatysiu vyrą prieš ištekėdama už jo! Seserys ir aš buvome priblokštos, nes mūsų visuomenėje tai nepriimta. Mes buvome kalinės, bet dabar pajutome, kad tos tvirtos tradicijų grandinės šiek tiek atsileidžia.

Karimo tėvai ir mano tėvas su Nura pranešė, kad po dviejų savaičių pavakare Karimas su motina ateis į mūsų vilą išgerti arbatos. Mudu su Karimu prižiūrės Nura, Sara, dvi mano tetulės ir jo motina.

Horizonte pasirodžius šiai galimybei kontroliuoti savo gyvenimą, gimė viltis – svajonė, kurios dar vakar nedrįsau įsileisti į savo mintis. Ėmiau jaudintis, spėlioti, ar Karimas pasirodys esąs mano skonio. Paskui šovė nauja, netikėta mintis: gal aš nepatiksiu Karimui! Ak, kad būčiau tokia graži kaip Sara ir vyrų širdys imtų daužytis iš geismo mane išvydus!

Dabar ištisas valandas spoksojau į veidrodį – keikiau savo menkutį kūną, sukau neklusnias trumpas garbanas. Nosis atrodė per maža veidui, akys blausios. Gal man būtų geriausia slėptis po skraiste iki vestuvių nakties!

Sara kikeno matydama, kaip kankinuosi, ir stengėsi paguosti: vyrams labai patinka smulkios moterys, ypač mažomis riestomis nosimis ir šypsančių akių. Nura – jos nuomonę visi gerbė – juokdamasi pasakė, kad visos šeimos moterys laiko mane labai gražia. Tiesiog aš niekada nesistengiu atrodyti graži; gal jau atėjo metas išryškinti patrauklius bruožus.

Staiga užsidegusi noru būti laikoma geidžiama moterimi, pareiškiau tėvui neturinti ko apsirengti. Nors mes, saudoarabės, gatvėje dengiamės skraistėmis, tamsius apdarus nusimetame, vos tik įžengiame į draugės namus. Mums neleidžiama kerėti priešingos lyties atstovų, tik sutuoktinius, todėl mes, moterys, stengiamės viena kitą priblokšti kruopščiai pasirinktais madingais apdarais. Šioje šalyje mes išties rengiamės dėl kitų moterų! Pavyzdžiui, Saudo Arabijoje moterys ateina į popietinę arbatėlę rūpestingai apsitaisiusios nėriniuotais atlaso apdarais, skoningai papuoštais neįkainojamais deimantais ir rubinais.

Daugelį mano draugių užsieniečių apstulbino giliausios iškirptės ir kūną vos dengiantys drabužėliai po neišvaizdžiomis abajomis. Jos man sakė, girdi, mes, Saudo Arabijos moterys, dėl drabužių, kuriuos pasirenkame vilkėti po juodomis skraistėmis ir abajomis, panašios į ryškiaspalvius egzotinius paukščius. Be abejo, mes, juodai apsitaisiusios moterys, sugaištame daugiau laiko ir padedame daugiau pastangų rinkdamosi drabužius negu vakarietės, galinčios atvirai puikuotis madingais apdarais.

Tėvo nereikėjo labai įkalbinėti: jis nepaprastai nudžiugo, kad rodau susidomėjimą vedybomis, nes baiminosi, jog jas sugriausiu. Nura su vyru lydėjo mane į Londoną, kur tris dienas beatodairiškai švaisčiau pinigus „Harrods“ prekybos centre. Baisiai stengiausi pranešti visoms pardavėjoms, kad kitą savaitę susitiksiu su sužadėtiniu. Nenorėjau, kad jos manytų, jog neturiu jokios pasirinkimo laisvės vien todėl, kad esu Saudo Arabijos princesė. Nusivyliau, kad nė viena neaikčiojo, nesistebėjo išgirdusi mano išdidžiai praneštą žinią. Laisviems žmonėms sunku suvokti, kokią vertę nedidelės pergalės turi tiems, kurie gyvena supančioti.

Londone Nura susitarė, kad mane pagražintų kosmetologai ir parinktų drabužių spalvas. Kai sužinojau, kad man geriausiai tinka smaragdinė, nusipirkau septyniolika tos spalvos apdarų. Stilistas susuko neklusnius mano plaukus į glotnų kuodą ir aš vaikščiodama po Londono parduotuvių rajonus maloniai nustebusi spoksodavau į tą rafinuotą nepažįstamą damą.

Arbatėlės dieną apsirengti man padėjo Sara ir Marsė. Vieną akimirką verkiau, kitą – keikiausi, kad neįmanoma atkurti tokios pat šukuosenos kaip Londone; staiga mano kambario tarpduryje pasirodė Huda.

– Saugokis! – sušuko ji žiūrėdama siauručiais plyšeliais virtusiomis akimis. – Pirma patirsi laimę, paskui naują vyrą atlydės nelaimė.

Mečiau į ją plaukų šepetį ir garsiai liepiau negadinti man dienos savo paistalais. Sara nusuko man ausį sakydama: „Kaip tau ne gėda?!“ – juk Huda tik sena moteris. Tačiau sąžinė manęs nė kiek negraužė, taip seseriai ir pasakiau. Sara atšovė, girdi, taip yra todėl, kad sąžinės aš tiesiog neturiu. Pykome viena ant kitos, kol suzvimbė vartų skambutis. Tada ji mane apkabino ir pasakė, kad labai gražiai atrodau su smaragdų žalumo suknele.

Aš išties tuoj pamatysiu ne savo vyro nuotrauką, bet jį patį, gyvą! Ausyse girdėjau besidaužančią savo širdį. Pajutau, kad visų akys nukrypo į mane, ir išraudau, o tai gadino mano suplanuotą pasirodymą svečiams. Ak, kad galėčiau grįžti į saugią vaikystę!

Bet baiminausi be reikalo. Negana to, kad Karimas buvo gražiausias vyras, kurį kada nors esu mačiusi, jausmingos jo akys glostyte glostė kiekvieną mano judesį ir aš pasijutau žaviausiu padaru žemėje. Mudu buvome supažindinti tvyrant įtampai, bet netrukus jau žinojau, kad jis nieku gyvu nenutrauks mūsų sužadėtuvių. Pamačiau turinti slaptą talentą, labiausiai padedantį moterims manipuliuoti žmonėmis siekiant savo tikslų: paaiškėjo, jog esu apsigimusi koketė. Pamačiau, kad man puikiai sekasi čiaupyti lūpas ir iš padilbų dirsčioti į Karimą. Įsivaizdavau, jog Karimas – tik vienas iš daugybės pretendentų į mano ranką, ir netvėriau džiaugsmu.

Karimo motina įdėmiai mane stebėjo, akivaizdžiai sunerimusi dėl tokios vilioklės kaip aš maivymosi. Sara, Nura ir mano tetulės skausmingai dirsčiojo viena į kitą. Užtat Karimas buvo užhipnotizuotas, ir niekas daugiau man nerūpėjo.

Prieš išeidamas su motina Karimas paklausė, ar gali man paskambinti kitą vakarą aptarti vestuvių planų. Papiktinau tetules, mat neatsiklaususi jų leidimo atsakiau:

– Žinoma. Gali skambinti bet kuriuo metu po devynių.

Karimui atsisveikinant padovanojau jam daug žadančią moters šypseną.

Nura, Sara ir tetulės kuo smulkiausiai dėstė man, kokias klaidas dariau, o aš sau niūniavau mėgstamą melodiją – libaniečių meilės baladę. Jos pareiškė, kad Karimo motina tikrai reikalaus atšaukti vestuves, nes aš, galima sakyti, gundžiau jos sūnų akimis ir lūpomis. Atkirtau, kad jos tik pavydi man, nes gavau progą pamatyti būsimą vyrą iki vestuvių. Parodžiau tetulėms liežuvį ir pasakiau, kad jos per senos, todėl negali suprasti, kas dedasi jaunoje širdyje. Palikau jas išpūtusias akis dėl tokio įžūlumo, užsirakinau vonioje ir ėmiau dainuoti, kiek išneša gerklė.

Vėliau susimąsčiau apie savo elgesį per arbatėlę. Jeigu Karimas būtų man nepatikęs, būčiau pasistengusi nepatikti jam. Jis man patiko, todėl dariau viską, kad jis mane pamiltų. Mano veiksmai buvo gerai apgalvoti: jeigu jis man būtų pasirodęs atstumiantis ir būčiau panorusi nutraukti mūsų sužadėtuves, būčiau valgiusi nesilaikydama etiketo, raugėjusi jo motinai į veidą ir išpylusi karštos arbatos jam ant kelių. Jeigu vis dar nebūčiau įtikinusi Karimo ir jo giminaičių, kad nesu verta būti jo žmona, gal net būčiau pagadinusi orą. Karimo ir jo motinos laimei, šoko jie tą popietę nepatyrė, nes jis man pasirodė patrauklus ir malonaus būdo. Pamačiau tekėsianti ne už nustekento gyvenimo senio ir man taip palengvėjo, kad pamaniau, jog meilė mums susijungus tarps.

Galvoje sukantis tokioms malonioms mintims, atidaviau Marsei šešis gražius apdarus iš savo drabužių spintos ir pasakiau jai prašysianti tėvą leisti pasiimti ją kartu į savo naujuosius namus.

Karimas paskambino man tą patį vakarą. Vos ne juokdamasis pasakė man, kad motina patarė jam manęs nevesti. Ji visa tirtėjo iš įsiūčio prisimindama mano įžūlumą ir pranašavo, kad sudaužysiu širdį vyriausiajam jos sūnui, dėl to visa šeima išgyvens tragediją.

Ką tik įsitikinau mokanti moteriškų gudrybių ir tai suteikė man pasitikėjimo savimi, tad kandžiai atkirtau, girdi, jam būtų geriausia paklausyti motinos patarimo.

Karimas sušnabždėjo, kad aš – jo svajonių mergina: karališkos kilmės pusseserė, protinga, linksma. Jis pareiškė negalįs pakęsti moterų, kurias jam perša motina; jos sėdi sustingusios kaip akmuo stengdamosi atspėti kiekvieną jo norą. Jam patinkančios drąsios moterys – su kokia pelyte jam pabostų. Gundomai kuždėdamas pridūrė, kad jam džiaugiasi akys į mane žiūrint.

Tada Karimas prašneko gluminančia tema: paklausė, ar aš apipjaustyta.6 Atsakiau turėsianti paklausti tėvo. Jis mane įspėjo:

– Ne, neklausk. Jei nežinai, vadinasi, nesi apipjaustyta.

Per savo naivumą paklausiau apie apipjaustymą prie vakarienės stalo. Tą vakarą tėvui atėjo eilė būti pas trečiąją žmoną, tad krikštasuolėje sėdėjo Ali. Pasibaisėjęs mano klausimu jis dunkstelėjo stiklinę į stalą ir pasisuko į Sarą laukdamas paaiškinimo. Aš toliau dažiau duoną į humuso7 lėkštę, tad iš pradžių nepastebėjau nerimo seserų žvilgsniuose. Pakėlusi akis pamačiau, kad visi prie stalo jaučiasi nesmagiai.

Ali įsijautęs į šeimos galvos vaidmenį trenkė kumščiu į stalą ir piktai paklausė, kur išgirdau šį žodį. Supratau, jog kažkas ne taip, ir prisiminiau Karimo įspėjimą, tad atsakiau nugirdusi kalbant tarnaites.

Ali sužaibavo į mane akimis pasmerkdamas už nežinojimą ir liepė Sarai iš ryto paskambinti Nurai – tegul ši pasikalba su „tuo vaikučiu“.

Dabar, mirus motinai, Nura kaip vyriausioji sesuo buvo atsakinga už tai, kad žinočiau tokius dalykus. Ali iškviesta ji atvažiavo į mūsų vilą kitą rytą prieš dešimtą ir nudrožė tiesiai į mano kambarį. Surūgusia mina pasakė, esą Ali skundžiąsis, kad ji prastai atlieka vyriausiosios dukters pareigas. Jis, Ali, ketinąs pranešti tėvui, ką pastebėjęs, ir kad esąs ja nepatenkintas.

Nura atsisėdo ant lovos krašto ir maloniu balsu paklausė, ką žinau apie vyro ir moters santykius. Pasitikėdama savimi atsakiau žinanti viską, ką galima žinoti.

– Man atrodo, tu nevaldai liežuvio, mažoji sese, – šypsodama atsakė Nura. – Gal tu žinai ne viską apie gyvenimą.

Netrukus ji išsiaiškino, kad užtat labai daug žinau apie sueitį.

Saudo Arabijoje, kaip ir didumoje arabų pasaulio, sekso tema laikoma tabu. Todėl moterys beveik vien apie jį tik ir kalba. Visuose moterų susibūrimuose nuolat kalbama apie seksą, vyrus ir vaikus.

Mano šalyje, kur moteriai ramybę gali suteikti tiek mažai užsiėmimų, pagrindinė pramoga – rinktis viena kitos būstuose. Neretai moterys susieina kas dieną, išskyrus penktadienį, nes ši diena skiriama tikėjimui. Mes susirenkame, gurkšnojame kavą ir arbatą, išsidrėbusios ant minkštų sofų valgome saldumynus ir liežuvaujame. Kai tik moteris ima dengtis skraiste, ji savaime tampa tokių susibūrimų dalyve.

Nuo tada, kai ėmiau nešioti skraistę, užgniaužusi kvapą klausiausi jaunamarčių pasakojant apie pirmą naktį. Kai kurios merginos priblokšdavo susirinkusias moteris pareikšdamos, kad seksas joms patinka. Kita prisipažindavo apsimetanti, neva vyro glamonės jai patinka, kad tik šis neparsivestų kitos žmonos. Dar kitos moterys seksu šlykštėdavosi; kol vyras smagindavosi, jos užsimerkusios kęsdavo su baime ir pasidygėjimu. Įdomu, kad viena kita moteris tokių diskusijų vengdavo ir joms vykstant nepraverdavo burnos – su tomis moterimis jų sutuoktiniai žiauriai elgdavosi lovoje, kaip nutiko ir Sarai.

Įsitikinusi, kad suprantu visas vedybinio gyvenimo subtilybes, Nura atskleidė man mažai dalykų, kurių nebūčiau iki tol žinojusi. Na, ji man išaiškino, kad mano, kaip žmonos pareiga, leistis glamonėjamai Karimo, kada tik šis panorės, nesvarbu, kaip tuo metu jausiuosi. Atšoviau, kad elgsiuosi kaip tinkama ir Karimas jėga neprivers manęs daryti to, ko nenoriu. Nura papurtė galvą: nei Karimas, nei joks kitas vyras nesitaikstys su žmonos spyriojimusi. Vedybinis guolis – jo teisė. Aš pareiškiau, kad Karimas bus ne toks. Jis niekados nesigriebs prievartos. Nura atsakė, kad joks vyras tokių dalykų nesupranta ir nėra ko tikėtis, kad supras, antraip nepakelsiu nusivylimo.

Norėdama pakeisti pokalbio temą paklausiau sesers apie apipjaustymą. Tyliu balseliu Nura pasakė man buvusi apipjaustyta, kai sulaukė dvylikos. Pasak jos, ši procedūra buvo atlikta ir trims po jos gimusioms seserims. Jauniausios šešios šeimos dukros išvengė šio barbariško papročio, nes įsikišo gydytojas iš Vakarų. Jis daug valandų atkalbinėjo mūsų tėvą nuo šio ritualo. Nura pridūrė: man be galo pasisekė, kad nepatyriau šios traumos.

Mačiau, kad sesuo tuoj apsiašaros. Paklausiau jos, kas nutiko.

Nura net nežinojo, kelių kartų mūsų šeimos moterys buvo apipjaustomos. Viena iš tų moterų buvo ir mūsų motina. Ji buvo apipjaustyta, kai tapo moterimi – kelios savaitės prieš vedybas. Nura tapo moterimi būdama keturiolikos; motina laikėsi vienintelės tuo atveju jai žinomos tradicijos ir susitarė atlikti Nuros apipjaustymo apeigas kaimelyje už kelių kilometrų nuo Rijado.

Buvo surengtos iškilmės, ištaisytos vaišės. Jaunoji Nura mėgavosi dėmesiu, rodomu iškilmių kaltininkei. Prieš pat apeigas motina pasakė Nurai, kad vyresnės moterys atliks nedideles apeigas, o ji, Nura, turinti gulėti labai ramiai. Viena moteris mušė būgnelį, kitos giedojo. Vyriausios moterys apspito išsigandusią mergaitę. Keturios moterys laikė iki juosmens nuogą Nurą prispaudusios prie paklodės, patiestos ant žemės. Seniausioji iškėlė ranką; Nura pasibaisėjo pamačiusi joje panašų į skustuvą įrankį. Sesuo ėmė klykti. Tada pajuto aštrų skausmą genitalijose. Moterys pakelė ją apkvaitusią nuo šoko ir pasveikino su branda. Paklaikusi iš baimės ji pamatė, kad iš žaizdų pliaupia kraujas. Nura buvo nunešta į palapinę, ten sutvarstytos žaizdos.

Žaizdos užgijo greitai, bet procedūros reikšmę ji suprato tik vestuvių naktį, kai patyrė nepakeliamą skausmą ir ištekėjo daug kraujo. Šitaip kartodavosi kaskart santykiaujant, todėl ji ėmė bijoti sueities su vyru, už kurio ką tik ištekėjo. Galiausiai pastojusi kreipėsi į gydytoją iš Vakarų; šis pasibaisėjo pamatęs jos randus. Jis paaiškino Nurai, kad jai pašalinti visi išoriniai lyties organai ir kad per kiekvieną sueitį ji neišvengiamai jus draskantį skausmą ir kraujuos.

Sužinojęs, kad dar trys Nuros seserys apipjaustytos ir kad kitų šešių veikiausiai laukia ta pati lemtis, jis maldavo, kad Nura prikalbintų tėvus apsilankyti jo klinikoje.

Trys kitos mano seserys apsilankė pas tą gydytoją. Jis pasakė, kad mūsų sesuo Baher sužalota dar baisiau, ir negalėjo suprasti, kaip ji ištveria lytinius santykius su vyru. Nura dalyvavo seserų apipjaustymo apeigose ir prisiminė, kad Baher priešinosi senėms, jai net pavyko pabėgti kelis žingsnius nuo kankintojų, bet šios ją sučiupo ir vėl paguldė ant čiužinio. Besipriešindama ji sukėlė didelę sumaištį ir neteko daug kraujo.

Gydytojas nustebo sužinojęs, kad apipjaustyti dukras reikalavo… mano motina. Ji pati ištvėrė šias apeigas ir neabejojo, kad to geidžia Alachas. Galiausiai gydytojui pavyko įtikinti mūsų tėvą, kad ši procedūra – visiška nesąmonė, be to, pavojinga sveikatai. Nura man sakė, kad buvau išgelbėta nuo žiauraus ir visiškai nereikalingo papročio.

Paklausiau Nuros, kodėl, jos manymu, Karimas klausia tokio dalyko. Sesuo atsakė, kad man pasisekė: vadinasi, jis laikosi nuomonės, jog moteris turi būti tokia, kokia išvydo šį pasaulį. Pasak jos, vyrai iš tam tikrų šalies vietų vis dar reikalauja, kad būsimos žmonos būtų apipjaustytos. Tai dar priklauso nuo to, kokioje šeimoje gimė mergina. Kai kurios šeimos vis dar neatsisako šios praktikos, o kitos užmiršo ją kaip barbarišką, nes kitaip to nė nepavadinsi. Pasak Nuros, Karimas tikriausiai nori, kad žmona irgi patirtų malonumą, o ne vien teiktų malonumą jam.

Nura išėjo ir aš likau su savo mintimis. Žinojau: man pasisekė, kad esu viena iš jaunesnių moterų šeimoje. Nukrėtė šiurpas pagalvojus, kokią traumą patyrė Nura ir kitos mano seserys.

Džiaugiausi, jog Karimui rūpi mano gerovė. Buvau bepradedanti manyti, kad dalis mano šalies moterų gali būti laimingos, nors ir kenčia nuo tradicijų, kurioms civilizuotoje visuomenėje ne vieta. Vis dėlto negalėjau mesti iš galvos visos šitos neteisybės. Mes, Saudo Arabijos moterys, galime patirti laimę, tik jeigu mus valdantys vyrai dėmesingi mums, antraip laukia vien sielvartas. Kad ir ką darytume, mūsų ateitis priklauso vien nuo mus valdančio vyro gerumo.

Suėmė miegas ir užsnūdau. Susapnavau, kad vilkėdama gražia smaragdų spalvos suknele laukiu savo jaunikio Karimo. Jis nepasirodė ir mano sapnas virto košmaru: mane vaikėsi šlykščios juodai apsirengusios senės su skustuvais ir šaukė reikalaudamos mano kraujo.

Pabudau drebėdama, išpilta prakaito ir surikau Marsei atnešti šalto vandens. Mane apėmė sielvartas, nes supratau bauginančios vizijos prasmę: svarbi kliūtis, trukdanti keistis ir išsivaduoti iš pasenusių papročių, yra pačios Saudo Arabijos moterys. Mano motinos kartos moterys buvo neišsilavinusios ir žinojo vien tai, ką jų vyrai sakė joms esant tiesa. Tragiška, kad tokioms tradicijoms kaip apipjaustymas neleido išnykti moterys, pačios nukentėjusios nuo žiauraus barbariškumo. Jos nematė skirtumo tarp praeities ir dabarties, todėl nesąmoningai padėjo vyrams, o šie stengėsi, kad mes ir toliau liktume užguitos tamsuolės. Net kai motinai buvo papasakota apie apipjaustymo grėsmę moters sveikatai, ji laikėsi įsikibusi šios praeities tradicijos; ji negalėjo įsivaizduoti, kad jos dukros eis ne tuo keliu, kurį teko sukarti jai, bijodama, kad bet koks nukrypimas nuo tradicijų sumenkins jų galimybes ištekėti.

Tik mes, šiuolaikiškos išsilavinusios moterys, galėjome pakeisti savo lyties gyvenimą. Mes turėjome tą galią savo rankose, savo įsčiose. Laukiau vestuvių dienos kupina ryžto. Būsiu pirma Saudo Arabijos moteris, atnešusi permainų į artimiausių žmonių ratą. Mano sūnūs ir dukros pavers Saudo Arabiją šalimi, verta visų savo piliečių, tiek vyrų, tiek moterų.

6 Mergaičių apipjaustymo paprotys ypač paplitęs Afrikoje, kai kuriose Azijos ir Artimųjų Rytų šalyse. Pašalinama visa varputė ar jos dalis, kartais net visi išoriniai lyties organai.

7 Artimuosiuose Rytuose paplitusi avinžirnių tyrė, valgoma kaip mirkalas.

Dvyliktas skyrius

Vestuvės

Prieš mano vestuves pasiruošimo kambaryje buvo neapsakomai linksma. Mane supo šeimos moterys; nė vienos negalėjai girdėti, nes prieš nepaprastas, įspūdingas iškilmes visos vienu metu kalbėjo ir juokėsi.

Buvau Nuros ir Achmedo rūmuose. Jie buvo baigti statyti likus vos kelioms savaitėms iki mano vestuvių dienos. Nura buvo patenkinta baigtu būstu ir jai magėjo, kad garsas apie jos rūmus pasklistų po visą Rijadą ir visi aikčiotų išgirdę, kokios sumos jiems išleistos ir kokie jie nepakartojami.

Man Nuros naujieji rūmai atrodė grasūs; buvau romantiško būdo, tad norėjau tuoktis Džidoje, prie jūros, bet tėvas užsispyrė: vestuvės bus tradicinės ir aš pirmą kartą nekėliau triukšmo, kai mano reikalavimų buvo nepaisoma. Jau prieš keletą mėnesių nusprendžiau draskytis nebent dėl itin svarbių reikalų, o dėl smulkmenų nusileisti. Nėra abejonės: šalies suvaržymai buvo bebaigią mane išsekinti.

Mūsų giminės moterys žarstė komplimentus gražiesiems rūmams ir Nura visa švytėjo iš laimės. Mudvi su Sara slapčia susižvelgėme, nes visai neseniai sutarėme: rūmai – itin prasto skonio.

Marmuriniai Nuros rūmai buvo milžiniški. Šimtai darbininkų iš Filipinų, Tailando ir Jemeno, prižiūrimi niekados nesišypsančių darbų vykdytojų iš Vokietijos, ištisus mėnesius dirbo dvidešimt keturias valandas per parą, kad sukurtų šitą siaubingą pastatą. Dažytojai, medžio bei metalo dirbinių meistrai ir architektai nerado bendros kalbos, todėl vieni rūmų elementai visiškai nederėjo su kitais.

Prieškambariai buvo auksuoti ir prabangiai išpuošti. Mudvi su Sara suskaičiavome šimtą aštuoniasdešimt paveikslų vien pirmajame vestibiulyje! Sara buvo priblokšta; pasak jos, meno kūrinius parinko žmogus, labai menkai tenutuokiantis apie didžiuosius meistrus arba visiškai apie juos negirdėjęs. Bekraštes grindis dengė akį rėžiantys kilimai, išsiuvinėti įvairiausiais paukščiais ir žvėrimis. Miegamieji buvo taip perpuošti, kad man juose slėgė širdį. Stebėjausi, kad to paties kraujo dukterys gali šitaip skirtingai justi stilių.

Nura klaikiai papuošė savo namus, užtat jos sodai buvo tikras šedevras. Rūmus juosė vejos, nusidriekusios beveik pusantro kilometro, su šen ir ten telkšančiais tvenkiniais, išmoningai prisodintos gėlių, krūmų ir medžių. Akį džiugino daugybė netikėtumų: skulptūros, spalvingi inkilai, trykštantys fontanai ir net vaikų karuselė.

Mudu su Karimu turėjome susituokti sode devintą vakaro. Nura žinojo, kad man labai patinka geltonos rožės, tad dabar tūkstančiai jų, lėktuvu atgabentų iš Europos, plūduriavo tvenkinyje šalia rožėmis dengto paviljono, kur Karimas ateis manęs išsivesti. Nura išdidžiai pranešė, esą žmonės jau šnabžda, kad tai dešimtmečio vestuvės.

Saudo Arabijoje nepriimta pranešti apie sužadėtuves ir vestuves – tie dalykai laikomi itin privačiais. Tačiau išgirdę paskalas apie išleistas sumas ir įspūdingą reginį iš visos šalies plūdo visų karališkosios šeimos šakų giminaičiai lenktyniaudami, kas ištaškys daugiau pinigų.

Trankiau savo tetules ir šaukiau, kai jos labai šiurkščiai šalino man gaktos plaukus. Klykdama iš skausmo klausiau, iš kur atsirado toks laukinis paprotys. Vyriausioji tetulė už tokį įžūlumą skėlė man antausį. Žiūrėdama man tiesiai į akis pareiškė, kad aš, Sultana, esu kvailas vaikas: man, kaip islamo tikėjimo šeimos dukrai, derėtų žinoti, jog Pranašas dėl švaros patarė kas keturiasdešimt dienų šalinti visus gaktos ir pažastų plaukus. Kaip visada užsispyrusi šaukte jai atrėžiau, jog šis paprotys nebeturi prasmės: juk šių laikų musulmonai turi karšto vandens ir muilo nešvarumams nuplauti. Tiems tikslams mums nebereikia dykumos smėlio!

Žinodama, kad ginčytis su manim beprasmiška, tetulė toliau atliko savo pareigą. Pribloškiau visas kambaryje garsiai pareikšdama, girdi, jeigu Pranašui būtų leista pasakyti savo nuomonę šiame šiuolaikinių patogumų amžiuje, jis padarytų galą tokiai kvailai tradicijai. Garsiai pridūriau: nėra ko nė sakyti, vien ši procedūra įrodo, kad mes, saudoarabai, esame panašūs į bukus mulus. Pėdiname vis tuo pačiu išmintu taku, kaip ir prieš mus ėjęs mulas, nors tas takas veda nuo bedugnės krašto į prarają. Tik virtę dvasingais eržilais, turinčiais tvirtą valią, žengsime į priekį ir paliksime praeityje tų primityvių padarų erą.

Giminaitės neramiai susižvelgė, mat baiminosi maištingos mano dvasios ir smagiai jautėsi tik savo nuomonės neturinčių moterų draugijoje. Joms atrodė vos ne stebuklas, kad buvau patenkinta man parinktu jaunikiu, bet visa mano giminė lengviau atsikvėps tik pasibaigus galutinėms apeigoms.

Mano nėriniuota suknelė buvo pasiūta iš skaisčiausio raudono audeklo, kokį tik man pavyko rasti. Aš, drąsi nuotaka, mėgavausi šokiruodama savo artimuosius – šie maldavo pasisiūdinti neryškios persikų spalvos ar šviesiai rožinį apdarą. Kaip buvau įpratusi, nenusileidau, nes žinojau esanti teisi. Net mano seserys galiausiai pripažino, kad ši sodri spalva dar labiau paryškina mano odą ir akis.

Svaigau iš laimės, kai Sara ir Nura per galvą užtraukė man suknelę ir ties liemeniu užsagstė sagutes.

Liūdesio akimirka atėjo, kai Nura pakabino Karimo dovanotą rubinų ir deimantų vėrinį man ant kaklo. Niekaip nepajėgiau atsikratyti vaizdo, kaip aš, vaikas, sėdėjau ant grindų ir žiūrėjau į motiną, segančią Sarai ant kaklo jai nemielus papuošalus. Praėjo vos dveji metai, bet atrodė, kad dabar – kitas gyvenimas, kad nebe ta ir aš, Sultana. Mečiau iš galvos niūrias mintis ir nusišypsojau: motina tikriausiai švytinčiomis iš pasitenkinimo akimis stebi mane iš tolo. Pasilenkus paimti vien iš brangakmenių pagamintos pavasario gėlių puokštės, Saros sukurtos šia proga, korsažas taip smaugė, kad vos galėjau įkvėpti.

Žvelgdama besišypsančioms seserims į veidus pranešiau:

– Aš pasiruošusi.

Atėjo metas atversti naują gyvenimo lapą.

Būgnų tratėjimas nustelbė iš Egipto atsivežtą orkestrą. Su Nura prie vieno šono, Sara prie kito išdidžiai pasirodžiau sode nekantriai laukiantiems svečiams.

Kaip visada per Saudo Arabijos vestuves oficiali ceremonija buvo atlikta anksčiau. Karimas su giminaičiais lūkuriavo vienoje rūmų dalyje, aš su saviškiais – kitoje; aukštas dvasininkas nuėjo pirma pas vieną, paskui pas kitą ir paklausė, ar sutinkame imti vienas kitą į sutuoktinius. Mudviem su Karimu nebuvo leista ištarti priesaikos vienas kito akivaizdoje.

Mūsų šeima jau šventė keturias dienas ir naktis. Pasirodžius viešnioms, iškilmės tęsis dar tris paras. Šio vakaro ceremonija tebuvo scena, pastatyta mylintiesiems, kad galėtų mėgautis jaunyste ir viltimi. Tai buvo mūsų didingasis vakaras.

Po pirmo mudviejų susitikimo Karimo daugiau nemačiau; nuo tada pasimatymus mums atstojo ištisos valandos žaismingų pašnekesių telefonu. Dabar savo tėvo lydimas Karimas iš lėto ėjo link paviljono. Šis neprilygstamas gražuolis bus mano vyras.

Dėl kažkokios keistos priežasties mane kerėjo jo širdies plakimas. Stebėdama, kaip virpa jo gerklė, skaičiavau dūžius. Vaizduotė nusinešė mane į jo krūtinę, į tą kupiną romantikos kampelį, ir tada pamaniau: „Ta širdis mano. Aš vienintelė turiu galios priversti ją plakti iš laimės ar kančios.“ Ši mintis kiek vėsino jaunos merginos įkarštį.

Galop Karimas aukštas, tiesus atsistojo priešais ir staiga mane apėmė nesuvaldomos emocijos. Jutau, kad lūpos tirta, akys pritvinksta ašarų ir vos susitvardžiau nepravirkusi. Karimas pakėlė mano šydą ir mudu pratrūkome juoku iš neregėto emocijų ir džiaugsmo antplūdžio. Susirinkusios moterys ėmė garsiai ploti ir trypti: Saudo Arabijoje jaunoji ir jaunasis retai būna taip akivaizdžiai patenkinti vienas kitu.

Negalėjau atplėšti akių Karimui nuo veido. Tiesiog negalėjau patikėti tuo, kas vyksta. Aš, vaikas, dar neseniai skendėjau tamsoje, bet dabar, užuot kaip kitos bijojusi savo jaunikio, žinojau, kad jis atneš man saldžią laisvę, išvaduos iš jaunų dienų vargo.

Nekantraudami likti vienudu, po ceremonijos pabuvome trumpai, kol priėmėme draugių ir moteriškosios lyties giminių sveikinimus. Karimas mėtė auksines monetas iš aksominių kapšelių būreliams linksmų viešnių, o aš išsprūdau persivilkti kelioniniais drabužiais.

Norėjau pasikalbėti su tėvu, bet jis išskubėjo iš sodo, vos tik atliko savo pareigą. Jam akmuo nusirito nuo širdies: jauniausia, daugiausiai rūpesčių kelianti pirmosios žmonos duktė saugiai ištekinta, jam nebereikia už ją atsakyti. Iki skausmo trokštas, išsvajotas mudviejų artumas, taip ir netapo tikrove.

Karimas man pažadėjo, kad į povestuvinę kelionę leisimės kur tik aš panorėsiu, ir darysime viską, ko aš užsigeisiu – kiekvienas mano noras jam įsakymas. Džiūgaudama kaip maža mergaitė išvardijau visas vietas, kurias noriu pamatyti, ir viską, ką noriu nuveikti. Pirmiausia pagyvensime Kaire, iš jo vyksime į Paryžių, Niujorką, Los Andželą ir Havajus. Aštuonias brangias savaites mėgausimės laisve nuo slegiančios Saudo Arabijos.

Pasipuošusi smaragdų spalvos šilkiniu kostiumėliu atsisveikindama apkabinau seseris. Sara gailiai raudojo ir nenorėjo manęs paleisti. „Būk narsi“, – vis kuždėjo jinai ir man plyšo širdis dėl sesės, nes puikiai supratau, kad ją amžinai persekios vestuvių nakties prisiminimai. Metams bėgant nebent išblės medaus mėnesio įspūdžiai.

Užsidengiau garsaus dizainerio sumodeliuotą kostiumėlį juoda abaja, skraiste ir įsitaisiau ant užpakalinės mersedeso sėdynės šalia jaunojo. Keturiolika mano krepšių jau buvo nuvežti į oro uostą.

Kad niekas mums netrukdytų, Karimas išpirko visas pirmos klasės vietas lėktuve. Stiuardesės libanietės plačiai šypsojosi matydamos mudu kvailiojant. Turėjome atrodyti kaip paaugliai, nes niekados nesimokėme asistavimo meno.

Pagaliau atskridome į Kairą, paskubomis perėjome muitinę ir vairuotojas nuvežė mus į prabangią vilą ant senojo Nilo kranto. Karimo tėvui priklausančią vilą aštuonioliktame amžiuje pasistatydino turtingas turkų pirklys. Restauruodamas Karimo tėvas grąžino jai pirminę prabangą ir įrengė trisdešimt kambarių su arkiniais langais, išeinančiais į prašmatnų sodą. Kambarių sienos buvo klotos pilkšvai mėlynomis plytelėmis, įmantriai išraižytos visokiais padarais. Jutau, kad jau pats pastatas mane suviliojo. Pasakiau Karimui, kad čia puiki aplinka vedybiniam gyvenimui pradėti, ir jis net nosį užrietė iš pasididžiavimo.

Mintyse palyginau nepriekaištingai išpuoštą vilą su neskoningomis Nuros rūmų įmantrybėmis. Staiga suvokiau, kad pinigai savaime neapdovanoja meniniu skoniu mano tėvynainių ir net mano artimųjų.

Man buvo tik šešiolika, taigi visai dar vaikas, bet mano vyras suprato, kaip jaučiuosi, ir padėjo man įžengti į suaugusiųjų pasaulį pasiūlydamas unikalų sprendimą. Jis kaip ir aš nepritarė mūsų šalies santuokos tradicijoms. Pasak jo, nepažįstami žmonės neturi suartėti, net jeigu jie vyras ir žmona. Jo nuomone, vyras ir moteris turi gauti laiko pažinti vienas kito paslaptis, dėl kurių ir auga geismas. Karimas man pasakė prieš daugel savaičių nusprendęs, kad mudu po vedybų elgsimės taip, kaip kitose šalyse poros elgiasi prieš susituokdamos, o kai būsiu pasirengusi, pati ir pasakysiu: „Noriu pažinti tave visą.“

Dienas ir naktis leidome žaisdami. Eidavome į restoranus, jodinėjome žirgais aplink piramides, vaikštinėjome po žmonių knibždančius Kairo turgus ir kalbėdavomės. Tarnus glumino tie laimingi sutuoktiniai: atsisveikindami prieš naktį jie nekaltai pasibučiuodavo ir pasukdavo į atskirus miegamuosius.

Ketvirtą naktį įsitempiau savo vyrą į lovą. Paskui, padėjusi mieguistą galvą Karimui ant peties, sukuždėjau: būsiu viena iš tų begėdžių jaunų Rijado žmonų, kurios linksmai prisipažįsta, kad joms patiko mylėtis su savo vyru.

Niekada nebuvau Amerikoje, todėl nekantravau susidaryti nuomonę apie žmones, kurie skleidžia savo kultūrą po visą pasaulį, bet patys, rodos, taip menkai jį pažįsta. Mane išgąsdino įžūlūs, nemandagūs niujorkiečiai. Nudžiugau, kai nuvykome į Los Andželą – maloni, rami jo aplinka arabams geriau pažįstama.

Kalifornijoje, kur kelias savaites bendravome su pakiliai nusiteikusiais amerikiečiais iš bemaž visų šalies kampelių, pareiškiau Karimui, kad man patinka tie keisti, balsingi amerikiečiai. Kai jis paklausė kodėl, man sunkiai sekėsi žodžiais išsakyti, ką jaučiu širdyje.

– Manau, šis įstabus kultūrų mišinys labiau priartino civilizaciją prie tikrovės negu kurioje nors kitoje šalyje per visą istoriją, – galop pasakiau. Aiškiai mačiau, jog Karimas nesupranta, ką noriu pasakyti, tad mėginau paaiškinti: – Labai retoje šalyje pavyksta užtikrinti laisvę visiems piliečiams nesukeliant suirutės, o šiame milžiniškame krašte to pavyko pasiekti. Iš pažiūros neįmanoma, kad daugybė žmonių išliktų laisvės kelyje, kai esama tiekos alternatyvų. Tik įsivaizduok, kas įvyktų Amerikos dydžio arabų šalyje: ji kas minutę pradėtų karą, nes kiekvienas vyras būtų įsitikinęs, jog jis vienintelis žino, ko reikia, kad visiems būtų gera! Mūsų kraštuose vyrai nemato toliau savo nosies. Čia – kas kita.

Karimas apstulbęs į mane pažiūrėjo. Jam buvo neįprasta, kad moteris domėtųsi platesnio masto problemomis, tad iki paryčių klausinėjo mano nuomonės apie įvairius dalykus. Aiškiai mačiau, kad mano vyras neįpratęs matyti moterį, turinčią savo nuomonę. Rodės, jis baisiai apstulbo, kad aš mąstau politikos klausimais ir apie padėtį pasaulyje. Galop pabučiavo man į kaklą ir pasakė, kad mudviem grįžus į Rijadą tęsiu mokslus.

Suerzinta globėjiško jo tono atšoviau nežinojusi, kad dėl mano mokslų gali būti kokių diskusijų.

Planuota aštuonių savaičių povestuvinė kelionė truko ištisas dešimt. Tik po Karimo tėvo skambučio nenoromis grįžome į savo šeimas. Kaip dauguma Saudo Arabijos jaunavedžių gyvensime pas jaunojo tėvus, kol mums bus pastatydinti atskiri rūmai.

Žinojau, Karimo motina jaučia man antipatiją. Dabar ji turėjo galimybę paversti mano gyvenimą kančia. Galvojau, kokia kvaila buvau, kai nepaisydama tradicijų užsitraukiau jos panieką, ir keikiau save visai negalvojusi apie ateitį, kai per patį pirmą susitikimą nuteikiau anytą prieš save. Žinojau, jog Karimas, kaip ir visi arabai, nieku gyvu nepalaikys žmonos, nesutariančios su jo motina. Turėsiu ateiti pas ją su ištiesta alyvos šakele.

Lėktuvui ruošiantis leistis Rijade, manęs laukė nemalonus netikėtumas: Karimas man priminė skraistę. Puoliau dangstytis juodu audeklu ir skaudžiai pajutau besiilginti saldaus laisvės kvapo, pradėjusio blėsti iš atminties, vos tik lėktuvas įskrido į Saudo Arabijos oro erdvę.

Įžengėme į Karimo motinos rūmus pradėti vedybinio gyvenimo ir gerklę man užgniaužė baimės kamuolys. Tada dar nenutuokiau taip nepatikusi anytai, kad ši jau ėmė regzti kėslus, kaip nutraukti laimingą mūsų sąjungą.

Tryliktas skyrius

Vedybinis gyvenimas

Jeigu mano motinos kartos Saudo Arabijos moterų gyvenimą reikėtų apibūdinti vienu žodžiu, tiktų „laukimas“. Visą gyvenimą jos laukia. Tos eros moterims buvo draudžiama mokytis ir dirbti, tad joms liko tik laukti: kol ištekės, kol pagimdys, kol sulauks vaikaičių ir kol pasens.

Arabų kraštuose senatvė atneša moterims didžiulį pasitenkinimą, ypač toms, kurios pelno garbę pagimdydamos daug sūnų ir šitaip užtikrindamos, kad šeimos linija bus pratęsta.

Mano anyta Nura visą gyvenimą laukė, kol marti pelnys jai garbę, kurią dabar jautėsi užsitarnavusi. Karimas buvo vyriausias jos vaikas, jos mylimiausias sūnus. Pagal iš senovės atėjusius Saudo Arabijos papročius pirmagimio sūnaus žmona privalo šokti pagal jo motinos dūdelę. Kaip ir visos jaunos moterys žinojau šią tradiciją, bet aš dažnai pamirštu tikrovę, o tada ateina laikas, kai tenka mokėti už padarinius.

Be abejo, daug kur trokštama vyriškosios lyties kūdikio, bet šiuo atžvilgiu jokia šalis neprilygsta arabų kraštams, kur moteris, kol dar gali gimdyti, turi ištverti siaubingą įtampą laukdama, kad gimtų sūnus. Sūnūs – vienintelė vedybų priežastis, vyro pasitenkinimo laidas.

Vyriškosios lyties vaikai vertinami taip didžiai, kad tarp motinos ir sūnaus atsiranda tiesiog nuožmus ryšys. Jųdviejų negali išskirti niekas, nebent tik kitos moters meilė. Nuo tos akimirkos, kai susituokėme, Karimo motina žiūrėjo į mane ne kaip į laukiamą šeimos narę, o kaip į varžovę. Aš galėjau suvaryti pleištą į Nuros ir sūnaus sutarimą; man pasirodžius ji pasijuto dar nelaimingesnė negu iki tol. Prieš keletą metų jos gyvenimas netikėtai pasisuko kita linkme ir moteris tiesiog pritvinko pagiežos.

Nura, pirmoji Karimo tėvo žmona, pagimdė jam septynis gyvus likusius vaikus, iš jų tris sūnus. Kai Karimui buvo keturiolika, tėvas vedė antrą žmoną, nepaprastai gražią, žavingą libanietę. Nuo tos akimirkos tarp sienų, juosiančių dviejų žmonų rūmus, nebuvo taikos.

Nura, niekingos sieliūkštės moteris, į antrą vyro santuoką žiūrėjo itin piktanoriškai. Degdama neapykanta ji kreipėsi į kerėtoją iš Etiopijos, tarnaujantį karaliaus rūmuose, bet už atlygį teikiantį paslaugas kitiems karališkosios šeimos nariams, ir sumokėjo jam didžiulius pinigus, idant šis užkeiktų libanietę ir ši negalėtų turėti vaikų. Besididžiuojanti savo vaisingumu Nura buvo įsitikinusi, kad jos vyras išsiskirs su libaniete, jei ši negalės pagimdyti jam sūnų.

Paaiškėjo, jog Karimo tėvas libanietę myli; jis jai pasakė, kad jam nė motais, pagimdys jinai jam vaikų ar ne. Metai bėgo ir Nura suprato: libanietė vaikų neturės, bet vyras su ja nesiskirs. Didžiausias akstinas Nurai gyventi dabar buvo siekis, kad vyras pamestų antrąją žmoną; taigi ji vėl kreipėsi į kerėtoją ir sumokėjo jam dar daugiau pinigų prašydama atsiųsti libanietei mirties debesį.

Išgirdęs rūmuose paskalas apie Nuros užmačias, Karimo tėvas įsiuto ir ją užsipuolė. Jis prisiekė: jeigu libanietė mirs anksčiau už Nurą, jis su Nura išsiskirs, gėdingai išvys ir uždraus bendrauti su savo vaikais.

Įsitikinusi, kad libanietė nevaisinga dėl raganiaus kerų, Nura dabar persigando, jog moteris mirs: juodosios magijos kerų juk tikrai neatšauksi. Nuo tada Nura buvo priversta saugoti antrąją Karimo tėvo žmoną. Jos gyvenimas dabar tapo kančia, nes turėjo stengtis gelbėti gyvybę moters, kurią mėgino nužudyti pasitelkusi į pagalbą juodąją magiją.

Nuros rūmuose dėjosi keisti dalykai. Nelaiminga Nura koneveikė visus aplinkinius, išskyrus savo vaikus. Aš buvau svetimo kraujo, Karimas be galo mane mylėjo, tad, aišku, tapau jos taikiniu. Neapsakomą jos pavydą matė visi, tik ne Karimas; kaip dauguma sūnų jis nematė nieko bloga, kad motina jam tokia atsidavusi. Nura, brandi moteris, matyt, nestokojo išminties, nes Karimui girdint puikiai apsimesdavo mane mylinti.

Kas rytą linksma palydėdavau Karimą iki vartų. Jis sunkiai dirbo savo advokatų kontoroje, tad išeidavo iš namų devintą – Saudo Arabijoje mažai žmonių, juolab princų, pradeda darbą taip anksti. Retas karališkosios šeimos narys keliasi anksčiau negu dešimtą ar vienuoliktą.

Esu įsitikinusi, kad Nura stebėdavo mus pro savo miegamojo langą, nes vos tik Karimui išėjus užsiverdavo vartai, ji imdavo šaukti mane lyg į gaisrą. Jai netiko nė vienas iš namie dirbančių trisdešimt trijų tarnų – atnešti karštos arbatos ji kviesdavo tik mane.

Visą vaikystę su manimi prastai elgėsi mano šeimos vyrai, tad nebuvau nusiteikusi antrą savo gyvenimo dalį kentėti engiama moters, netgi Karimo motinos.

Kurį laiką nekėliau balso, bet anyta netruko įsitikinti turinti kur kas rimtesnę priešininkę negu tamsias užmačias galvoje slepianti senė. Be to, arabų patarlė byloja: „Kantrybė – sprendimų raktas.“ Kad išvengčiau nesėkmės, maniau būsiant geriausia klausyti šių išmintingų žodžių, nuo neatmenamų laikų perduodamų iš kartos į kartą. Pasiryžau būti kantri ir laukti progos, kada galėsiu išsivaduoti iš Nuros gniaužtų.

Laimė, laukti teko neilgai. Jaunesnysis Karimo brolis Munyras neseniai baigė studijas Amerikoje ir parsirado namo. Pyktis, apėmęs jį, kad grįžo į Saudo Arabiją, ne juokais sudrumstė namų ramybę.

Apie priverstinę moterų gyvenimo Saudo Arabijoje monotoniją prirašyta daug, o štai perniek nuėjusiam daugybės mūsų jaunų vyrų gyvenimui skiriama mažai dėmesio. Tiesa, jų gyvenimas yra rojus, palyginti su moterų; vis dėlto ir jam daug ko trūksta, tad nemažai šalies jaunuolių ištisas valandas nuobodžiauja ilgėdamiesi kokių nors įdomybių. Šalyje nėra kino teatrų, klubų, skirtingų lyčių atstovai negali net kartu pavakarieniauti restorane – nebent būtų vyras ir žmona, brolis ir sesuo ar tėvas ir dukra.

Vos dvidešimt dvejų metų Munyras, įpratęs prie Amerikos visuomenės laisvių, nesidžiaugė grįžęs į Saudo Arabiją. Jis ką tik baigė verslo mokyklą Vašingtone ir tikėjosi gauti darbą – skirstyti valstybinius užsakymus. Laukdamas progos įrodyti turintis gyslelę susižerti dideles pinigų sumas – tokią aistrą turi visi princai – jis susidėjo su pulkeliu šeimos princų, pagarsėjusių rizikingu elgesiu. Jie rengdavo vakarėlius, į kuriuos kviesdavosi ir moterų, arba patys eidavo į tokius mišrius susibūrimus. Tarp dalyvių būdavo abejotinos dorovės svetimšalių moterų, dirbančių įvairiose ligoninėse ir oro linijų bendrovėse.

Narkotikų ten būdavo per akis, taigi dažnas iš tų princų tapo priklausomas nuo jų, alkoholio ar nuo vieno ir kito. Aptemusiose nuo narkotikų ar svaigalų smegenyse suliepsnojo nepasitenkinimas šalį valdančiais giminaičiais. Tų jaunuolių nebetenkino šalies modernizacija, jiems reikėjo, kad ji suvakarėtų, todėl karštai troško revoliucijos. Nieko nuostabaus, kad iš dyko buvimo jie ėmė pavojingai kalbėti ir elgtis, tad netrukus tos jų revoliucinės intrigos iškilo aikštėn.

Karalius Faisalas, jaunystėje pats buvęs vėjavaikis, bet tapęs dievobaimingu šalies valdovu, įdėmiai stebėjo jaunųjų giminaičių veiksmus ir susirūpinęs mėgino apsaugoti nuo dykaduoniavimo blogybių. Jo nurodymu kai kurie rūpesčių keliantys princai buvo įtaisyti į šeimos verslą, kiti į karinę tarnybą.

Karalius Faisalas išsikvietė Munyro tėvą ir išsakė jam susirūpinimą netinkamu sūnaus elgesiu. Tėvui grįžus namo, išgirdau jo kabinete garsiai rėkiant piktais balsais. Aš ir kitos šeimos moteriškės bemat prisiminėme, kad žemėlapių kambaryje priešais kabinetą laukia skubus darbas. Neatitraukdamos akių nuo žemėlapių, ausis atsukusios į kabineto pusę, aikčiojome girdėdamos, kaip Munyras kaltina šalį valdančią šeimą korupcija ir pinigų švaistymu. Munyras prisiekė su draugais įvykdysiąs permainas, kurių taip reikia karalystei. Svaidydamasis prakeiksmais ir raginimais sukilti jis išlėkė iš rūmų.

Munyras tvirtino, kad šalis turi žengti į ateitį, bet neaišku, kiek buvo atsidavęs tam siekiui, o jo veiksmai kėlė nerimą. Jis padarė klaidą: leidosi suviliojamas svaigalų ir lengvų pinigų.

Retas užsienietis šiandien žino, kad iki 1952 metų alkoholis kitatikiams (t. y. ne musulmonams) Saudo Arabijos Karalystėje nebuvo uždraustas. Draudimą įvedė pirmasis mūsų karalius Abdel Azizas dėl dviejų tragiškų įvykių, į kuriuos buvo įsivėlę princai.

Penktojo dešimtmečio pabaigoje princas Nasiras, mūsų valdovo sūnus, grįžo iš Jungtinių Amerikos Valstijų pasikeitęs. Jis įsitikino, koks gundantis yra alkoholio ir jokių suvaržymų nesaistomų Vakarų moterų derinys. Jis padarė išvadą, kad jeigu nori būti dievinamas moterų, reikia turėti svaigalų.

Nasiras ėjo Rijado gubernatoriaus pareigas, todėl jam neiškilo daug kliūčių įsigyti slaptų šio geidžiamo skysčio atsargų. Nasiras rengė draudžiamus vakarėlius ir linksmino juose ne tik vyrus, bet ir moteris. 1947 metų vasarą, po vakarėlio, trukusio iki išnaktų, septyni jo dalyviai mirė nuo metilo alkoholio. Tarp aukų būta ir moterų.

Nasiro tėvas karalius Abdel Azizas taip įniršo dėl šios beprasmiškos tragedijos, kad pats sumušė sūnų ir įsakė įkišti jį į kalėjimą.

Vėliau, 1951-aisiais, kitas karaliaus sūnus Mišaris girtas nušovė Britanijos vicekonsulo pavaduotoją ir vos nenužudė jo žmonos. Senajam karaliui trūko kantrybė. Nuo to laiko Saudo Arabijoje alkoholis uždraustas, bet buvo prasimanyta visokių gudrybių parūpinti jo per juodąją rinką.

Saudoarabai reaguoja į draudimus panašiai kaip kitų šalių žmonės: tai, kas draudžiama, ima dar labiau vilioti. Diduma mano pažįstamų vyrų ir moterų Saudo Arabijoje susibūrimuose geria, dažnas tapo rimtai priklausomas nuo svaigalų. Visuose saudoarabų namuose, kuriuose esu buvusi, šeimininkai galėjo pasiūlyti svečiams įvairių geriausių ir brangiausių alkoholinių gėrimų.

Po 1952 metų škotiško viskio butelio kaina pašoko iki 650 Saudo rialų (200 JAV dolerių). Galėjai pralobti įveždamas į šalį ir parduodamas šį uždraustą gėrimą. Munyras ir du jo pusbroliai, aukšto rango princai, laikėsi nuomonės, kad alkoholį reikia legalizuoti, todėl bendromis jėgomis ėmė sunkvežimiais gabenti uždraustus svaigalus iš Jordanijos ir netrukus pasakiškai pralobo.

Jeigu pasieniečiams kildavo įtarimų dėl krovinio, jiems būdavo duodamas kyšis. Vienintelė kliūtis alkoholio kontrabandai – amžinai besibastantys Dorovės skatinimo ir kovos su ydingu elgesiu būriai. Juos įsteigė mutava. Šie dvasininkai dreba iš pykčio matydami, kaip įžūliai elgiasi Saudo Arabijos karališkosios šeimos nariai. Juk šie labiau negu kas nors kitas turėtų laikytis islamo įstatymų, tačiau atkakliai rodo, kad Pranašo pamokymai skirti ne jiems.

Vieno iš tokių būrių nariai netrukus sužlugdė Munyrą ir patys to nenujausdami padėjo man atsikratyti įkyrios anytos.

Atėjo šeštadienis, prasidėjo nauja savaitė (penktadienį musulmonai skiria tikėjimui). Tos dienos nė vienas iš Karimo artimųjų niekuomet neužmirš.

Paniuręs Karimas įėjo pro duris išvargęs po karštos, varginančios dienos kontoroje ir pamatė motiną ir žmoną šiurkščiai besistumdančias. Išvydusi sūnų Nura pamėgino įtraukti ir jį į tą keistą karą su marčia. Ji raudodama garsiai pareiškė Karimui, kad aš, Sultana, rodau didžiausią nepagarbą jo motinai ir be jokios akivaizdžios priežasties pradėjau su ja peštynes.

Bėgdama iš veiksmo vietos ji įgnybo man į ranką. Dar labiau užpykau ir ją nusivijau. Būčiau tvojusi, bet įsikišo Karimas. Nura rūsčiai dėbtelėjo į mane ir pasisukusi į Karimą leido suprasti, kad esu netikusi žmona; jeigu jis pasidomėtų, ką aš darau, jam neliktų nieko kita, kaip su manim išsiskirti.

Bet kurią kitą dieną Karimas tikriausiai būtų nusijuokęs iš mūsų kvailo, vaikiško barnio: juk moterys, turinčios marias laiko, bet labai mažai veiklos, linkusios peštis dėl menkniekių. Tačiau prieš kelias valandas jo finansų makleris iš Londono pranešė, kad praėjusią savaitę Karimas akcijų biržoje prarado daugiau negu milijoną dolerių. Bjauriai nusiteikęs jis nieko nelaukdamas sureagavo į smurtą. Joks arabas niekados nepaprieštaraus motinai, todėl Karimas skėlė man tris antausius. Jis nenorėjo sukelti skausmo, tik įžeisti, tad nuo tų pliaukštelėjimų man tik paraudo skruostai.

Tvirtą būdą įgijau nesulaukusi nė penkerių. Matydama ateinančią bėdą esu linkusi nervintis. Pavojui prisiartinus, kiek apsiraminu. Kai grėsmė čia pat, aš taip įtūžtu, kad net išsipučiu. Na, o susikibusi su užpuoliku nejaučiu baimės ir grumiuosi iki galo beveik negalvodama, jog galiu nukentėti.

Prasidėjo mūšis. Tvojau Karimui reta, neįkainojama vaza, tiesiog pasitaikiusia po ranka. Jis negavo į galvą, nes spėjo pasitraukti kairėn. Vaza trenkėsi į šimtus tūkstančių dolerių kainavusį Monė paveikslą ir subyrėjo į šipulius; vandens lelijas vaizduojančios drobės irgi neliko. Baisaus įsiūčio pagauta čiupau brangią rytietišką dramblio kaulo statulėlę ir sviedžiau Karimui į galvą.

Trenksmai ir mūsų riksmai sukėlė namus ant kojų. Garsiai šaukdami prie mūsų pripuolė tarnai ir moterys. Karimas jau suprato, kad nusiaubsiu kambarį, kuriame gausu mylimų tėvo turtų. Norėdamas sustabdyti vožė man kumščiu į smakrą. Mane apgaubė juoda kaip rašalas tamsa.

Kai atsimerkiau, Marsė stovėjo palinkusi prie manęs ir varvino ant veido šaltą vandenį iš išmirkyto audeklo. Tolumoje išgirdau garsius balsus ir pamaniau, kad vis dar nesibaigė maišatis dėl mudviejų su Karimu peštynių.

Ne, paaiškino Marsė, naujas triukšmas kilo dėl Munyro. Karalius Faisalas išsikvietė Karimo tėvą dėl alkoholio konteinerio, iš kurio vežant Rijado gatvėmis ėmė tekėti šis draudžiamas skystis. Vairuotojas egiptietis sustojo prie krautuvėlės nusipirkti sumuštinio; stiprus alkoholio tvaikas sutraukė prie automobilio visą minią. Dorovės skatinimo ir kovos su ydingu elgesiu būrys sulaikė vairuotoją; šis iš baimės išdavė Munyrą ir dar vieną princą. Apie incidentą buvo pranešta Religijos tarybos vadovui, šis kreipėsi į karalių. Karalius įtūžo – taip nutikdavo retai.

Karimas su tėvu iš vilos nuvažiavo į karaliaus rūmus. Vairuotojai buvo išsiųsti ieškoti Munyro. Aš dėjau pavilgus ant ištinusio smakro ir rezgiau naują keršto Nurai planą. Girdėjau ją sielvartingai aimanuojant; susikaupiau ir nulipau įvijais laiptais klausydamasi, iš kur sklinda rauda. Aš, toli gražu ne šventoji, norėjau patirti kuo didesnį malonumą matydama jos širdgėlą. Jos šauksmai atvedė mane į svetainę. Jei ne skaudamas smakras, būčiau nusišypsojusi: Nura, susmukusi kambario kampe, riksmais prašė Alacho išgelbėti jos mylimą Munyrą nuo karaliaus ir dvasininkų rūstybės.

Pamačiusi mane Nura bemat nutilo. Galiausiai niekinamai pažiūrėjo ir tarė:

– Karimas man pažadėjo su tavim išsiskirti. Jis mano, kad arabų patarlė: „Tas, kuris užauga su įpročiu, su juo ir miršta“, byloja tiesą. Tu užaugai laukinė. Tokiai kaip tu ne vieta šioje šeimoje.

Nura tikėjosi ašarų ir maldavimų – taip paprastai elgiasi atsidūrusieji beviltiškoje padėtyje – ir įdėmiai stebėjo mano veidą. Atšoviau, kad pati reikalausiu skyrybų su jos sūnumi. Pareiškiau, kad Marsė jau krauna mano krepšius; nė valandai nepraėjus paliksiu jos slogius namus. Norėdama dar labiau ją įžeisti, per petį surikau prikalbinsianti tėvą reikalauti, kad bausmė Munyrui taptų pavyzdžiu visiems, kurie šitaip nepaiso mūsų tikėjimo įstatymų. Brangusis jos sūnelis veikiausiai bus išplaktas rykštėmis arba pasodintas į kalėjimą, o gal – viena ir kita. Palikau Nurą atvipusia iš baimės žiauna.

Padėtis pasikeitė: viršų paėmiau aš. Mano balsas skambėjo pasitikėjimu, kurio nejaučiau. Nura negalėjo numanyti, ar išties turiu galios paveikti tėvą ir paversti savo grasinimus tikrove. Jeigu jos sūnus su manim išsiskirtų, ji triumfuotų, bet jeigu skyrybų siekčiau aš, būtų pažeminta. Saudo Arabijoje moteriai išsiskirti su vyru sunku, bet įmanoma. Mano tėvas, princas, kraujo ryšiu buvo artimesnis mūsų pirmajam karaliui negu Karimo tėvas, todėl Nura persigando, kad man pavyks įvykdyti savo grasinimą išreikalauti bausmę Munyrui. Ji negalėjo žinoti, kad tėvas veikiau būtų išvijęs mane iš namų už tokį neapgalvotą poelgį ir kad nebūčiau turėjusi kur dėtis.

Po įžūlių grasinimų privalėjau griebtis atitinkamų veiksmų. Kai mudvi su Marse pasirodėme prie durų, apsikrovusios kelioniniais krepšiais, rūmuose tai padarė sprogimo įspūdį.

Sutapimas, kad Munyras – jis buvo rastas pas draugą ir įsakytas grįžti namo – kaip tik tuo metu parvažiavo su vienu iš vairuotojų. Nežinodamas, į kokią rimtą bėdą pateko, ėmė keiktis, kai pranešiau jam, kad per jo motiną vyriausias jo brolis dabar turės skirtis.

Kai Nura, paakinta veikti baimės, jog galiu įvykdyti savo rėksmingus grasinimus, prisispyrė, kad neičiau iš namų, mane užliejo nesveiko optimizmo banga. Ta dviguba krizė pakirto Nuros ryžtą; mudviejų negailestingame vaide jos pozicijos labai susilpnėjo. Ji ilgai mane maldavo, kol nenoromis sutikau likti.

Miegojau, kai visą vakarą kentęs pažeminimą grįžo Karimas. Nugirdau jį prašantį Munyro pagalvoti apie jų tėvo reputaciją ir elgtis deramai. Man net nereikėjo įtempti klausą, kad išgirsčiau įžūlų Munyro atsakymą. Jis apkaltino Karimą padedant tepti tą milžinišką veidmainystės mechanizmą, vadinamą Saudo Arabijos Karalyste.

Dauguma saudoarabų garbino karalių Faisalą dėl pamaldžios, dievobaimingos gyvensenos. Vyresnieji karališkosios šeimos princai jį be galo gerbė. Jis ištraukė mūsų šalį iš tamsos, gaubusios ją valdant karaliui Saudui, ir dabar daug kur pasaulyje ji gerbiama, o kai kur ja net žavimasi. Tačiau tarp šeimos vyresniųjų ir jaunesniųjų princų žiojėjo gili praraja.

Užvaldyti nepelnytų turtų troškimo tie šeimos jaunuoliai nekentė karaliaus, nes šis sumažino jiems išmokas, draudė imtis nelegalių verslų ir bardavo išklydus iš doros kelio. Negalėjo būti nė kalbos apie kompromisą tarp tų dviejų stovyklų, tad nuolatos užvirdavo košė.

Tą naktį Karimas miegojo toli nuo manęs mūsų didžiulėje lovoje. Girdėjau jį vartantis iki pat ryto. Žinojau, kad jį apnikusios niūrios mintys. Mąsčiau apie jį užgriuvusias baisias bėdas ir jaučiausi nusikaltusi, o taip man nutikdavo retai. Nusprendžiau: jeigu mano santuoka atlaikys sunkius tos dienos išmėginimus, nuo šiol būsiu nuolaidesnė.

Kitą rytą Karimo nepažinau. Jis nepasisveikino su manim ir apskritai elgėsi taip, tartum manęs nebūtų. Mano geri nakties ketinimai išsisklaidė sulig blausia rytmečio šviesa. Garsiai jam pasakiau mananti, jog geriausia išeitis – skyrybos, nors širdyje troškau, kad jis prašytų taikytis.

Jis pažiūrėjo į mane ir sausu bauginančiu balsu atsakė:

– Kaip sau nori. Mudviejų nesutarimus išsiaiškinsime, kai išsispręs ši šeimos krizė.

Karimas skutosi toliau, tarsi būtų kalbėjęs apie kokius menkniekius.

Šis naujas priešas – abejingumas – mane nutildė; atsisėdau ir ėmiau niūniuoti kažkokią melodiją, tarsi man būtų nė motais, kol Karimas baigė rengtis. Išeidamas įkišo nosį pro miegamojo duris ir išsakė vieną mintį:

– Žinai, Sultana, tu mane apgavai: po moters šypsena slėpei kovotojos dvasią.

Jam išėjus gulėjau lovoje ir raudojau, kol nebeliko jėgų.

Nura meilikavimais prisiviliojo mane prie taikos stalo ir mudvi išsprendėme tarpusavio nesutarimus meilės gestais. Ji nusiuntė vieną iš savo vairuotojų į papuošalų turgų nupirkti man deimantų vėrinio. Aš nuskubėjau į aukso turgų ir nupirkau grandinėlę su vos ne visą krūtinę dengiančiu auksiniu papuošalu, brangiausiu, kokį tik pavyko rasti. Suplojau už jį per 300 000 Saudo rialų (80 000 JAV dolerių), bet man nerūpėjo, ką pasakys Karimas: pamačiau galimybę susitaikyti su moterimi, kuri galėjo sukelti man begalinį sielvartą, jei mūsų santuoka bus išsaugota.

Munyro likimas sprendėsi ištisas savaites. Šeima nematė prasmės vėl viešinti karališkųjų sūnų paklydimus. Karaliaus rūstybę mažumą apmalšino mano tėvas ir princai, stengęsi sumenkinti incidento svarbą: girdi, kvailas jaunuolis pasidavė žalingai Vakarų įtakai, ir tiek.

Nura pamanė, kad aš kažkaip paveikiau savo tėvą ir buvo man dėkinga; širdyje ji džiūgavo turinti tokią gerą marčią. Tiesa taip ir neiškilo aikštėn: aš nė žodžiu neužsiminiau apie Munyrą tėvui. Jo likimu jis rūpinosi vien todėl, kad buvau nutekėjusi į jo šeimą ir jis nenorėjo, kad kilus skandalui jo vardas būtų siejamas su Karimo broliu. Tėvas galvojo vien apie save ir Ali. Šiaip ar taip, buvau neapsakomai patenkinta baigtimi, o anytos akyse atrodžiau didvyrė, tiesa, nepelnytai.

Karalius vėl pasistengė užčiaupti burnas mutavai. Religijos taryba didžiai gerbė karalių Faisalą, tad jo prašymų klausė ir paisė.

Munyras buvo įtrauktas į tėvo verslą ir išsiųstas į Džidą vadovauti naujai kontorai. Siekiant numaldyti jo nepasitenkinimą, jam buvo duota stambių valstybinių užsakymų. Praėjus keliems mėnesiams jis pasakė tėvui norintis vesti; jam buvo surasta tinkama pusseserė ir jis pasijuto dar labiau patenkintas gyvenimu. Netrukus jis išstorėjo ir papildė gretas tų princų, kurių vienintelis gyvenimo tikslas – uždirbti vis daugiau pinigų, kol galop bankų sąskaitos išsipučia iki neregėto dydžio, o indėlių palūkanos ne ką tenusileidžia nedidelių valstybių biudžetams.

Dieną po mūsų pokalbio Karimas persikraustė į atskirą miegamąjį. Kad ir ką sakė jam motina ir tėvas, neįtikino pakeisti mudviejų sprendimo skirtis.

Pasibaisėjau, savaitė po barnio pasijutusi nėščia. Ilgai svarsčiau ir galop nusprendžiau, kad vienintelė išeitis – abortas. Žinojau, jog Karimas niekados nesutiks skirtis, jei sužinos, kad laukiuosi, bet man vyro per prievartą nereikėjo.

Iškilo dilema, nes abortai mano šalyje neįprasti: šeimos nori turėti daug vaikų. Be to, visiškai nenutuokiau, kur eiti, į ką kreiptis.

Ėmiau patyliukais klausinėti. Galiausiai patikėjau savo paslaptį karališkosios šeimos pusseserei; ši man papasakojo, kad jaunesnė jos sesuo prieš metus atostogaudama Nicoje pastojo. Ji grįžo į Rijadą to dar nežinodama. Siaubingai išsigandusi, kad sužinos tėvas, ji net mėgino žudytis. Motina saugodama dukters paslaptį rado gydytoją indą; šis už neregėtus pinigus darė abortus saudoarabėms.

Patikėjau savo paslaptį Marsei ir kruopščiai suplanavau, kaip ištrūkti iš rūmų.

Kai prislėgta laukiau prie gydytojo kabineto, pro duris įsiveržė išraudęs Karimas. Kaip ir kitos moterys, buvau užsidengusi skraiste, bet jis mane pažino iš nepaprastos šilkinės abajos ir raudonų Italijoje siūtų batelių. Jis pusiau ištempė, pusiau išstūmė mane lauk šaukdamas registratorei, girdi, tegul gydytojas verčiau tuoj pat uždaro savo priimamąjį, jeigu nenori, kad jis, Karimas, įkištų jį į kalėjimą.

Puikiai nusiteikusi šypsojausi po skraiste, Karimui vieną akimirką dievagojantis mane mylint, kitą mane keikiant. Jis išsklaidė abejones, kad galiu jo netekti, prisiekdamas nė nemanęs skirtis; šitaip elgęsis tik iš išdidumo ir pykčio.

Karimas sužinojo apie mano sumanymą, kai Marsė išplepėjo mano paslaptį kitai rūmų tarnaitei. Toji nuėjo tiesiai pas Nurą; ši susirado Karimą kliento kontoroje ir isteriškai pranešė, kad aš ketinu nužudyti jos negimusį vaikaitį.

Dar kiek, ir mūsų kūdikio nebūtų pavykę išgelbėti. Turėsiu atsidėkoti Marsei.

Karimas keikdamasis parginė mane namo. Mūsų kambaryje jis apibėrė mane bučiniais, mudu apsiverkėme ir susitaikėme. Po visos virtinės nelaimingų nutikimų mudu galiausiai pasiekėme laimės viršūnę.

Per stebuklą viskas baigėsi gerai.

Keturioliktas skyrius

Gimdymas

Gimdymas – visapusiškiausias ir stipriausias gyvenimo potyris. Kūdikio pradėjimo ir gimdymo aktai yra sudėtingesni ir gražesni už bet kokį meno stebuklą. Tai supratau su begaliniu džiaugsmu ir laime laukdamasi mūsų pirmagimio.

Mudu su Karimu nuodugniai suplanavome jo pasirodymą. Nepamiršome nė menkiausios smulkmenos. Bilietus kelionei į Europą užsisakėme keturi mėnesiai prieš numatytą gimdymo dieną. Gimdyti turėjau Londono „Guy’s“ ligoninėje.

Kaip dažnai nutinka kruopščiai suplanavus, išvykti mums sukliudė smulkmenos. Karimo motina, nieko nematydama pro naują skraistę, pasiūtą iš tankesnio negu paprastai audeklo, pasitempė kulkšnį, kai užkliuvo už turguje sėdinčios senos beduinės; artimas Karimo pusbrolis, netrukus turintis pasirašyti svarbią sutartį, paprašė, kad jis atidėtų išvykimą, o mano sesuo Nura išgąsdino artimuosius, kai ją, gydytojo manymu, ištiko apendicito priepuolis.

Tiems dalykams susitvarkius, man prasidėjo netikri gimdymo skausmai ir gydytojas uždraudė skristi. Mudu su Karimu susitaikėme su neišvengiamybe ir ėmėme rengtis kūdikio gimimui Rijade.

Deja, Karaliaus Faisalo specialioji ligoninė ir tyrimų centras, teiksiantis mums, karališkosios šeimos nariams, moderniausią medicinos priežiūrą, tada dar nebuvo atidarytas. Gimdyti teko mažesnėje miesto ligoninėje, garsėjančioje mikrobų gausa ir aplaidžiais darbuotojais.

Mes, karališkieji asmenys, naudojomės galimybėmis, neprieinamomis kitiems šalies piliečiams. Karimas pasirūpino, kad trys gimdymo skyriaus palatos būtų paverstos karališkais apartamentais. Tam jis nusamdė vietos dailides ir dažytojus, iš Londono buvo atskraidinti interjero dekoratoriai. Jie vaikščiojo po ligoninę su ruletėmis ir medžiagų pavyzdžiais.

Ligoninės administratorius išdidžiai aprodė man ir seserims jų triūso rezultatą. Nuo šilkinių lovos užtiesalų ir užuolaidų patalpa tiesiog švytėjo dangiškai mėlyna spalva. Įmantri vaikiška lovelė su tos pat spalvos šilkiniais patalais stipriais varžtais buvo pritvirtinta prie grindų – kad kartais koks aplaidus personalo darbuotojas per neatsargumą neapverstų lovelės ir mūsų brangusis kūdikis neiškristų ant grindų! Nura ko neplyšo iš juoko, kai sužinojo, kam imtasi šios atsargumo priemonės, ir įspėjo mane, kad Karimas išvarys visą šeimą iš proto trokšdamas apsaugoti mūsų vaikelį.

Netekau žado Karimui pranešus, kad padėti man gimdyti netrukus iš Londono atskris šešių žmonių brigada: garsiam Londono akušeriui ir penkioms labai aukštos kvalifikacijos slaugytojoms buvo sumokėti milžiniški pinigai, idant atvyktų į Rijadą trys savaitės iki numatytos gimdymo dienos.

Tai buvo mano pirmas nėštumas, todėl artinantis gimdymui į mūsų rūmus atsikraustė Sara. Ji stebėjo mane, aš ją. Nenuleidau nuo jos akių ir pamačiau, kad brangi mano sesuo nuolat liūdi. Pasakiau Karimui, kad Sara niekada neatsigaus po tų klaikių vedybų. Anksčiau be galo žvali ir linksma, dabar galėdavo ištisas valandas tylėti.

Koks neteisingas kartais būna gyvenimas! Vien dėl savo nepalenkiamo būdo būčiau geriau susitvarkiusi su žiauriu vyru: susidūrę su žmogumi, drįstančiu pasipriešinti, smurtautojai pasijunta ne tokie visagaliai. Ramaus, švelnaus būdo Sarą pasipūtęs, nesutramdomas vyras lengvai palaužė.

Šiaip ar taip, buvau dėkinga, kad ji šalia, nes raminamai mane veikė. Mat pūsdamasi pasidariau nervinga ir nenuspėjama. Na, o Karimas iš jaudulio, kad netrukus taps tėvu, visai pametė galvą.

Karimo brolis Asadas ir daugybė pusbrolių kada panorėję lankydavosi rūmuose, todėl išeidama iš mūsų kambarių antrame aukšte Sara rūpestingai užsidengdavo veidą. Nevedę šeimos vyrai gyveno kitame rūmų sparne, bet bastydavosi po juos kiaurą parą. Sarai išbuvus mūsų namuose tris dienas, Nura per Karimą perdavė, kad jai nebereikia dangstytis einant į pagrindines gyvenamąsias rūmų patalpas ar sodus. Džiaugiausi kaskart, kai atsileisdavo varžtai, taip apsunkinantys mūsų, moterų, gyvenimą. Iš pradžių Sara kiek baiminosi, bet netrukus lengvai nusimetė tą nereikalingą juodą apdangalą.

Vieną vėlų vakarą mudvi su Sara išsitiesusios ant pintų lovakrėslių mėgavomės vėsiu oru bendrame sode (daugumoje Saudo Arabijos rūmų būna vien moterims skirti ir bendri, arba šeimos, sodai). Netikėtai iš vėlyvo susitikimo grįžo Asadas su keturiais pažįstamais.

Išgirdusi besiartinančius vyrus, Sara nusuko veidą į sieną, nes nenorėjo užtraukti šeimai gėdą pasirodydama nepažįstamiems žmonėms. Neturėjau jokio noro sekti jos pavyzdžiu, tad garsiai sušukau Asadui, kad sode yra moterų. Asado palydovai nuskubėjo pro šalį į mus nė nedirstelėję ir pro šonines duris patraukė į vyrų svetainę. Asadas iš mandagumo nerūpestingai priėjo pasišnekėti ir paklausti, kur Karimas. Jo žvilgsnis užkliuvo už Saros veido.

Asadas sureagavo taip staigiai, kad išsigandau, jog jį ištiko širdies smūgis. Jis ėmė visas taip juokingai tampytis, kad greitai, kiek tik leido mano pilvas, priėjau ir pakračiau jį už rankos, norėdama patraukti dėmesį. Ne juokais susirūpinau: gal serga? Asadas išraudo, rodės, nesusivokė, kur esąs. Pasodinau jį ant kėdės ir garsiai surikau tarnams atnešti vandens.

Nė vienas neatsiliepė. Tada Sara pašoko ant kojų ir pati nubėgo į namus. Susigėdęs Asadas norėjo kilti, bet aš buvau įsitikinusi, kad jis tuoj nualps, ir spyriau likti. Jis pasakė jokio skausmo nejaučiąs, bet negalįs paaiškinti, kodėl staiga sustabarėjo.

Grįžo Sara su stikline ir buteliu šalto mineralinio vandens. Nežiūrėdama į Asadą įpylė vandens ir prikišo stiklinę jam prie lūpų. Asadas delnu palietė Sarai pirštus; jų žvilgsniai susitiko. Stiklinė išsprūdo jai iš rankos ir su trenksmu krito ant žemės. Sara tekina pasileido pro mane į rūmus.

Palikau Asadą draugams – šie ėmė nekantrauti ir išlėkė į sodą. Jie labiau sutriko pamatę mano veidą, o ne atsikišusį pilvą. Aš įžūliai nukrypavau pro juos ir tyčia pasisveikinau žiūrėdama tiesiai į akis. Jie niurnėdami atsakė susigėdusiais veidais.

Vidurnaktį mane pažadino Karimas. Grįžusį į rūmus jį pasitiko Asadas. Karimas ėmė mane klausinėti, kas nutiko sode. Mieguista papasakojau to vakaro įvykį ir pasiteiravau apie Asado sveikatą.

Net atsisėdau iš nuostabos, kai Karimas atsakė, kad Asadas užsispyrė vesti Sarą. Jis pareiškė broliui niekados nesijausiąs laimingas, jei Sara nebus jo žmona. Taip kalbėjo plevėsų plevėsa! Vyras, vos prieš kelias savaites nuliūdinęs motiną, nes įnirtingai prisiekinėjo niekados nevesiąs!

Apstulbau. Atsakiau Karimui, girdi, iš Asado elgesio sode nesunku spėti, kad jis susižavėjo Sara, bet neįtikėtina, jog jis užsispyrė vesti! Vos kelias akimirkas pasidžiaugė akimis ir jam to užteko?! Nusprendžiau, kad tai paistalai, ir vėl apsiverčiau ant šono.

Kol Karimas prausėsi po dušu, permąsčiau nutikimą sode, išlipau iš lovos ir pabeldžiau į Saros duris. Niekas neatsakė, tada iš lėto jas pravėriau. Sesuo sėdėjo balkone įsmeigusi akis į žvaigždžių nusėtą dangų.

Vargais negalais nusigavau į balkono kampą ir tylėdama sėdėjau negalėdama atsitokėti.

– Jis nori mane vesti, – nežiūrėdama į mano pusę nedvejodama pareiškė Sara.

– Taip, – tyliai patvirtinau.

– Sultana, – degančiomis akimis kalbėjo toliau sesuo, – pažvelgusi jam į sielą, išvydau savo ateitį. Tą vyrą ir matė Huda, kai sakė, jog aš patirsiu meilę. Ji dar sakė, kad iš šitos meilės pagimdysiu šešis vaikus.

Užsimerkiau ir mėginau prisiminti kadaise išsakytas mūsų tėvų rūmuose Hudos pranašystes. Prisiminiau ją kalbėjus, kad Sarai nepavyks įgyvendinti savo siekių ir minėjus santuoką, bet tik tiek. Nupurtė drebulys suvokus, kad diduma Hudos pranašysčių tapo tikrove.

Magėjo patikinti seserį, kad meilės iš pirmo žvilgsnio nebūna, bet prisiminiau, ką išgyvenau pirmą kartą pamačiusi Karimą, ir prikandau liežuvį.

Sara patapšnojo man per pilvą.

– Eik miegoti, Sultana. Tavo kūdikiui reikia poilsio. Nuo likimo aš nepabėgsiu.

Ji vėl įsmeigė žvilgsnį į žvaigždes.

– Perduok Karimui, kad Asadas šiuo klausimu turi eiti kalbėtis su mūsų tėvu.

Grįžau į lovą. Karimas dar nemiegojo. Pakartojau Saros žodžius. Jis iš nuostabos palingavo galvą, suniurnėjo, kad gyvenimas išties keistas, ir apkabino mano pilvą. Užmigome lengvai, nes mūsų gyvenimas ėjo tiksliai nubrėžta vaga ir nė vienas nelaukėme jokių netikėtumų.

Kitą rytą, kol Karimas skutosi, nuplumpinau laiptais į apačią. Nurą išgirdau dar jos nematydama. Ji buvo įnikusi į mėgstamą užsiėmimą – citavo patarles. Nusikeikiau panosėje ir patyliukais klausiausi prie durų.

– „Vyras, kuris veda gražuolę, apsigaus. Tikrai gali pasakyti, kad yra vedęs, tik tas, kuris veda moterį dėl proto.“

Neturėjau jėgų su ja vaidytis, tad norėjau sukosėti ir taip įspėti ateinanti, bet Nurai vėl prašnekus apsigalvojau. Sulaikiau kvapą ir įtempiau klausą, kad girdėčiau, ką ji sako.

– Asadai, ta mergina jau buvo ištekėjusi. Vyras netrukus su ja išsiskyrė, kas žino kodėl? Apsigalvok sūnau, juk tu gali vesti kurią panorėjęs. Išmintingai pasielgsi, jei pradėsi nuo šviežios moters, o ne nuvytusios nuo naudojimo! Be to, sūnau, juk matai, kokia nenuorama yra Sultana. Manai, jos sesuo drėbta iš kitokio molio?

Alkis nuginė mane į kambarį. Širdis, rodės, iššoks iš krūtinės. Anyta mėgino atkalbėti Asadą nuo Saros. Negana to, kuprotą nebent karstas ištaisys: Nura vis dar nekentė manęs, tik to nerodė. Buvau jai nelyginant karti taurė, kurią privalo išgerti.

Žinodama, koks lengvabūdis Asadas, iki tol nepritariau jųdviejų su Sara meilei, bet dabar nusprendžiau ryžtingai remti jų troškimus. Įėjau į kambarį. Lengviau pasijutau, kai iš Asado išraiškos supratau, kad niekas nepakeis jo nusistatymo. Jis buvo kaip apsėstas.

Pokalbis nutrūko, nes jie pamatė mano veidą, o man sunkiai sekasi slėpti pyktį. Įtūžau, kad anyta nusprendė, jog jos sūnaus sąjunga su mano seserimi atneš sielvartą.

Esu maištinga, to neužginčysiu. Tokia tapau nuo mažų dienų ir nė nemaniau keistis. Bet mane siutino, kad Sarai klijuojama tik man tinkanti etiketė.

Ne kartą buvau girdėjusi senas moteris sakant: „Jei stovėsi šalia kalvio, išsisuodinsi, bet jeigu stovėsi šalia kvepalų pardavėjo, gardžiai prakvipsi.“ Nuros manymu, Sara išsitepė jaunesnės sesers suodžiais, todėl neapsakomai įsiutau ant anytos.

Saros grožis daugybei mūsų lyties atstovių kėlė pavydą. Žinojau, kad dėl jos grožio niekas nė negalvojo apie malonų jos būdą ir didžiulį intelektą. Vargšė Sara!

Asadas atsistojo, pasisveikindamas man linktelėjo ir atsiprašė turintis eiti. Atsigręžęs tarė:

– Aš apsisprendžiau. Jeigu jai ir jos šeimai esu priimtinas, niekas man nesukliudys.

Atrodė, lyg kas Nurai būtų smeigęs durklu. Sūnui pavymui ji sušuko apie akiplėšas jaunuolius ir mėgino priversti jį graužtis graudindama, kad jai nebeilgai liko gyventi šioje žemėje: jos širdis sulig kiekviena diena silpstanti. Kai Asadas nuleido negirdomis šią akivaizdžią gudrybę, ji sielvartingai palingavo galvą ir mąsliai suraukusi kaktą siurbčiojo kavą. Be jokios abejonės, dabar ji rezgė kėslus prieš Sarą kaip anksčiau prieš vyro žmoną libanietę.

Baisiai susijaudinusi varpeliu išsikviečiau virėją ir liepiau atnešti pusryčių jogurto ir vaisių. Į kambarį įėjo Marsė, įgudusiais pirštais pamasažavo man ištinusias pėdas ir jos atsileido. Nura mėgino mane kalbinti, bet buvau per daug įsiutusi, kad galėčiau su ja šnekėtis. Ėmiau kramsnoti braškes – jų mums kasdien atskraidindavo iš Europos – ir suėmė tokie sąrėmiai, kad parkritau ant grindų. Persigandau ir suklikau iš skausmo; jis buvo nepakeliamas ir prasidėjo per anksti. Žinojau, kad iš pradžių turiu justi tik dieglius – šį tą panašaus jau buvau patyrusi užėjus netikram gimdymui.

Kilo maišatis. Nura tuo pat metu ėmė šaukti Karimą, slaugytojas iš Anglijos ir tarnus. Vos po kelių akimirkų Karimas pakėlė mane ant rankų ir įkišo į nepaprastai ilgą limuziną, specialiai pritaikytą šiam atvejui. Jo sėdynės buvo išimtos ir viename šone įtaisyta lova, kitame – trys mažos sėdynės Karimui, Sarai ir slaugytojai. Akušeris iš Londono ir kitos keturios slaugytojos buvo sukelti ant kojų ir važiavo iš paskos kitu limuzinu.

Laikiausi susiėmusi už nugaros, o slaugytoja veltui mėgino pamatuoti man pulsą. Karimas užriko vairuotojui važiuoti greičiau, paskui priešingai – lėčiau, garsiai pareiškė, kad šitaip nutrūktgalviškai vairuodamas mus visus užmuš. Kai vairuotojas leidosi aplenkiamas, gavo per pakaušį.

Karimas ėmė keikti save neiškvietęs policijos eskorto. Sara kaip įmanydama jį ramino, bet jis buvo įsiaudrinęs. Galop slaugytoja britė jam tiesiai į akis pasakė, kad toks elgesys kenkia žmonai ir kūdikiui ir pagrasino išlaipinti iš automobilio, jeigu nesitvardys.

Karimas, iškilus princas, kaip gyvas negirdėjęs priekaišto iš moters lūpų, pritrenktas neteko amo. Mes visi lengviau atsikvėpėme.

Prie šoninių ligoninės durų mūsų šeimos perspėti laukė administratorius ir daug darbuotojų. Administratorius netvėrė džiaugsmu, kad mūsų kūdikis gims jo gydymo įstaigoje, nes tais laikais daug jaunų karališkosios šeimos porų gimdyti vykdavo į užsienį.

Gimdžiau ilgai ir sunkiai, nes buvau jauna ir smulkutė, o kūdikis užsispyręs ir stambus. Kaip jis gimė, mažai teprisimenu: buvau apdujusi nuo vaistų, tad prisiminimus gaubia migla. Medicinos personalas nervinosi, todėl palatoje tvyrojo įtampa; girdėjau akušerį nuolat įžeidinėjant slaugytojas. Be abejonės, jie visi, kaip ir mano vyras bei šeima, troško, kad gimtų sūnus. Jeigu taip ir atsitiks, jie gaus didžiulį atlygį; jei gims mergaitė, visų lauks didžiulis nusivylimas. Aš pati troškau mergaitės. Mano šalis būtinai pasikeis ir aš jutau, kaip šypsausi, įsivaizduodama, kaip malonu bus gyventi joje mano mažylei.

Džiugūs akušerio ir slaugytojų šūksmai pažadino mane iš mieguistumo. Gimė sūnus! Puikiai prisimenu, kaip gydytojas sušnabždėjo vyriausiajai slaugytojai:

– Skudurgalvis8 su suknele už šią netikėtą laimę prikimš man pilnas kišenes!

Mintyse pasipiktinau šiuo įžeidimu, bet giliai įmigau, atsidūriau toli nuo šios palatos ir tuos žodžius prisiminiau tik po daugelio savaičių. Per tą laiką Karimas apdovanojo akušerį jaguaru ir penkiasdešimčia tūkstančių Britanijos svarų sterlingų. Slaugytojos gavo auksinių papuošalų ir po penkis tūkstančius svarų sterlingų. Ligoninės administratorius iš Egipto netvėrė džiaugsmu: gimdymo skyrius gavo didžiulę auką, jis pats – trijų mėnesių atlyginimo dydžio premiją.

Visos mintys apie dukrą išsisklaidė, kai man į glėbį buvo paguldytas žiovaujantis sūnus. Niekis, dukra gims vėliau. Šis vyriškosios lyties vaikas bus išmokytas elgtis kitaip, geriau negu ankstesnės kartos atstovai. Jaučiau, kaip kuriu jo ateitį ryžtingais savo ketinimais. Jis mąstys šiuolaikiškai, gerbs seseris, dar prieš vedybas pažins savo sužadėtinę ir ją pamils. Lyg ryškiai spindinčią žvaigždę mačiau būsimus jo laimėjimus. Sakiau sau, kad daugybę kartų istorijoje vienas žmogus įvykdė permainas, turinčias įtakos milijonams. Pūčiausi iš pasididžiavimo galvodama, kiek gero žmonijai rasis iš to mažyčio kūnelio mano glėbyje. Neabejojau: naujam Saudo Arabijos moterų gyvenimui pradžią gali duoti mano pačios kūnas ir kraujas.

Karimas daug negalvojo apie sūnaus ateitį. Jis negalėjo atsidžiaugti tapęs tėvu ir švaistėsi kvailais, neapgalvotais pareiškimais, kiek sūnų mudu paleisime į pasaulį.

Netverdami džiaugsmu abu kraustėmės iš proto!

8 Rag-head (angl.) – aliuzija į kufiją – musulmonų vyrų galvos apdangalą. Taip britai niekinamai vadina musulmonus.

Penkioliktas skyrius

Tamsios paslaptys

Mūsų gimimas galiausiai baigiasi mirtimi. Ateiti į šį pasaulį gali vieninteliu keliu, išeiti – begale. Paprastai su šiuo pasauliu atsisveikiname stebuklingai tesėję gyvenimo pažadus, ir visi tikimės, kad taip ir bus. Kai mirtis pasiglemžia žmogų, trykštantį gyvybe ir kupiną vilčių, būna be galo liūdna. O kai žydinti jaunystė nutraukiama dėl kito žmogaus kaltės, blogiau nė būti negali.

Džiūgaudama gimus sūnui, susidūriau su protu nepaaiškinama jaunos, nekaltos mergaitės mirtimi.

Karimas ir medicinos personalas stengėsi izoliuoti mane nuo kitų saudoarabių, gulinčių vos už kelių žingsnių nuo prabangiai įrengtos mano palatos. Kol mano sūnus miegojo šalia, saugomas visos palydos, kiti naujagimiai buvo laikomi kambaryje skyriumi nuo gimdyvių. Man buvo smalsu išgirsti apie jų gyvenimą, tad palikdavau savo ligoninės apartamentus. Kaip ir dauguma karališkųjų asmenų gyvenau izoliuota nuo paprastų šalies piliečių, ir dabar smalsus mano būdas pastūmėjo leistis į šnekas su šiomis moterimis.

Mano vaikystė buvo niūri, bet netrukus sužinojau, kad daugumos saudoarabių gyvenimas dar niūresnis. Mano gyvenimą valdė vyrai, mane šiek tiek gynė šeimos vardas. Dauguma prie naujagimių kambario lango besispiečiančių moterų buvo bejėgės ką nors keisti savo gyvenime.

Kai gimė pirmasis vaikas, buvau aštuoniolikos. Ligoninėje susipažinau su vos trylikos metų mergaitėmis, žindančiomis mažylius. Kitos jaunos, vos mano amžiaus merginos, gimdė jau ketvirtą ar penktą kartą.

Mane sudomino viena mergina. Juodos jos akys buvo apsiblaususios nuo skausmo, žiūrint į klykiančių kūdikių knibždėlyną. Ji taip tyliai ir taip ilgai stovėjo, kad supratau: jos akys nemato to, kas vyksta priešais. Mergina pasinėrusi į dramą, besirutuliojančią toli nuo tos vietos, kur mudvi esame.

Ji man papasakojo esanti iš kaimelio netoli miesto. Paprastai jos genties moterys gimdo namie, bet ji kentė gimdymo skausmus ištisas penkias paras, tad vyras atvežė ją į miestą ir kreipėsi pagalbos į medikus. Matėmės kelis rytus. Mudvi susidraugavome ir sužinojau, kad ją dvylikametę tėvai ištekino už penkiasdešimt trejų metų vyro. Ji buvo trečioji jo žmona, bet jis rodė jai didžiausią prielankumą.

Mahometas, mūsų mylimas islamo Pranašas, mokė, kad vyrai privalo po lygiai skirti laiko visoms žmonoms. Tačiau jaunosios moters vyras buvo taip pakerėtas jos žavesio, kad pirmoji ir antroji žmona, norėdamos jam įsiteikti, dažnai sutikdavo praleisti savo eilę su juo mylėtis. Mergina man sakė, kad jos vyras nepaprastai tvirtas ir daro „tai“ daug kartų per dieną. Kad būtų įtikinamiau, išpūtusi akis dar rodė varpos judesį pirmyn atgal mėgdžiojantį gestą.

Dabar ji buvo išsigandusi, mat pagimdė ne sūnų, o dukrą ir jos vyras užpyks, kai ateis parsivežti jųdviejų į kaimą, nes kitų žmonų pirmagimiai buvo sūnūs. Ją kamavo bloga nuojauta, kad vyras ims ją niekinti.

Ji menkai ką teprisiminė iš savo vaikystės – dabar jai atrodė, kad ji prabėgo kadai kada. Augo skurdžioje šeimoje ir mažai ką matė, vien sunkų darbą ir nuolatinį aukojimąsi. Ji papasakojo, kaip padėdavo gausiems broliams ir seserims ganyti ožkas, kupranugarius ir prižiūrėti nedidelį daržą. Man rūpėjo išgirsti apie jos požiūrį į vyrus, moteris ir gyvenimą; deja, ji buvo neišsilavinusi, tad negavau atsakymų, kuriuos norėjau išgirsti.

Mergina išvažiavo man nespėjus su ja atsisveikinti. Nukrėtė šiurpas pagalvojus apie niūrų jos gyvenimą. Į palatą grįžau prislėgta.

Karimas baisiausiai nerimavo dėl sūnaus saugumo, todėl prie mano apartamentų durų pastatė ginkluotus sargybinius. Iš ryto eidama į naujagimių kambarį nustebau pamačiusi apsaugininkus, stovinčius prie kitos palatos, ir pamaniau, kad joje tikriausiai kita princesė. Nekantraudama paprašiau vienos iš savo slaugytojų pasakyti man jos vardą. Ši susiraukė ir atsakė, kad esu vienintelė princesė ligoninėje.

Britė papasakojo man, kas nutiko, bet pirma prisipažino esanti didžiai pasibaisėjusi, paskui ėmė keikti visus žmones žemėje ir tik tada atskleidė, kas vyksta 212-oje palatoje. Pasak slaugytojos, nieko panašaus niekados nebūtų nutikę jos tėvynėje, nes britai, ačiū už klausimą, civilizuoti ir kad, palyginti su jais, visas kitas pasaulis atrodo barbarai, ir tiek.

Neišmaniau, iš kur toks baisus pyktis, tad maldavau jos papasakoti, kas vyksta, kol neatėjo Karimas – jis lankydavo mane po pietų.

Slaugytoja man pasakė, kad išvakarėse ligoninės personalas nustėro išvydęs tuoj turėsiančią gimdyti mergaitę surakintomis kojomis ir rankomis atvedamą į gimdymo skyrių ginkluotų apsaugininkų. Šiuos lydėjo būrelis įpykusių mutavos pareigūnų ir išsigandęs ligoninės administratorius. Gydytoją rūpintis būsimąja gimdyve paskyrė ne jis, o mutava.

Gydytojas pasibaisėjo sužinojęs, kad merginą teisė šariato (islamo įstatymo) teismas ir pripažino kalta sanguliavimu. Jai buvo skirta griežta bausmė chududas (bausmė už Dievo teisės pažeidimus). Teisumu spinduliuojantys mutavos pareigūnai atėjo įsitikinti, kad bausmė bus deramai įvykdyta.

Gydytojas, musulmonas iš Indijos, neprotestavo dėl grandinių, bet įsiuto dėl vaidmens, kurį buvo verčiamas atlikti. Jis paaiškino britų slaugytojoms, kad paprastai už sanguliavimą skiriamos rykštės, bet šiuo atveju tėvas pareikalavo merginai mirties bausmės. Ji turės būti saugoma, kol pagimdys, o tada užmėtyta akmenimis.

Slaugytoja tirtančiu iš pasipiktinimo smakru man pasakė, kad būsimoji gimdyvė – visai dar vaikas, kokių keturiolikos ar penkiolikos metų. Daugiau mažai ką žinojo ir palikusi mane gulėti lovoje nuėjo paplepėti su kolegėmis vestibiulyje.

Maldavau Karimą išsiaiškinti, kas iš tikrųjų įvyko. Jis sudvejojo ir atsakė, kad šis reikalas mums neturi rūpėti. Ilgiausiai jį maldavau ir išliejau daug ašarų, kol jis galop pažadėjo man pasidomėti.

Sara praskaidrino man nuotaiką atnešdama džiugių naujienų apie besirutuliojantį savo romaną. Asadas pasikalbėjo su mūsų tėvu; kaip ir galėjai tikėtis, šis atsakė teigiamai. Sara turi susituokti su Asadu po trijų mėnesių. Neapsakomai džiaugiausi dėl sesers, patyrusios tiek mažai laimės.

Paskui ji pranešė man dar vieną naujieną ir tada iš baimės širdis man nusirito į užkulnius. Juodu su Asadu sutarė ateinantį savaitgalį susitikti Bahreine. Mėginau ją atkalbėti, bet sesuo atsakė vyksianti pasimatyti su Asadu ir jai nė motais, padėsiu jai ar ne. Ji ketino pranešti tėvui vis dar gyvenanti mūsų rūmuose ir padedanti man susidoroti su naujomis motinos pareigomis. Nurai ji pasakysianti grįžusi į tėvo namus. Girdi, niekam nė į galvą neateis ją meluojant.

Paklausiau, kaip ji gali išvykti be tėvo leidimo, nes jis laiko visų šeimos narių pasus užrakintus kontoros seife. Kita vertus, jai reikės tėvo raštiško leidimo, be jo niekas neįleis jos į lėktuvą. Net susigūžiau, kai Sara pasakė man pasiskolinusi pasą ir leidimą iš draugės. Ši ketino skristi į Bahreiną aplankyti giminaičių, bet viena jų susirgo ir jai teko atšaukti kelionę.

Saudo Arabijoje moterys dengiasi skraiste, o oro uosto saugumo tarnybos darbuotojai nieku gyvu nedrįstų paprašyti moters parodyti veidą, tad tokiais atvejais moterys dažnai skolinasi pasus viena iš kitos. Dar vieną sunkumą kėlė raštiškas leidimas, bet jais irgi keičiamasi kaip ir pasais. Sara atsidėkos draugei vėliau: suplanuos kelionę į gretimą šalį, paskutinę minutę atšauks ir dokumentus paskolins jai. Tai buvo iki smulkmenų apgalvota slapta operacija ir nė vienas iš mūsų vyrų jos niekada neperkando. Man visuomet kėlė juoką, kaip lengvai moterys apgauna oro uostų pareigūnus, bet dabar, kai tai sumanė padaryti mano sesuo, drebėjau iš nerimo.

Mėgindama atkalbėti Sarą nuo tokio nutrūktgalviško poelgio, papasakojau jai apie mergaitę, kuri netrukus bus užmėtyta akmenimis. Sara, kaip ir aš, pasibaisėjo, bet nė nemanė keisti savo sumanymo. Vis labiau baimindamasi sutikau ją dangstyti. Ji pratrūko kvatoti, kad susitiks su Asadu vienudu. Jis susitarė su draugu, kad šis paskolins jam butą Manamoje, mažytės Bahreino valstybės sostinėje.

Nekantraujanti pasimatyti su mylimuoju Sara pakėlė mano kūdikį iš šilkinio kokono. Džiaugsmo kupinomis akimis apžiūrinėjo šį tobulą kūrinį ir pareiškė netrukus irgi patirsianti motinystės džiaugsmą, nes juodu su Asadu trokšta turėti šešis mažylius, su tokiu įsitikinimu išpranašautus Hudos.

Nutaisiau linksmą veidą – tokio iš manęs tikėjosi sesuo, bet viduriuose pajutau tarsi ledo rutuliu virtusią liepsną.

Vakarop grįžo Karimas su žiniomis apie pasmerktą mergaitę. Pasak jo, žmonės žinojo ją esant pasileidėlę. Ji pastojo, kai pasimylėjo su daugybe paauglių. Karimas pasidygėjo jos elgesiu. Girdi, ji nusispjovė į mūsų šalies įstatymus ir užtraukė gėdą šeimos vardui. Jos artimiesiems neliko kitos išeities, kaip nubausti ją mirtimi.

Paklausiau vyro, kaip bus baudžiami šioje istorijoje dalyvavę vaikinai, bet jis neturėjo ką atsakyti. Spėjau, kad vietoj mirties bausmės jie veikiausiai buvo griežtai išbarti, mat arabų pasaulyje už nelegalų seksą kaltė suverčiama vien moteriai. Karimas mane apstulbino: jis kuo ramiausiai susitaikė su tuo, jog mirties bausmė bus įvykdyta mažametei, kad ir koks būtų jos nusikaltimas. Maldavau jį užsistoti mergaitę prieš karalių – šiam dažnai pavykdavo atkalbėti tėvus nuo tokios baisios bausmės – bet Karimas nekreipė dėmesio į mano maldavimus. Neslėpdamas susierzinimo pareikalavo daugiau šia tema nekalbėti.

Jam atsisveikinant buvau užsidariusi savyje ir paniurusi. Jis apibėrė mūsų mažylį bučiniais ir nuostabaus gyvenimo pažadais, o aš sėdėjau liūdna ir visai į jį nereagavau.

Man rengiantis išvykti iš ligoninės paraudusi iš pykčio į mano palatą įėjo ta pati slaugė britė. Ji atnešė baisią žinią apie pasmerktą mergaitę. Slaugė turėjo pavydėtiną atmintį ir kuo aiškiausiai, su visomis skausmingomis smulkmenomis atpasakojo, ką išgirdusi iš indų gydytojo.

Pasmerktoji paryčiais pagimdė mergaitę. Sužinoję apie užsienio bendruomenės pasipiktinimą būsima egzekucija, trys mutavos pareigūnai su ginkluotais apsaugininkais stojo į sargybą prie gimdyklos durų, kad jokie mergaitę užjaučiantys užsieniečiai nemėgintų padėti jai pabėgti. Po gimdymo mergaitė buvo neštuvais parvežta į savo palatą. Mutavos pareigūnai pranešė gydytojui, kad šiandien mergaitė bus išvesta iš ligoninės ir užmėtyta akmenimis, nes įvykdė nusikaltimą prieš Dievą. Naujagimės likimas dar neaiškus, nes mergaitės artimieji atsisakė ją auginti.

Pasibaisėjusi slaugytoja sakė, kad mergaitė pro ašaras papasakojo gydytojui įvykius, dėl kurių atsidūrė toje tragiškoje padėtyje. Jos vardas Amal, ji – Rijado krautuvininko duktė. Jai buvo vos trylika ir ji visai neseniai ėmė dengtis skraiste, kai įvyko nutikimas, į šipulius sudaužęs jos pasaulėlį.

Buvo ketvirtadienio (musulmonų kraštuose jis prilygsta Vakarų šalių šeštadieniui) vakaras. Amal tėvai savaitgaliui išvyko į Jungtinius Arabų Emyratus ir grįžti turėjo tik šeštadienį. Trys namų tarnai filipiniečiai miegojo, vairuotojas kaip visada buvo būdelėje prie vartų toli nuo pagrindinio pastato. Šeimas turintys vyresnieji Amal broliai ir seserys gyvena kituose miesto rajonuose. Taigi iš šeimos narių namie buvo likę tik ji ir septyniolikmetis brolis. Jam ir trims tarnams filipiniečiams tėvai prisakė ją prižiūrėti.

Brolis pasinaudojo proga, kad tėvai išvykę iš šalies, ir sukvietė pasilinksminti būrį bendraamžių draugų. Amal iki vėlaus vakaro girdėjo garsiai grojančią muziką ir balsus: linksmybės vyko kambaryje tiesiai po jos miegamuoju. Ji beveik neabejojo, kad brolis su draugais rūko marihuaną – brolis neseniai ja baisiai susižavėjo.

Galiausiai, kai Amal kambario sienos ėmė drebėti nuo žemų garsų, sklindančių iš stereoaparatūros, ji nusprendė nulipti žemyn paprašyti brolio ir draugų pritildyti muziką. Ji vilkėjo tik plonais naktiniais marškiniais ir neketino eiti į kambarį – tik įkišti galvą pro duris ir šūktelėti elgtis tyliau ir ramiau.

Kambaryje buvo tamsu; brolis jos šaukiamas neatsiliepė, tada ji įėjo į vidų jo ieškoti.

Brolio nerado. Jo draugai akivaizdžiai buvo įsiaudrinę nuo narkotikų ir kalbų apie moteris, nes ją puolė keli vaikinai iš karto, parvertė ir prispaudė prie grindų. Ji klykė brolio, mėgino aiškinti berniukams esanti namo savininko dukra, bet apkvaitusios nuo narkotikų smegenys nesuprato jos maldavimų. Brolio draugai nuplėšė nuo jos naktinius; virtę siautulinga gyvulių banda žvėriškai ją puolė. Garsiai grojanti muzika nustelbė grumtynių triukšmą ir niekas neišgirdo jos šaukiantis pagalbos. Amal prarado sąmonę, kai ją išžagino trečias vaikinas.

Jos brolis buvo vonios kambaryje, bet jo sąmonė buvo tokia aptemusi nuo narkotikų, kad iki ryto išmiegojo sudribęs prie sienos. Vėliau, kai išbrėškus rytui žagintojams prasiblaivė galvos ir jie suprato, kas iš tikrųjų yra Amal, spruko iš namų.

Vairuotojas ir tarnai filipiniečiai nuvežė Amal į ligoninę. Skubios pagalbos kabineto gydytojas pranešė policijai. Įsikišo mutava. Niekados su vyrais ligi tol nebendravusi Amal negalėjo pasakyti žagintojų vardų – tik žinojo, kad jie brolio draugai. Jų pavardes pasakė Amal brolis, bet per tą laiką, kol jie buvo rasti ir gavo šaukimus į policiją duoti parodymų, iki smulkmenų susitarė, ką pasakoti. Pasak vaikinų to vakaro versijos, jokių narkotikų jie nevartojo. Jie prisipažino tik garsiai leidę muziką ir nekaltai linksminęsi. Jie tikino, kad mergina įėjo į kambarį permatomais naktiniais ir gundė juos mylėtis. Ji aiškino vaikinams savo kambaryje antrame aukšte skaičiusi knygą apie seksą ir jai pasidarę be galo smalsu. Vaikinai prisiekinėjo iš pradžių ją atstūmę, bet ji elgėsi taip įžūliai: sėdosi jiems ant kelių, juos bučiavo, gundomai lietė savo kūną, kad jie nebegalėjo susilaikyti. Žodžiu, mergina liko be priežiūros ir pasiryžo pasilinksminti su vaikinais. Jie pareiškė, esą ji buvo nepasotinama ir maldavo, kad ją pamylėtų visi.

Tėvai grįžo iš Emyratų. Amal motina patikėjo dukros pasakojimu; iš sielvarto ji ėjo iš proto, tačiau jai nepavyko įtikinti vyro, kad mergaitė nekalta dėl to, kas įvyko. Amal tėvas, niekuomet nemokėjęs bendrauti su dukromis, baisiai nusiminė, bet manė, jog vaikinai pasielgė taip, kaip tokiomis aplinkybėmis būtų pasielgęs kiekvienas vyras. Sunkia širdimi jis nusprendė, kad užtraukusi gėdą jo vardui dukra turi būti nubausta. Amal brolis, bijodamas rūsčios bausmės už narkotikų vartojimą, nepapasakojo, kas iš tikrųjų įvyko, ir neapgynė sesers reputacijos.

Mutava morališkai parėmė ryžtingą tėvą ir apibėrė pagyromis už nepalaužiamą tikėjimą.

Mergaitė šiandien mirs.

Apimta širdgėlos ir baimės bemaž negirdėjau nesiliaujančių britų slaugytojos riksmų. Jutau, kaip apgailėtinai nyksta mano laimė įsivaizduojant tą nekaltą mergaitę ir bergždžias jos motinos pastangas išgelbėti ją nuo žiaurios mirties. Pati niekados nebuvau mačiusi egzekucijos užmėtant akmenimis, bet Omaras tris buvo matęs ir mėgaudamasis mums pasakojo, kokia lemtis laukia silpnavalių moterų, rūpestingai nesaugojančių taip vertinamos vyrų garbės. Prisiminiau mano atmintį slegiančius gyvus tų įvykių atpasakojimus, girdėtus iš Omaro lūpų.

Kai man buvo dvylika, moteris iš kaimelio netoli Rijado buvo pripažinta kalta svetimavimu. Jai buvo paskirta mirties bausmė užmėtant akmenimis. Omaras su mūsų kaimynų vairuotoju nusprendė nueiti pasižiūrėti reginio.

Nuo pat ankstaus ryto susirinko didžiulė minia. Žmonės nenustygo – jiems magėjo pamatyti tą baisią nedorėlę. Pasak Omaro, kai spiginant saulei nekantriai laukiantys žiopliai jau ėmė pykti, iš policijos automobilio buvo šiurkščiai ištempta jauna, kokių dvidešimt penkerių metų moteris. Pasak egiptiečio, ji buvo labai graži – tokios ir pamina Dievo įstatymus.

Moteris surištomis rankomis buvo panarinusi galvą. Kažkoks vyras, iš pažiūros – pareigūnas, miniai garsiai perskaitė, kokį nusikaltimą ji padarė. Purvinu skuduru jai buvo užkimšta gerklė, ant galvos užmautas juodas gobtuvas ir ji buvo parklupdyta. Stambus vyras – budelis – penkiasdešimt kartų sukirto jai rykštėmis per nugarą.

Atvažiavo sunkvežimis ir išvertė didžiulę krūvą akmenų. Pareigūnas pranešė miniai, kad egzekucija pradedama. Pasak Omaro, būrys žioplių, daugiausia vyrų, puolė prie akmenų ir ėmė svaidyti juos į moterį. Nusikaltusioji netrukus susmuko ant žemės ir jos kūnas ėmė šiurpiai trūkčioti. Omaras tvirtino, kad akmenys dunksėjo jai į kūną be galo ilgai. Retkarčiais minia nustodavo juos mėtyti, kol gydytojas patikrindavo pasmerktosios pulsą. Beveik po dviejų valandų gydytojas galiausiai paskelbė, kad moteris negyva, ir egzekucija baigėsi.

Britų slaugė didžiai susijaudinusi grįžo į mano palatą ir nutraukė liūdnus apmąstymus. Policininkai ir mutavos pareigūnai išsiveda mergaitę vykdyti bausmės. Slaugytoja man pasakė, kad iš tarpdurio galiu matyti jos veidą, nes mergaitė neužsidengusi skraiste. Išgirdau koridoriuje negirdėtą sujudimą. Paskubomis užsimečiau skraistę; kojos pačios išnešė mane lauk.

Pasmerktoji atrodė gležna ir panaši į vaiką tarp dviejų aukštų apsaugininkų abejingais veidais, vedančių ją į mirtį. Ji buvo nuleidusi galvą, tad nemačiau jos veido išraiškos, bet spėjau pastebėti, kad mergaitė graži; jeigu jai būtų davę galimybę subręsti, būtų tapusi tikra gražuole. Ji išgąstingai pakėlė akis ir pažvelgė į jūrą be galo smalsiai stebinčių ją veidų. Mačiau, kokia didžiulė ją apėmusi baimė. Joks giminaitis nėjo šalia jos kapo link, tik svetimi žmonės lydėjo į šią tamsiausią iš visų kelionių.

Grįžau į savo apartamentus. Kuo švelniausiai paėmiau ant rankų sūnelį jusdama palengvėjimą, kad jis nėra silpnosios lyties. Žvelgiau į mažytį jo veidelį ir svarsčiau: ar jis taip pat palaikys, taigi ir sutvirtins sistemą, tokią nesąžiningą jo motinai ir seserims? Susimąsčiau, ar mano šalyje nereikėtų žudyti visų šį pasaulį išvydusių mergaičių – gal kai mūsų nebūtų, griežtas vyrų požiūris pasikeistų? Mane supurtė drebulys. Į galvą atėjo klausimas: kaip motina gali apsaugoti savo mažyles nuo šio krašto įstatymų?

Kūningos britų slaugytojos akyse sužibo ašaros. Ji sušnirpštė nosimi ir paklausė, kodėl aš, princesė, neįsikišau į tokią beprotystę. Atsakiau negalinti padėti pasmerktajai: mūsų šalyje moterys, net iš karališkosios šeimos, neturi balso. Su liūdesiu paaiškinau slaugytojai: mergaitė mirs kaip numatyta; mirtis bus žiauri, negana to, niekur net nebus užfiksuota, kad ji gimė ir mirė. Su kartėliu galvojau apie tuos, kurie iš tikro padarė nusikaltimą ir dabar vaikšto laisvi; jie nesusimąsto, kad per juos šį pasaulį tragiškai paliko žmogus, – jiems tai nė motais.

Karimas pasirodė visas švytintis. Mūsų grįžimą į namus jis suplanavo kruopščiai nelyginant karinę operaciją. Policijos eskortas skynė mums kelią judriomis augančio Rijado miesto gatvėmis. Ėmiau pasakoti Karimui apie incidentą ligoninėje, bet jis liepė man užsičiaupti: jis nenorintis girdėti apie tokius liūdnus dalykus, kai ant rankų laiko naujagimį sūnų, keliaujantį pasitikti savo, princo, likimo šalyje, popinančioje ir puoselėjančioje tokius kaip jis.

Mano jausmai vyrui ėmė vėsti, kai pamačiau, kad jam menkai rūpi paprastos mergaitės likimas. Giliai atsidusau. Jaučiausi vieniša, nuogąstavau, ką ateityje gali tekti patirti pačiai ir būsimoms dukroms.

Šešioliktas skyrius

Vieno karaliaus mirtis

1975-ieji kelia man saldžiai karčius prisiminimus. Tai buvo neregėtos laimės ir baisaus liūdesio metai mano šeimai ir šaliai.

Mano dievinamas sūnelis Abdula, apsuptas mylinčių žmonių, atšventė antrąjį gimtadienį. Svečiams linksminti privačiais lėktuvais iš Prancūzijos buvo atskraidinta nedidelė cirko trupė. Ji savaitę gyveno Karimo tėvo rūmuose.

Niekas neatskleidė drąsaus Saros ir Asado flirto; dabar jie buvo laimingai susituokę ir netrukus turėjo išvysti pasaulį pirmas jų kūdikis. Nekantriai laukdamas jo gimimo Asadas nuskrido į Paryžių ir supirko visas trijų didelių kūdikių drabužių parduotuvių atsargas. Skeptiškai į sūnaus išrinktąją žiūrinti motina Nura visiems, kas tik norėjo klausytis, aiškino, kad Asadas susipyko su protu. Apsupta tokios meilės daug kančių patyrusi mano sesuo Sara pagaliau nušvito iš laimės.

Ali studijavo Jungtinėse Amerikos Valstijose ir nebegalėjo įžūliai kištis į seserų reikalus. Jis baisiausiai išgąsdino tėvą, kai pranešė įsimylėjęs amerikietę iš darbininkų šeimos, bet tėvui akmuo nuo širdies nusirito, vėjavaikiui Ali netrukus pareiškus verčiau paimsiant į žmonas saudoarabę. Vėliau sužinojome, kad amerikietė tvojo Ali per galvą žvakide, kai jai atsisakius paklusti, jis ėmė karingai ir įsakmiai elgtis.

Mes, jaunos, šiuolaikiškai mąstančios saudoarabų poros, džiaugėmės, kai karaliaus Faisalo ir jo žmonos Ifat ilgametės pastangos šviečiant ir išlaisvinant moteris ėmė duoti vaisių. Gavusios galimybę šviestis, mes užsidegėme ryžtu pakeisti savo šalį. Viena kita moteris nebesidengė veido, numetė skraistę ir įžūliai spoksodavo į akis išdrįstantiems joms priekaištauti dvasininkams. Jos vis dar dengė plaukus ir vilkėjo abają, bet tos saujelės moterų narsa įkvėpė vilties mums visoms. Mes, karališkosios šeimos moterys, tokios laisvės niekados negausime; savo narsą šiuo atveju rodė vidurinės klasės atstovės.

Buvo atidarytos mergaičių mokyklos ir mutava neberengė viešų smerkiančių demonstracijų. Mes neabejojome, kad moterų švietimas galop atves į mūsų lygybę. Deja, tamsuoliai islamo fundamentalistai ir toliau bausdavo mirtimi moteris. Po vieną nedidelį žingsnelį į priekį, niūriai primindavome mes viena kitai.

Netikėtai per pusmetį mudu su Karimu įsigijome keturis naujus būstus. Pagaliau buvo baigti mūsų naujieji rūmai Rijade. Karimas nusprendė, kad mažasis jo sūnus labiau užsigrūdins, jei kvėpuos gaiviu jūros oru, tad nusipirkome naują vilą prie jūros Džidos pajūryje. Mano tėvas turėjo erdvų daugiabutį Londone, vos už kelių gatvių nuo „Harrods“ prekybos centro. Jis pasiūlė šį nekilnojamąjį turtą už labai gerą kainą bet kuriam vaikui, kuris tik jo panorės. Kitos mano ištekėjusios seserys jau turėjo butus Londone, o Sara su Asadu jau tvarkė buto Venecijoje pirkimo dokumentus, tad mudu su Karimu mielai pasinaudojome proga įsigyti namus tame spalvingame, arabų be galo mėgstamame mieste. Galiausiai Karimas trečiųjų vedybų metinių proga ir atsidėkodamas, kad padovanojau tokį įstabų sūnų, nupirko man gražią vilą Kaire.

Abdulos gimimo proga šeimos juvelyras nuskrido iš Rijado į Paryžių ir parvežė deimantų, rubinų ir smaragdų rinkinį; iš jų pagamino septynis unikalius vėrinius, apyrankes ir auskarus. Nėra ko nė sakyti, pajutau, kad man dosniai atsilyginta už tai, ką pati norėjau padaryti.

Mudu su Karimu stengėmės kuo ilgiau būti Džidoje. Mums pasisekė: mūsų vila buvo daugelio geidžiamoje vietoje, kur dažnai lankydavosi karališkoji šeima.

Žaisdami trik trak stebėjome, kaip mūsų sūnus, apsuptas tarnaičių filipiniečių, pliuškenasi šiltame mėlyname vandenyje, knibždančiame egzotiškų žuvų. Net moterims buvo leidžiama maudytis, tik mes laikėme abajas standžiai apsiaustas, kol įbrisdavome į vandenį iki kaklo. Tada iškeldavau juodą apdarą rankoje, viena iš tarnaičių jį paimdavo ir galėdavau į valias plaukioti ir taškytis. Buvau laisva, kokia tik laisva gali būti moteris Saudo Arabijoje.

Baigėsi kovas. Tą mėnesį nėra karšta, tad po vidurdienio susirengėme eiti į vidų. Liepiau tarnaitėms paimti krykštaujantį mūsų vaikutį ir nuskalauti po tam tyčia pagamintu nešiojamuoju karštu dušu. Žiūrėjome, kaip jis gargaliuoja vandenį ir kilnoja trumpas, storas kojytes. Iki ausų šypsojomės iš pasididžiavimo; Karimas spustelėjo man ranką ir pasakė jaučiąsis kaltas, kad yra toks laimingas. Vėliau apkaltinau jį, kad atnešė mums, visiems saudoarabams, nelaimę balsu išsakydamas savo gyvenimo džiaugsmą.

Dauguma arabų tiki bloga akimi; mes niekados balsu nekalbame apie gyvenimo džiaugsmą ir savo vaikų grožį. Mat kokia piktoji dvasia gali nugirsti ir pavogti to džiaugsmo šaltinį ar sukelti sielvartą atimdama mylimą žmogų. Kad apsaugotume nuo tos blogos akies mažylius, prie drabužėlių prisegame mėlynus karoliukus. Nors buvome apsišvietę, sūnui nedarėme išimties.

Netrukus krūptelėjome iš siaubo – Asadas atbėgo šaukdamas:

– Karalius Faisalas negyvas! Jį nužudė šeimos narys!

Netekę žado sėdėjome ir drebėjome, kol Asadas pasakojo mums šykščias smulkmenas, išgirstas iš vieno karališkos kilmės pusbrolio.

Mūsų dėdės mirties priežasčių reikėjo ieškoti beveik dešimties metų senumo įvykiuose, kai kilo ginčas dėl televizijos stoties atidarymo. Karalius Faisalas ryžtingai siekė mūsų atsilikusią šalį paversti šiuolaikiška. Karimas tvirtino kartą girdėjęs jį sakant, kad nesvarbu, patinka tai mums, saudoarabams, ar ne, bet jis per prievartą nusitemps mus į dvidešimtą amžių.

Karaliui Faisalui, kaip ir pirmajam mūsų valdovui Abdel Azizui, rūpesčių kėlė itin religingi piliečiai. Kadaise jie įnirtingai priešinosi pirmos radijo stoties atidarymui; pirmasis šalies karalius įveikė jų pasipriešinimą įsakydamas skaityti eteryje Koraną. Pamaldieji nelabai galėjo prikibti prie tokio greito Dievo žodžio sklaidos būdo. Po daugelio metų, ketindamas įsteigti mūsų žmonėms televizijos stotis, Faisalas, kaip ir anksčiau jo tėvas, susidūrė su didžiuliu ulemų pasipriešinimu.

Labai liūdna, bet prie šių dvasininkų prisidėjo ir kai kurie karališkosios šeimos nariai; 1965 metų rugsėjį, kai buvau dar vaikas, policija nušovė mūsų pusbrolį, vadovavusį demonstracijai prieš televizijos stotį už kelių kilometrų nuo Rijado. Princas, religinis fanatikas, su savo sekėjais šturmavo stotį. Incidentas baigėsi susišaudymu su policija, per kurį jis buvo nukautas. Praėjo beveik dešimt metų, bet jaunesnysis princo brolis tebevirė neapykanta. Ir štai dabar jis atkeršijo – nušovė dėdę, mūsų karalių.

Karimas su Asadu išskrido į Rijadą. Mudvi su Sara ir keliomis karališkosios šeimos pusseserėmis susirinkome siena aptvertoje šeimos rūmų teritorijoje. Visos aimanavome ir garsiai guodėme viena kitą. Reta mūsų pusseserių nemylėjo karaliaus Faisalo, nes jis vienintelis galėjo pakeisti šalį ir galų gale išvaduoti mus, moteris. Jį vienintelį gerbė tiek dvasininkija, tiek tarpusavyje nesutariančios karališkosios šeimos grupuotės, todėl jis ir galėjo padėti mums kovoti už savo teises. Mūsų grandinės slėgė jį, lyg pats būtų jomis surakintas, ir jis maldavo mūsų tėvų remti jį vykdant visuomenines permainas. Kartą pati girdėjau jį sakant: nors vyrams ir moterims tenka skirtingi vaidmenys, kaip nurodyta Dievo, nė viena lytis neturi valdyti kitos jausdamasi neginčijamai viršesnė. Jis ramiu balsu sakė nesijausiąs labai laimingas, kol visi šios šalies piliečiai, tiek vyrai, tiek moterys, nebus savo likimo kalviai. Jis buvo įsitikinęs, kad tik per mūsų švietimą galime pasiekti savo tikslų, nes dėl savo nežinojimo skendime tamsoje. Žinia, po Faisalo nė vienas valdovas nemėgino palengvinti sunkios mūsų dalios. Dabar, žvelgdama į praeitį, galiu pasakyti: mūsų trumpas, bet svaiginantis žygis laisvės link baigėsi tą akimirką, kai klastingos giminaičio kulkos atėmė karaliui gyvybę. Liūdna, bet mes, moterys, supratome, kad vienintelė mūsų laisvės galimybė buvo palaidota kartu su karaliumi Faisalu.

Kiekviena mūsų jutome pyktį ir neapykantą šeimai, išauginusiai tokį kaip mūsų pusbrolis Faisalas ibn Musaidas, jis sugriovė mūsų viltis ir svajones. Viena mano pusseserė suriko, kad žudiko tėvas ir pats nesveiko proto. Jis, gimęs Saudidų karališkosios šeimos viršūnėje, paties karaliaus Faisalo įbrolis, visiškai nebendravo su šeimos nariais ir kratėsi sosto atsakomybės. Vienas jo sūnus buvo fanatikas, pasiryžęs paaukoti gyvybę dėl tokio nekalto dalyko kaip televizijos stotis, kitas nužudė mūsų mylimą ir gerbiamą karalių Faisalą.

Niekas negalėjo sukelti didesnio skausmo kaip mintis, kad Saudo Arabija liko be išmintingo vadovo. Niekada iki tol ar vėliau nebuvau mačiusi visos šalies taip sielvartaujant. Rodės, nepakeliamas skausmas apėmė visą kraštą ir jo žmones. Geriausias vadovas, kokį tik galėjo pasiūlyti mūsų šeima, buvo nužudytas vieno iš mūsiškių.

Po trijų dienų Saros duktė nustebino motiną ateidama į šį pasaulį kojomis į priekį. Mažoji Fadyla, gavusi šį vardą mūsų motinos garbei, prisidėjo prie gedinčios tautos. Mus draskė tokia baisi širdgėla, kad tokome nuo jos labai lėtai, bet mažoji Fadyla praskaidrino mums mintis ir savo jauna gyvybe vėl priminė, kad turime džiaugtis gyvenimu.

Baimindamasi dėl dukters ateities, Sara įtikino Asadą pasirašyti dokumentą, suteikiantį laisvę jų dukrai pasirinkti vyrą be šeimos kišimosi. Sara susapnavo nerimą keliantį košmarą, kad juodu su Asadu žūsta lėktuvo katastrofoje ir jų dukra auginama pagal griežtus mūsų kartai taikomus kanonus. Žiūrėdama Asadui tiesiai į akis Sara pareiškė greičiau nusižudysianti negu leisianti dukrai tekėti už vyro, turinčio bjaurių kėslų. Vis dar karštai mylintis žmoną Asadas nuramino ją pasirašydamas dokumentą ir atidarydamas milijono dolerių sąskaitą Šveicarijos banke naujagimės vardu. Kilus būtinybei, Saros duktė turės teisinių priemonių ir finansinių galimybių pabėgti nuo savo košmarų.

Ali grįžo iš Jungtinių Valstijų vasaros atostogų dar bjauresnis negu anksčiau, nors sunkiai galėjai tai įsivaizduoti. Jis nesiliovė pasakoti mums savo nuotykių su amerikietėmis ir pareiškė: taip, tai, ką jam anksčiau sakydavo, tiesa – jos visos kekšės!

Kai Karimas jį pertarė ir pasakė, kad būdamas Vašingtone pažinojo daug labai dorybingų moterų, Ali nusijuokė ir atsakė, kad tie dalykai pasikeitė. Girdi, moterys, su kuriomis jis susipažino baruose, pačios imdavosi iniciatyvos ir pasiūlydavo mylėtis jam net nespėjus apie tai užsiminti. Karimas jam atsakė, kad čia ir glūdi esmė: jeigu moteris viena ateina į barą, veikiausiai jai reikia vienos nakties nuotykio ar smagiai praleisti laiką. Juk moterys Amerikoje laisvos kaip ir vyrai. Jis patarė Ali nueiti į pamaldas ar kokius kultūros renginius – tada jis nustebs pamatęs, kaip elgiasi moterys. Ali nenusileido. Jis tvirtino patikrinęs Amerikos moterų iš visų visuomeninių sluoksnių dorovę – jo patirtis jį įtikino, kad jos visos tikrai kekšės.

Kaip dauguma musulmonų, Ali nenorėjo matyti ar suprasti kitos religijos ar šalies papročių ir tradicijų. Diduma arabų apie Amerikos visuomenę žinių gauna vien iš menkaverčių amerikietiškų filmų ir prastų televizijos laidų. Svarbiausia tai, kad Saudo Arabijos vyrai keliauja vieni. Jie per prievartą atskirti nuo moterų draugijos, todėl užsienyje juos domina vien moterys. Liūdna, bet jie ieško tik moterų, baruose dirbančių striptizo šokėjomis ar prostitutėmis. Dėl šitokio vienpusiškumo saudoarabai susidaro iškreiptą nuomonę apie Vakarų dorovę. Kita vertus, dauguma Saudo Arabijos moterų nekeliauja, todėl tiki pasakomis, išgirstomis iš savo vyrų ir brolių. Štai kodėl vos ne visi arabai išties tiki, kad dauguma moterų Vakaruose yra paleistuvės.

Turiu pripažinti, mano brolis turėjo egzotiško grožio, veikiausiai traukiančio dažną priešingos lyties atstovę, bet nė kiek neabejojau, jog ne kiekviena Amerikos moteris – kekšė! Pasakiau Karimui, kad labai norėčiau gauti galimybę keliauti su Ali. Kaip smagu būtų stovėti jam už nugaros su plakatu, skelbiančiu: ŠIS VYRAS JŪSŲ NEGERBIA IR JUS NIEKINA, TIK TO NERODO! JEIGU ŠIAM VYRUI PASAKYSITE „TAIP“, JIS VISAM PASAULIUI APŠAUKS JUS KEKŠE!

Prieš išvykdamas atgal į JAV Ali pasakė tėvui esąs pasirengęs paimti pirmąją žmoną. Pasak jo, gyventi be sekso sunku, tad jis norėtų turėti moterį, prieinamą jam kaskart, kai grįš į Rijadą atostogų. O svarbiausia, kad atėjo metas jam, Ali, turėti sūnų, mat vyras be sūnaus Saudo Arabijoje nevertinamas ir visų niekinamas.

Jaunoji, aišku, negalėtų gyventi su juo Jungtinėse Valstijose; būtų geriau, kad ji apsistotų tėvo viloje, kur nuo jos nenuleistų akių Omaras ir kiti tarnai. Pasak Ali, jam reikia turėti laisvę mėgautis smukusia Amerikos dorove. Vienintelis jo reikalavimas būsimai žmonai – aišku, be skaistybės – kad būtų jauna, ne vyresnė kaip septyniolikos, reto grožio ir paklusni.

Nepraėjus nė dviem savaitėms, Ali susižadėjo su pussesere iš karališkosios šeimos. Vedybos buvo paskirtos gruodį, kai jis turės daugiau negu mėnesį tarp semestrų.

Stebėdama brolį supratau, kaip man pasisekė, kad ištekėjau už tokio vyro kaip Karimas. Aišku, mano sutuoktinis buvo toli gražu ne tobulas, bet Ali buvo tipiškas saudoarabas. Jei toks kaip jis būtų mano šeimininkas, gyvenimas taptų slegiančia našta.

Prieš Ali grįžtant į JAV, visa šeima susirinko mūsų viloje Džidoje. Vieną vakarą vyrai per daug išgėrė ir ėmė ginčytis. Po vakarienės kilo diskusijos kontroversišku klausimu, ar moterys turėtų vairuoti. Karimas ir Asadas palaikė Sarą ir mane – mudvi įrodinėjome būtinybę keisti šį kvailą paprotį, nepagrįstą jokiomis islamo normomis. Mes pateikėme pavyzdį: išsivysčiusiose šalyse moterys pilotuoja lėktuvus, o mums net neleidžiama vairuoti automobilių! Dažna Saudo Arabijos šeima neišgali daugiau kaip vieno vairuotojo. Tarkim, jis išsiųstas vykdyti kokio pavedimo. Kas nutiks, jei tuo metu staiga prireiks medikų pagalbos? Nejaugi Saudo Arabijos vyrai tokios prastos nuomonės apie savo moterų sugebėjimus, kad mieliau leidžia vairuoti dvylikamečiams ir trylikamečiams berniukams (šalyje tai įprasta) negu suaugusioms moterims?!

Ali, tėvą ir Achmedą jau vien ši tema varė iš proto. Ali pareiškė, girdi, jeigu moterims bus leista vairuoti, jos važinės į dykumą sanguliauti su vyrais! Achmedui nerimą kėlė trukdančios žiūrėti skraistės. Tėvas prakalbo apie galimas eismo nelaimes ir apie tai, kokia pažeidžiama gatvėje būtų moteris, laukianti kelių policijos pareigūno. Tėvas apsidairė po kambarį tikėdamasis kitų žentų pritarimo jo minčiai, kad vairuodama automobilį moteris kels grėsmę sau ir kitiems. Kitų mano seserų vyrai, užuot pritarę, ėmė piltis gėrimo ar nuėjo į tualetą.

Galiausiai su arogantišku pasitikėjimu, tarsi turėtų puikų argumentą, nulemsiantį ginčo baigtį, Ali pareiškė: moterys kur kas lengviau pasiduoda aplinkinių įtakai negu vyrai, todėl ims mėgdžioti mūsų šalies jaunuolius, kurie lenktyniauja automobiliais gatvėse. Nėra ko nė sakyti, moterys pačios nieko nesugalvoja, tad paseks jų pavyzdžiu, todėl jau ir taip šiurpi avarijų statistika dar labiau išaugs.

Mano brolis vis dar mane siutino! Ali klydo manydamas, kad nebesu tokia karštakošė kaip anksčiau. Šiaip ar taip, patenkinta savimi jo mina mane supykdė. Visų didžiausiai nuostabai, šokau prie Ali, pastvėriau saują plaukų ir ėmiau iš visų jėgų rauti. Tik Karimas dviese su tėvu įstengė priversti mane atgniaužti pirštus. Kambaryje nuskardėjo garsus mano seserų juokas, o jų vyrai spoksojo į mane su pagarba ir baime.

Kitą dieną prieš išvykdamas į Jungtines Valstijas Ali mėgino su manimi taikytis. Jaučiau jam tokią baisią neapykantą, kad tyčia nusukau kalbą į vedybas ir tai, jog mūsų vyrai reikalauja nuotakų skaistybės, nors patys iki vedybų stengiasi išmėginti kuo daugiau moterų. Ali rimtai pažiūrėjo į šį pokalbį, ėmė cituoti Koraną ir aiškinti man, kad moteris privalanti tekėti skaisti.

Prisiminiau senąją Sultaną, mokančią daugybę suktų gudrybių. Liūdnai papurčiau galvą, giliai atsidusau. Ali paklausė, kas slegia man širdį. Atsakiau, kad šįsyk jis mane įtikino: sutinku su juo, kad visos moterys tekėdamos turi būti skaisčios. Su slapta pagieža, kurios jis nepajuto, pridūriau, esą mūsų merginos labai pasikeitusios, todėl tarp jų dabar sunku rasti tikrą skaistuolę. Ali klausiamai į mane pažvelgė. Ėmiau aiškinti. Žinoma, reta saudoarabė gimtinėje sanguliauja – argi bent viena nori netekti gyvybės? Bet kai mūsų moterys išvyksta svetur, tikinau jį, susiranda sekso partnerių ir didžiausią savo dovaną atiduoda nepažįstamiems vyrams.

Ali įsiutino mintis, kad kokiai nors Saudo Arabijos merginai skaistybę atima kas kitas, o ne jis, saudoarabas. Didžiai susijaudinęs jis paklausė, iš kur sužinojau tuos dalykus. Nutaisiusi graudžią miną maldavau brolio niekam nepasakoti apie mudviejų pokalbį: jeigu tėvas ir Karimas sužinos, tikrai pasibaisės. Tada prisipažinau, kad mes, moterys, kalbamės apie tuos dalykus ir niekam nebe paslaptis: skaistuolių laikai mūsų šalyje baigiasi!

Ali piktai susičiaupė ir giliai susimąstė. Jis paklausė manęs, ką tokios merginos daro vestuvių naktį. Juk jeigu jai neištrykšta kraujo, patiria gėdą ir yra grąžinama tėvui. Saudo Arabijoje kruvinos paklodės vis dar išdidžiai atiduodamos anytai, kad ši galėtų parodyti draugėms ir giminaitėms, jog į jos namus atėjo garbinga, tyra moteris.

Pasilenkiau arčiau ir pasakiau Ali, esą dauguma merginų kreipiasi į chirurgus, kad atkurtų skaistybės plėvę, ir pridūriau, jog dauguma jaunų moterų apsimeta skaistuolėmis vis kitam nieko neįtariančiam vyrui. Apmulkinti vyrą paprasta ir lengva. Europoje gausu chirurgų, meistriškai atliekančių šią operaciją; yra žinoma, kad Saudo Arabijoje vienas kitas irgi teikia šią paslaugą.

Tada Ali visiškai paklaiko. Sušnabždėjau jam, girdi, jeigu kas sukliudo merginai ir ji nespėja atlikti „remontą“ iki vestuvių, yra paprasta išeitis – prieš sueitį įsikišti avies kepenis. Vyras jokio skirtumo nepajus, bet iš tikrųjų skaistybę jis atims ne savo žmonai, o avies kepenims!

Egoistą mano brolį užgriuvo nauja baimė. Jis bemat paskambino draugui gydytojui. Prisikišęs ragelį prie ausies Ali visas išbalo, kai draugas pripažino, kad tokios operacijos galimos. Apie avies kepenis gydytojas nebuvo girdėjęs, bet manąs, jog nedorybingos moterys anksčiau ar vėliau sužinos šią visiškai įmanomą gudrybę.

Akivaizdžiai susirūpinęs Ali tądien du kartus grįžo į rūmus klausti mano patarimo, kaip geriausia apsisaugoti nuo tokios apgaulės. Atsakiau, kad apsisaugoti neįmanoma – nebent nuo pat būsimosios nuotakos gimimo jis kiaurą parą nė per žingsnį nuo jos nesitrauktų. Jam, Ali, teks susitaikyti su galimybe, kad moteris, kurią ves, irgi yra žmogus ir jaunystėje galėjo suklysti.

Į Jungtines Valstijas Ali grįžo susijaudinęs ir nusiminęs. Sara negalėjo nuslėpti piktdžiugos, kai jai, Karimui ir Asadui papasakojau savo pokštą. Karimas su Asadu susižvelgė ir naujomis akimis pažiūrėjo į savo žmonas.

Ali vestuvių data nepasikeitė. Jo nuotaka buvo tiesiog skausmingai graži. Kaip jos gailėjau! Tačiau mudvi su Sara balsu nusijuokėme pamačiusios, kad Ali paklaiko iš nerimo. Vėliau vyras man papriekaištavo už šią išdaigą, nes Ali jam prisipažino paniškai bijąs sueities: kas, jeigu buvo apgautas? Tiesos jis niekada nesužinos, tad su šia ir visomis būsimomis žmonomis bus priverstas gyventi kankinamas abejonių.

Baisiausias košmaras, koks tik gali prisisapnuoti Saudo Arabijos vyrui – kad moteris, kurią jis vedė, jau mylėjosi su kitu. Jeigu jis perguli su prostitute – nieko gėdinga. O štai žmona… Ji turi jo šeimos pavardę, gimdė jam sūnus. Mano brolis negalėjo ištverti net minties būti apmulkintas.

Atvirai prisipažinau savo vyrui kartais mėgstanti iškrėsti kokį bjaurų pokštą ir nedvejodama sutikau, kad paskutiniojo teismo dieną turėsiu atsakyti už gausias savo nuodėmes. Tačiau Ali vestuvių vakarą šypsojausi iš pasitenkinimo, kurio ligi tol nebuvau patyrusi. Aš sužinojau didžiausią Ali baimę ir ją išnaudojau.

Septynioliktas skyrius

Moters kambarys

Drebančia ranka Nura paėmė Koraną, mūsų Šventąją knygą. Vis labiau jaudindamasi garsiai perskaičiau pastraipą:

O tos iš jūsų žmonų, kurios atliks svetimavimo aktą, – paimkite liudininkais prieš jas keturis iš jūsų. Ir jeigu jie paliudys, tai laikykite jas namuose, kol nepašauks amžino poilsio mirtis arba Allahas skirs joms kelią.9

Pažiūrėjau į Nurą, paskui paeiliui į kitas savo seseris. Mano žvilgsnis sustojo ties prislėgtos Tahani veidu. Ji prarado bet kokią viltį išgelbėti savo draugę Samyrą.

Paprastai tyli ir santūri Sara dabar prašneko:

– Niekas negali jai padėti. Pats Pranašas įsakė, kaip bausti.

Liepsnodama pykčiu atrėžiau:

– Samyra nenusikalto svetimavimu – nėra keturių jokio chudud bausmę užtraukiančio nusikaltimo liudytojų! Ji tik pamilo vakarietį! Mūsų vyrai nusprendė, kad jiems leista kurti santuoką su užsieniete ar kito tikėjimo moterimi, bet mums, moterims, tai uždrausta! Beprotystė! Šį įstatymą sukūrė ir jį aiškina vyrai, galvodami tik apie save pačius!

Nura mėgino mane raminti, bet aš buvau pasirengusi iš paskutiniųjų kovoti su šia žmogaus prigimčiai svetima tironija, dabar nukreipta prieš tą, kurią visos mylėjome – Samyrą.

Išvakarėse jos šeimos ir jos tikėjimo vyrai paskyrė jai bausmę nekelti kojos iš tamsaus kambario, kol pasiims mirtis. Samyrai buvo dvidešimt dveji. Tokios jaunos ir sveikos pasiimti mirtis ateis labai negreitai.

Kuo ji nusikalto? Mokydamasi Londone susipažino su ne mūsų tikėjimo vyru ir jį pamilo. Vos tik imama suprasti rimtus dalykus, mums, Saudo Arabijos moterims, kalama į galvą, kad kiekviena musulmonė daro nuodėmę užmegzdama ryšį su kitatikiu: ji negalės užtikrinti savo vaikų tikėjimo, jeigu jos vyras bus krikščionis ar judėjas. Artimųjų Rytų šeimoje lemiamas žodis visada yra vyro, todėl, galimas daiktas, vaikai užaugs krikščionimis ar judėjais – žmona ir motina balso neturi.

Kiekvienam musulmonui aiškinama, kad islamas yra galutinis Alacho žodis žmonijai, todėl šis tikėjimas pranašesnis už visus kitus. Musulmonams neleidžiama sąmoningai tapti priklausomiems nuo kitatikių ir jie neturi leisti, kad taip atsitiktų. Tačiau daugybė Saudo Arabijos vyrų lyg niekur nieko veda kitų tikėjimų moteris. Tik šalies moterys sumoka didžiausią kainą už ryšius su kitatikiais. Mūsų Šventojo rašto žinovai tvirtina, esą musulmonų vyrų sąjunga su kitų tikėjimų moterimis leistina, nes vaikai auginami laikantis pranašesnio jų tėvo tikėjimo.

Ėmiau klykti vien nuo minties, kaip visa tai neteisinga. Tą akimirką mes su seserimis supratome, jog nuo šiol Samyra žingsnelis po žingsnelio artės prie didžiulės tragedijos, o mes, jos draugės nuo vaikystės, būsime bejėgės, kad ir kaip trokštume ją išvaduoti.

Samyra nuo aštuonerių buvo artimiausia Tahani draugė. Augo vienturtė; motina susirgo kiaušidžių vėžiu ir, nors pasveiko, iš gydytojų išgirdo daugiau vaikų neturėsianti. Nuostabu, tačiau Samyros tėvas neišsiskyrė su žmona, nebegalėsiančia turėti vaikų – dauguma Saudo Arabijos vyrų tokiu atveju būtų pasielgę priešingai.

Mes su seserimis pažinojome daugybę moterų, kurias sunkiai apsirgusias atstūmė vyrai. Visuomeninė skyrybų stigma moteriai yra baisi, o finansinė ir emocinė trauma tiesiog ją gniuždo. Jeigu išsiskyrusios moters vaikai nebežinda, jie irgi gali būti iš jos atimti. Pasiseka toms, kurios turi mylinčius tėvus ir šie mielai priima jas atgal į savo namus, ar vyresnį sūnų, kuris duoda pastogę. Be nelaimėje palaikančios šeimos, jos yra pasmerktos, nes mano šalyje jokia vieniša ar išsiskyrusi moteris išgyventi viena negali. Valdžia yra pastačiusi namų specialiai tokioms moterims, bet gyvenimas ten niūrus, kiekviena akimirka žiauriai žeidžia. Vienai kitai išsiskyrusiai moteriai pavyksta ištekėti dar kartą, bet tik todėl, kad yra arba nepaprastai gražios, arba nepaprastai turtingos. Kaip ir dėl viso kito Saudo Arabijos visuomenėje, kaltė dėl nenusisekusios santuokos ir skyrybų visuomet krinta ant moters.

Samyros motina buvo iš tų, kurioms pasisekė: jos vyras nuoširdžiai ją mylėjo ir nė nemanė mesti, kai ją ištiko ta baisi bėda. Jis net nevedė antros žmonos, kad pagimdytų jam sūnų. Tokie vyrai kaip Samyros tėvas mūsų visuomenėje laikomi keistuoliais.

Samyra ir Tahani buvo geriausios draugės; Sara ir aš amžiumi buvome artimiausios Tahani, todėl mes irgi žaisdavome kartu su Samyra. Mes visos trys pavydėjome Samyrai daugelio dalykų, mat jos tėvas savo vienturtę be galo mylėjo. Kitaip negu dauguma jo kartos saudoarabų, jis buvo šiuolaikiškų pažiūrų ir pažadėjo dukrai, kad jai nereikės laikytis atgyvenusių papročių, primestų mūsų šalies moterims.

Samyra juto, kaip mus skaudina mūsų tėvo ribotumas. Per kiekvieną nesutarimą su juo ji ryžtingai mus užsistodavo. Man ėmė perštėti akis prisiminus Samyros ašaras per Saros vestuves. Ji apsivijo rankomis man kaklą ir dejavo, kad Sara mirs neištvėrusi tos vergijos jungo. O dabar ji, Samyra, buvo užrakinta tamsiausiame kalėjime ir net tarnams buvo uždrausta su ja kalbėtis, kai pastumdavo jai valgį pro angą durų apačioje. Visą pasaulį jai turės atstoti jos pačios kvėpavimo garsai.

Ta mintis buvo nepakeliama. Pasisukau į Sarą ir paklausiau, ar gali kuo nors padėti Karimas ir Asadas. Tahani viltingai pakėlė akis. Sara iš lėto papurtė galvą – jie nepadės. Asadas jau aiškinosi padėtį: nei Samyros dėdė, nei buvęs vyras neatšauks žiaurios bausmės iki mirties tūnoti tamsoje ir tyloje. Šį reikalą sprendžia tik artimieji ir Dievas.

Tais metais, kai ištekėjau, Samyra jau buvo be galo kruopščiai susiplanavusi ateitį. Nuo mažumės ji puoselėjo keistą mintį tapti inžiniere. Jokia saudoarabė nestudijuoja šių mokslų, nes mes orientuojamos į moteriai tinkamomis laikomas profesijas – vaikų gydytojų, mokytojų ar socialinių darbuotojų, rūpintis moterimis ir vaikais.

Be to, besimokančioms saudoarabėms draudžiama bendrauti su mokytojais vyrais, tad Samyros tėvas nusamdė dukrai repetitorių iš Londono. Ne vienerius metus Samyra įtemptai mokėsi namie ir buvo priimta į vieną iš Londono technikos aukštųjų mokyklų. Tėvas, nepaprastai didžiuodamasis gražia ir protinga dukra, atlydėjo žmoną ir dukrą į Londoną.

Samyros tėvai įkurdino ją privačiame būste; gyventi su dukra nusamdė dvi tarnaites indes ir sekretorę egiptietę. Jie atsisveikino su Samyra ir grįžo į Rijadą. Nėra ko nė sakyti, nė vienas nemanė nebepasimatysią. Ėjo mėnesiai. Kaip mes ir tikėjomės, studijos Samyrai sekėsi puikiai.

Ketvirtą mėnesį Londone Samyra susipažino su Lariu, studentu, atvykusiu iš Kalifornijos pagal mainų programą. Juodu pajuto vienas kitam šiltus jausmus. Matyt, ne veltui sakoma, kad priešingybės traukia. Laris buvo aukštas, raumeningas, šviesių plaukų, laisvos dvasios kalifornietis, Samyra – egzotiška, grakšti, slegiama despotiškų mūsų vyrų primestų suvaržymų.

Ji parašė Tahani, kad meilė kelia jai nerimą, nes žinojo, kad jai draudžiama tekėti už krikščionio. Laris buvo katalikas; jis nieku gyvu nesutiks atsiversti į islamą, nors jųdviejų padėtyje tai būtų padėję.

Nė mėnesiui nepraėjus Tahani gavo antrą laišką; jame jau labiau galėjai justi neviltį. Samyra ir Laris negalį gyventi vienas be kito. Samyra gyvens su juo, kol mokosi Londone, vėliau bėgs į Jungtines Valstijas – ten juodu susituoksią. Tada, pasak Samyros, jos tėvai Amerikoje galės nusipirkti namus šalia jos. Ji buvo įsitikinusi, kad glaudūs šeiminiai ryšiai dėl to nenukentės, bet ji bus priversta atsisakyti Saudo Arabijos pilietybės. Mes niekados nebepamatysime jos tėvynėje, nes ji suprato negalinti grįžti į mūsų kraštą po tokio skandalingo įvykio kaip vedybos su kitatikiu.

Tačiau Samyros tėvai taip ir nesužinojo apie dukters dilemą: abu kartu su vairuotoju akimirksniu žuvo, kai važiuojant per judrią Rijado sankryžą į jų automobilio šoną rėžėsi sunkvežimis su vandens cisterna.

Arabų pasaulyje mirus šeimos galvai (vyrui) gyvų likusių šeimos narių reikalais ima rūpintis vyriausias jo brolis. Mirus Samyros tėvui, jos globėju tapo vyriausias jo brolis.

Retai kada tų pačių tėvų vaikai būna tokie skirtingi. Samyros tėvas buvo atlaidus ir mylintis, jo brolis – griežtas ir nepalenkiamas. Būdamas nepaprastai religingas, jis dažnai reiškė nepasitenkinimą, kad brolio dukra tokia nepriklausoma. Samyrai įstojus į Londono aukštąją mokyklą jis taip pasibaisėjo, kad nuo to laiko nesikalbėjo su jos tėvu.

Jis piktinosi moterų švietimu ir manė, kad geriausia dukras kuo jaunesnes ištekinti už senyvų, išmintingų vyrų. Jis pats neseniai vedė trylikametę. Jai, panašiai mąstančio vyro dukrai, vos prieš kelis mėnesius prasidėjo menstruacijos.

Samyros dėdė turėjo keturias dukras ir tris sūnus. Dukras sėkmingai ištekino vos pasirodžius pirmiems brandos požymiams. Mokslų jos beveik neparagavo, tik buvo išmokytos moteriškų darbų – virti ir siūti. Tiesa, joms gerai išlavino skaitymo įgūdžius, kad galėtų atmintinai kalti Koraną.

Kitą dieną po tėvų žūties Samyrą ištiko dar vienas sukrėtimas. Iš dėdės, dabar tapusio šeimos galva, paštu atėjo įsakymas: „Grįžk į Rijadą pirmu lėktuvu. Parsivežk visus savo daiktus.“

Baimė atsidūrus dėdės globoje susidurti su žiauria gyvenimo tikrove paskatino Samyrą sukaupti drąsą ir negalvojant strimgalviais pulti į nežinomybę. Ji su Lariu pabėgo į Kaliforniją – vėliau paaiškės, kad tai buvo lemtinga jos klaida.

Įžūlus merginos nepaklusnumas baisiai užgavo globėją. Tuo metu jis nežinojo apie Samyros meilužį užsienietį ir nesuprato tos savavalės merginos, nes iki tol nebuvo susidūręs su savo nuomonę turinčiomis, nenuolankiomis moterimis.

Praėjus beveik mėnesiui dėdė taip ir negavo iš Samyros jokios žinios; jis jau įsivaizdavo, kad dukterėčia mirė ir jos kūnas pūva bedievių krašte. Jis ėmė dar uoliau jos ieškoti, bet nieko nepešė. Galiausiai, vyriausio sūnaus spiriamas, nusileido ir nusisamdė privačią seklių agentūrą išsiaiškinti, kur pasidėjo brolio vienturtė.

Vieną ankstų rytą tironas Samyros dėdė putodamas iš įniršio atvažiavo į Tahani rūmus gniauždamas rankoje seklių agentūros ataskaitą ir pareikalavo, kad mano sesuo, kuriai Samyra patikėdavo visas paslaptis, pasakytų, kur ta „bedievė dukterėčia ir kitatikis jos meilužis“.

Tahani net išpūtė akis, kai pasakodama mums tą epizodą stebėjosi Samyros dėdės pykčiu: jis daužė galvą į jos namų sienas, prašė Alachą padėti jam nužudyti dukterėčią, svaidydamasis rūsčiais prakeiksmais prisiekinėjo atkeršysiąs bedieviui meilužiui. Jis prakeikė dieną, kai broliui gimė dukra, ir garsiai meldė Dievą apleisti jo netikinčią dukterėčią visokiomis baisiomis nelaimėmis. Jis pareiškė, esą ji nuplėšusi šeimai garbę ir ištisos ateities kartos jos nebeatgaus.

Nebegalėdama pakęsti jo riksmų ir draskymosi, Tahani išbėgo iš namų ir nuvažiavo į savo vyro Chabibo kontorą. Grįžusi į rūmus pora Samyros dėdės neberado, tačiau jis paliko tarnams baisų įspėjimą: kiekvienas, priglaudęs dukterėčią, patirs jo rūstybę. Norėdamas numaldyti žmonos baimę Chabibas susirado dėdę ir atvėsino jo įtūžį patikindamas, kad dukterėčia nepalaiko jokių ryšių su mūsų šeima.

Svetimoje šalyje Samyra gyveno visiškai atskirta nuo giminės ir nežinojo, kad nesiliaujantis ieškoti jos dėdė dabar perima visų šeimos narių paštą. Grasindamas baisiomis bausmėmis, jeigu jam nebus pranešta apie bet kokį ryšį su dukterėčia, jis įbaugino visus artimuosius. Jis neabejojo, kad mergina anksčiau ar vėliau pasiilgs bendravimo su savo žmonėmis; kai „didžioji nusidėjėlė“, taip jis vadino Samyrą, nebeištvers viena, pro jo budrias akis neprasprūs. Jam tereikia laukti.

Tuo tarpu Kalifornijoje Laris suabejojo, ar myli Samyrą, ir ši ėmė blaškytis lyg pasiklydusi miške. Meilužio abejingumas skaudžiai užgavo jai širdį. Ji paskambino Tahani didžiai išsigandusi ir netikra dėl savo ateities. Ką jai daryti? Naujame krašte ji turi mažai pinigų ir dar mažiau draugų. Už Lario ji nebeištekės, tad jai nebus leista likti Amerikoje. Chabibas neprieštaravo, kad Tahani toliau draugautų su Samyra, bet žmonos prašomas nusiųsti jai pinigų, atsisakė.

Samyros sąskaitoje buvo likę vos keli tūkstančiai dolerių. Iš nevilties ji paskambino mylimiausiai tetai, jauniausiajai tėvo seseriai. Baimindamasi brolio galios teta klusniai pranešė jam apie dukterėčios skambutį. Sužinojęs apie Samyrai iškilusius sunkumus, dėdė kruopščiai suplanavo, kaip ją sugauti ir vėl valdyti.

Jis atviliojo dukterėčią į Kairą pažadu, kad ten ji taikiai grįš į šeimą, iš kurios pabėgo, ir nusiuntė pinigų kelionei. Samyra paskambino Tahani ir ašarodama pasakė neturinti kitos išeities. Lario meilė užgeso ir jis neturi jokio noro remti ją pinigais. Mokslų ji dar nebaigė, tad negali įsidarbinti ir užsidirbti pragyvenimui. Pinigų nebeliko. Ji skambinusi į Saudo Arabijos ambasadas Vašingtone ir Londone. Jų darbuotojai jos nė kiek neužjautė. Kai paaiškindavo apie savo padėtį, jie atžariai liepdavo jai grįžti į šeimą. Nuo tikrovės nepabėgsi – ji turi grįžti į Saudo Arabiją.

Samyra pasakė Tahani, kad jai baugu, bet ji turi vilties, jog tetos sako tiesą, nes jos prisiekė, esą brolis atlyžo ir sutiko leisti jai tęsti studijas Londone. Gal vis dėlto dėdė gerai elgsis su vienturte brolio dukra. Tahani buvo įsitikinusi, kad dėdės rūstybė nė kiek neatlėgo, bet jos neperspėjo, nes matė, kokia beviltiška Samyros padėtis.

Kairo oro uoste Samyrą pasitiko dvi tetos ir du pusbroliai. Jie nuramino jos nuogąstavimus kalbomis, kad atkūrusi santykius su šeima grįšianti į Londoną. Samyra nudžiugo ir nusprendė, kad viskas bus gerai.

Ji grįžo į Rijadą.

Nesulaukusi žadėto Samyros skambučio Tahani labai nusiminė. Galiausiai paskambino jos giminaitėms, bet šios pasakė, kad mergina šiek tiek sukarščiavo ir prasta savijauta neleidžianti jai šnekėtis su draugėmis. Jos patikino Tahani, kad Samyra jai atskambins, vos tik pasijus geriau.

Antrą savaitę po Samyros grįžimo viena iš merginos tetų, paprašyta leisti su ja pasikalbėti, pranešė, jog sutarta dėl vedybų ir Samyra norinti, kad Tahani jai nebeskambintų, nes būsimasis vyras nepalankiai žiūrintis į žmonos vaikystės drauges.

Samyrai pagaliau pačiai pavyko susisiekti su Tahani. Draugė pasakė, kad jos viltys sudužo vos pamačius dėdę. Belaukdamas jųdviejų susitikimo jis vis labiau niršo, o kai pamatė „bedievę“ dukterėčią, išvis nebesivaldė.

Nuo to vakaro, kai grįžo, Samyrai buvo uždrausta kelti koją iš savo kambario – ji turėjo laukti dėdės nuosprendžio. Nė vienas šeimos narys nedrįso balsu paprieštarauti dėl tokio prasto elgesio su ja. Ji pašnibždomis pasakė Tahani, kad jai pranešta, jog jai rastas tinkamas jaunikis; vestuvės įvyks po kelių mėnesių. Ši mintis kėlė Samyrai siaubą, nes juodu su Lariu aistringai vienas kitą mylėjo ir ji nebebuvo skaisti.

Mums pavyko ne daug ką sužinoti apie vestuves, nes į jas nebuvo pakviestas nė vienas žmogus ne iš Samyros giminės. Tačiau nė kiek neabejojome, kad sąjunga nenudžiugino Samyros. Girdėjome, kad jaunasis įpusėjęs šeštą dešimtį ir kad Samyra – trečioji jo žmona.

Praėjus nemažai laiko vienas iš Samyros pusbrolių papasakojo šeimos paskalas. Pasak jo, vestuvių naktį Samyra taip smarkiai ir ryžtingai priešinosi jaunajam, kad jam vos pavyko pasiimti tai, kas priklauso. Pasak pusbrolio, vyras žemas, storas ir ne itin raumeningas. Matyt, kraujo vis dėlto ištryško, bet tik jaunikio. Per tas įnirtingas grumtynes jis neturėjo kada įsitikinti nuotakos skaistumu.

Tahani tada iškamantinėjo Samyros tetą – ši dabar gailėjosi, kad prisidėjo įviliojant dukterėčią į spąstus. Teta sakė, kad iš pradžių vyras juto šiltus jausmus tigrei, kurią vedė. Jos įžeidinėjimai ir narsus priešinimasis bemaž neatvėsino jo ryžto užvaldyti ją jėga. Tačiau ilgainiui jam įgriso niekinantys Samyros gestai ir jis ėmė gailėtis priglaudęs ją po savo stogu.

Samyra pasigyrė tetai, kad sielvartas įkvėpė jai drąsos ir ji vyrui tiesiai į akis šaukianti, kad negali mylėti tokio kaip jis. Ji, Samyra, patyrė tikro, stipraus vyro glamonių. Ji paniekinamai atsiliepė apie vyro sugebėjimus lovoje ir labai nepalankiai palygino jį su savo aukštu, gražiu amerikiečiu.

Vyras be jokių ceremonijų su Samyra išsiskyrė ir atvežęs paliko prie dėdės durų. Jis įpykęs išrėžė dėdei, kad jų šeima negarbinga ir apvesdino jį žinodama, jog nuotaka praradusi skaistybę. Jis su menkiausiomis smulkmenomis papasakojo, kaip gėdingai elgėsi Samyra guldamasi į vestuvių guolį su kito vyro prisiminimais galvoje.

Pagautas netramdomo juodo įsiūčio dėdė ėmė ieškoti patarimo Korano puslapiuose; netrukus rado eilutes, įtikinusias jį teisingai nusprendus atskirti nuo pasaulio tą, kuri užtraukė gėdą jo giminės vardui. Jo ryžtą sustiprino buvęs vyras, vis dar negalintis atitokti nuo įžeidimų savo vyriškumui: visiems, kas tik norėjo klausytis, jis apskelbė, esą Samyros dėdės namai nesusigrąžins garbės, jei nepaskirs merginai sunkios bausmės.

Chabibas pranešė Tahani liūdną naujieną: Samyrai paskirta itin žiauri – vadinamojo moters kambario – bausmė. Jai buvo įrengtas specialus kambarys viršutiniame dėdės rūmų aukšte. Samyra bus įkalinta belangėje, garsų nepraleidžiančioje kameroje. Langai užmūryti betono blokeliais, sienos apmuštos garsui nepralaidžia medžiaga, kad niekas negirdėtų kalinės riksmų. Buvo įtaisytos specialios durys su plyšiu apačioje maistui perduoti. Gamtiniams reikalams atlikti grindyse išgręžta skylė.

Smalsiems darbininkams iš užsienio buvo paaiškinta, neva per avariją vienai giminaitei pažeistos smegenys; baiminamasi, kad ji gali pakelti ranką prieš save ar kitus šeimos narius.

Mes su seserimis susirinkome paguosti Tihani – ji baisiai sielvartavo, kad toks artimas jai žmogus uždarytas tarp keturių sienų. Skausmą jutome visos, nes Samyra buvo viena iš mūsų – Saudo Arabijos moteris, bejėgė prieš neteisybę.

Nepailsdama kūriau jos išvadavimo planus, bet mano seserys aiškiau matė padėtį. Jos buvo girdėjusios kitų tokių moterų istorijas ir žinojo, kad nėra vilties išgelbėti Samyrą – ji kankinsis atskirta nuo viso pasaulio, kol gyvybė pamažu užges.

Daug naktų nesudėjau bluosto – kamavo neviltis ir bejėgiškumas. Aš irgi buvau girdėjusi kalbų apie kitas pasmerktas šalies moteris, nubaustas kalėti moters kambaryje. Tačiau tik dabar ėmiau įsivaizduoti pratisai kaukiantį, kančios draskomą žmogų, kurį pažinojau, – moterį, įkūnijusią gyvenimą ir viltį mūsų šaliai, moterį, dabar gyvenančią visiškoje tamsoje, neturinčią nieko, kas palaikytų jai gyvybę – jokio vaizdo, jokio garso.

Vieną naktį prabudau lyg nuo košmaro. Mėgindama aprimti supratau: košmaras tikras. Akmuo niekados nenusiris nuo širdies pažinojusiems Samyrą ir dabar žinantiems, kad ji beviltiškai kamuojasi įkalinta, visiškai atskirta nuo pasaulio. Mintyse be paliovos sukosi klausimas: kokia jėga žemėje gali ją išvaduoti? Žiūrėdama į žvaigždėmis spindintį dykumos nakties dangų buvau priversta atsakyti, kad tokios jėgos nėra.

9 Koranas: literatūrinis prasmių vertimas. Pataisytas ir papildytas leidimas. Iš arabų k. vertė muftijus Romas Jakubauskas. – Vilnius: Kronta, 2010.

Aštuonioliktas skyrius

Antroji žmona

Niekada nepamiršiu 1980 metų rugpjūčio 28-osios, ketvirtadienio. Mudu su Karimu ką tik grįžome į Rijadą iš Taifo, vėsaus kalnų kurorto. Gulinėjau ant sofos ir viena iš tarnaičių filipiniečių masažavo man skaudamas kojas. Trys mūsų vaikai buvo stovykloje Jungtinių Arabų Emyratų Dubajaus mieste ir man be jų buvo nuobodu.

Vartant šūsnį laikraščių, susikaupusių per du mėnesius, kai nebuvome namie, dėmesį patraukė žinutė. Mano giminaitis, Asiro gubernatorius princas Chaledas al Faisalas neseniai ėmėsi žygių sumažinti nuolat augančias vedybų kainas savo provincijoje. Tam jis apribojo išpirkos sumą, kurią jaunikis turi mokėti už nuotaką jo regione.

Jis nustatė 25 000 Saudo rialų (7 000 JAV dolerių) ribą – tokio maksimumo už dukrą galės reikalauti nuotakos tėvai. Straipsnyje buvo rašoma, jog ketinantys vesti viengungiai palankiai sutiko šią direktyvą, nes 1980 metais vidutinė nuotakos kaina buvo 100 000 Saudo rialų (27 000 JAV dolerių), tad daug jaunų Saudo Arabijos vyrų žmonos tiesiog neįpirko.

Perskaičiau žinutę tarnaitei filipinietei, bet jai menkai rūpėjo perkamų ir parduodamų Saudo Arabijos moterų dalia: daugumai filipiniečių sunkiai sekėsi tiesiog išgyventi. Jos manė, kad mes, Saudo Arabijos moterys, esame laimingos, nes turime marias laiko ir didelius pinigus, kuriuos galime taškyti kaip tinkamos.

Man, dviejų dukterų motinai, nelabai rūpėjo nuotakos kaina, nes kai mūsų vaikams ateis metas tuoktis, išpirkos dydis neturės daug reikšmės. Mudu su Karimu buvome neapsakomai turtingi; pinigai tikrai nebuvo mano kasdienis rūpestis. Tačiau aš mačiau, kad mūsų šeimos vyrai linkę į atžangą. Tarp keturių namų sienų jie iškalbingai postringaudavo apie moterų laisvę, bet oficialiose direktyvose, kurias patys rašė, reikalavo išsaugoti status kvo ir be perstojo stūmė mus į pirmykščius laikus.

Mane būtų tenkinęs tik visiškas išpirkos panaikinimas. Kiek metų turės praeiti, kol moterys nebebus perkamos ir parduodamos kaip prekė?

Negalėjau nurimti ir ėmiau nervintis, nes visos mano seserys, išskyrus Sarą, vis dar buvo užsienyje. Mano brangiausioji sesuo po kelių savaičių turėjo gimdyti ketvirtą vaiką ir dabar beveik visą dieną miegodavo.

Jaunystėje aš puikiai buvau suplanavusi gyvenimą, bet jis nesusiklostė taip sėkmingai, kaip buvau numačiusi. Aš nugrimzdau į daugmaž tokią pat rutiną kaip mano seserys ir kitos princesės, su kuriomis susidraugavau.

Tarnai iš ryto pamaitindavo vaikus ir užimdavo juos dieną, tad paprastai miegodavau iki vidurdienio. Tada užkąsdavau vaisių ir tingiai mirkdavau vonioje. Apsirengusi vėlai pietaudavau su Karimu, o jeigu jis turėdavo reikalų – su savo seserimis. Paskui dykinėdavome arba skaitydavome, tada mudu su Karimu trumpai numigdavome. Po to jis grįždavo į savo kontorą ar lankydavo karališkosios šeimos pusbrolius, o aš keletą valandų praleisdavau su vaikais.

Pavakarę dalyvaudavau moterų arbatėlėse, į mūsų rūmus grįždavau ne vėliau kaip aštuntą ar devintą vakaro. Mudu su Karimu stengdavomės vakarieniauti su vaikais, kad sužinotume, ką jie veikė dieną. Beveik kas vakarą eidavome į pobūvius, mat priklausėme rinktiniam sluoksniui, kuris užimdavo mišrias poras. Dažniausiai bendraudavome vien su karališkosios šeimos nariais, bet retkarčiais į artimųjų ratą priimdavome ir aukšto rango užsieniečius, užsienio reikalų ministrus ir turtingas Saudo Arabijos verslininkų šeimas. Socialinių laisvių negavome, todėl mes, jaunesnės kartos atstovai, nusprendėme pasiimti jas jėga. Žinojome, kad dvasininkai verda pykčiu dėl mūsų mišrių sambūrių, bet nespaudė dėl to Chalido, mūsų gerbiamo ir pamaldaus karaliaus.

Į tokius pobūvius moterys rengdavosi ekstravagantiškai, nes mes turėjome mažai progų pasipuikuoti brangenybėmis ir apdarais. Mudu su Karimu dažnai grįždavome iš vakarėlių antrą ar trečią valandą nakties. Tokia rutina retai keisdavosi, nebent būdavome užsienyje.

Man nedavė ramybės amžinas klausimas: nejaugi čia ir visas gyvenimas? Nebegalėjau neigti faktų. Aš, ūmioji Sultana, tapau eiline, nuobodžia, abejinga saudoarabe, švaistančia laiką visokiems niekams. Tas tingus, prabangus gyvenimas buvo man šlykštus, bet nežinojau, ko griebtis, kad jį pakeisčiau.

Po atpalaiduojamojo pėdų masažo man kildavo noras pasivaikščioti soduose. Juos aš suplanavau pagal gražių Nuros sodų pavyzdį. Niekas nesuteikdavo man tiek malonumo kaip pasivaikščiojimas vėsioje paunksnėje giraitės, kurią išsijuosusi laistydavo ir prižiūrėdavo dvylikos vyrų iš Šri Lankos brigada. Mes gyvenome vienos iš karščiausių pasaulio dykumų viduryje, bet mūsų namus supo vešlūs žali sodai. Suplodavome pasakiškas sumas už milžinišką kiekį vandens, sunkvežimiais gabenamo iš jūros uostų laistyti augalams keturis kartus per dieną, todėl mes, turtingi saudoarabai, įveikėme bjaurųjį raudoną smėlį, laukiantį menkiausios progos užpustyti mūsų miestus ir nutrinti visus mūsų paliktus pėdsakus nuo žemės paviršiaus. Ateis laikas, kai dykuma paims viršų, bet kol kas esame savo krašto šeimininkai.

Stabtelėjau pailsėti pavėsinėje, pastatytoje specialiai Mahai, vyriausiajai mūsų dukrai, netrukus švęsiančiai penktą gimtadienį. Ji buvo svajotoja ir ištisas valandas leisdavo pasislėpusi tame vijokliais apaugusiame statinyje žaisdama sudėtingus žaidimus su įsivaizduojamais draugais. Ji labai priminė mane, kai buvau tokio amžiaus. Laimė, nepaveldėjo iš motinos sunkaus maištingo būdo – tėvas mylėjo Mahą ir ji nejautė poreikio maištauti.

Nuskyniau gėlių, kabančių virš Mahos mylimos vietos. Žaislus ji paliko netvarkingai sumestus į krūvą. Nusišypsojau ir pagalvojau, kad būdu ji visai nepanaši į jaunesnę seserį: trejų metų Amani buvo tobulas vaikas, visai kaip jos teta Sara.

Galvojant apie vaikus mane prislėgė siaubinga depresija. Prisiminiau padėkoti Dievui už sveiką sūnų ir dukras, bet mano akys pritvinko ašarų, kai vėl pagalvojau negalėsianti turėti daugiau vaikų.

Prieš metus per įprastą sveikatos patikrinimą mūsų miesto Karaliaus Faisalo specialiojoje ligoninėje ir tyrimų centre man buvo diagnozuotas krūties vėžys. Mudu su Karimu buvome sukrėsti, nes manėme, kad ligos – tik senių dalia. Visą gyvenimą niekuo nesirgau, lengvai pagimdžiau du paskutinius vaikus. Gydytojai buvo įsitikinę, kad vėžio ląstelių mano kūne nebeliko, bet aš netekau vienos krūties. Be to, buvau įspėta daugiau nepastoti.

Kad kūdikių troškimas neužtemdytų sveiko proto, mudu su Karimu nusprendėme, kad man reikia imtis atsargumo priemonės – sterilizacijos. Be galo bijojau nepamatyti, kaip užaugs trys mano vaikai, todėl tuo metu nesukau sau galvos dėl to, kad turiu tokią mažą šeimą. Saudo Arabijoje moteris retai nustoja gimdyti vaikus; ilgainiui mažėja gimdymo skausmai, ir tiek.

Mano gilias, neramias mintis pertraukė Karimo balsas. Žiūrėjau į jį, sparčiai žengiantį tankia žole. Per pastaruosius dvylika mėnesių mudu dažnai pykomės, nes gyvenimą kartino mano liga. Staiga nusprendžiau tapti ankstesne Sultana – mergina, sugebančia prajuokinti vyrą kone iki ašarų. Nusišypsojau matydama, kaip tobas plaikstosi jam aplink ilgas, raumeningas kojas. Jį pamačius man vis dar džiaugdavosi širdis.

Karimui priėjus arčiau pamačiau, kad jį slegia neramios mintys. Perkračiau visus spėjimus, nes vyro nuotaikas žinojau – jis negreit prisipažins, koks sunkumas užgriuvo. Rankos mostu paraginau atsisėsti šalia. Norėjau, kad sėdėtume taip arti, kiek tik leidžia mūsų griežti papročiai – tai yra, kad galūnės liestųsi per drabužius, su sąlyga, jog niekas nemato.

Karimas mane nuvylė – atsisėdo tolimajame pavėsinės kampe ir neatsakė į mano šypseną. Kažkas bloga nutiko vaikams! Pašokau ant kojų ir paklausiau, kokią blogą naujieną jis atnešė. Jis atrodė nustebęs, kad laukiu nemalonių žinių. Paskui Karimas ištarė žodžius, kurių net baisiausiame košmare nesitikėjau išgirsianti.

– Sultana, prieš keletą mėnesių aš padariau sprendimą, labai sunkų. Neaptariau šio reikalo su tavimi dėl tavo ligos.

Linktelėjau nelabai suprasdama, kas manęs laukia, nors jo žodžiai įvarė man siaubą.

– Sultana, tu esi ir visados būsi svarbiausia moteris – žmona – mano širdyje.

Vis dar nenumaniau, kokią žinią nori pranešti vyras, bet nė kiek neabejojau, kad tuos žodžius jis sako norėdamas parengti mane naujienai, kuri man nepatiks. Jutau, kaip sustingsta veidas; nenorėjau, kad jis atskleistų permainą, kuri man netrukus virs tikrove.

– Sultana, esu vyras, galintis leisti sau turėti daug vaikų. Trokštu dešimties, dvidešimties – tiek, kiek Dievas manys esant reikalinga.

Jis padarė pauzę ir ji man prailgo kaip visa amžinybė. Iš baimės sulaikiau kvapą.

– Sultana, aš vesiu dar vieną moterį. Ji kaip antra žmona gimdys man vaikus. Nieko daugiau man iš jos nereikia, tik vaikų. Tave aš visuomet mylėsiu.

Nieko negirdėjau, nes mano galvoje trinksėjo lyg kūjis. Įkliuvau į tamsios tikrovės, kuria negalėjau patikėti, spąstus. Šito tikrai nesitikėjau.

Karimas laukė mano reakcijos. Iš pradžių negalėjau pajudėti. Galiausiai atgavau kvapą, bet alsavau netolygiai, giliai. Jo žinios tiesa iš lėto įgrimzdo man į galvą ir įsikūnijo; kai atgavau jėgas, atsakyti įstengiau tik pykčio protrūkiu – parverčiau mus abu ant žemės.

Skausmas buvo toks baisus, kad žodžiais išreikšti negalėjau. Man reikėjo išgirsti Karimą maldaujant pasigailėti, kai nagais draskiau jam veidą ir spardžiau į kirkšnį beviltiškai mėgindama jį užmušti.

Karimas mėgino stotis, bet staiga apėmusi beprotybė suteikė man nepaprastos jėgos. Kad suvaldytų, Karimui teko prispausti mane prie žemės ir apsižergti.

Orą perskrodė mano riksmai. Plūdau vyrą tokiais žodžiais, kad ėmę rinktis tarnai sustingo. Lyg koks laukinis padaras spjoviau Karimui į veidą ir žiūrėjau, kaip jis vis labiau stulbsta matydamas savo paties sukeltą įsiūtį. Galop tarnai išsigandę reginio išsilakstė ir pasislėpė statiniuose arba už krūmų.

Galiausiai mano įniršis išsikvėpė. Apėmė mirtina ramybė. Pasakiau Karimui norinti skirtis: nieku gyvu nekęsiu tokio pažeminimo – antros žmonos. Karimas atsakė, kad apie skyrybas negali būti nė kalbos – nebent atiduočiau savo vaikus auginti antrajai žmonai. Jis niekados neleis jiems palikti namų.

Akimirksniu pamačiau, koks gyvenimas manęs laukia. Karimas, kuriam toli iki oraus ir padoraus civilizuoto vyro, vesis vieną žmoną po kitos. Dauguma vyrų ir moterų jaučia, kiek įstengia ištverti; aš nebuvau linkusi taikstytis su tokia paleistuvyste.

Karimas galėjo meluoti kiek tinkamas, bet aš supratau, ką reiškia antroji žmona. Priežastis buvo ne noras turėti daugiau vaikų. Viskas buvo kur kas primityviau. Mes gyvenome susituokę aštuonerius metus; jam reikėjo leidimo oficialiam seksui. Mano vyrui akivaizdžiai nusibodo valgyti vis tą patį patiekalą – jam reikėjo pamaloninti gomurį nauju, egzotišku valgiu.

Mane dar labiau įsiutino mintis, jog Karimas laiko mane tokia kvaila, kad patikėsiu tuo gerai apgalvotu jo aiškinimu. Taip, aš sutikčiau su tuo, ką skiria man Dievas, bet tik ne mano mirtingasis vyras. Liepiau Karimui nesipainioti man po kojų – kol kas susilaikysiu ir jo nežudysiu.

Pirmą kartą pajutau antipatiją savo vyrui. Jis dedasi išmintingas ir geraširdis, bet širdies gilumoje yra suktas ir savanaudis. Gulėjau šalia jo aštuonerius metus, bet staiga jis man ėmė atrodyti visiškai nepažįstamas. Liepiau jam dingti iš akių. Pasišlykštėjau pamačiusi, koks jis menkysta ir kiek mažai teigiamų savybių turi.

Žiūrėjau, kaip jis nueina – panarinęs galvą, pakumpinęs pečius. Nejaugi dar prieš valandą galėjau mylėti jį? Tačiau mano meilė išties atvėso. Buvau labai geros nuomonės apie Karimą, palyginti su kitais saudoarabais, jis atrodė kur kas pranašesnis. Liūdna, bet paaiškėjo, kad esybe jis nesiskiria nuo kitų.

Taip, tie dvylika mėnesių mudviem buvo sunkūs. Taip, santuoka varžo ir erzina. Septynerius metus mes patyrėme begalinį malonumą ir vos vienus turėjome rūpesčių ir vargų. Štai kodėl į mano partnerio svajones atsėlino mintys apie naujus džiaugsmus, apie kitą, galbūt sukalbamesnio būdo moterį.

Blogiausia, kad tas vyras, pasirodo, gali šantažuoti moterį, su kuria sugyveno vaikų. Nė kiek nesigėdydamas jis pareiškė, kad antra žmona padarys mano brangiuosius vaikus laimingus. Ką gi – metas nusileisti į šio vyrų dominuojamo pasaulio tikrovę.

Mano galvoje ėmė ryškėti planas ir aš su gailesčiu pagalvojau apie savo vyrą. Jis prastai prisimena, kokią liepsningą moterį vedė. Karimui bus sunku mane pergudrauti ir atimti vaikus.

Devynioliktas skyrius

Pabėgimas

Kitaip negu dauguma Saudo Arabijos vyrų, Karimas laikė šeimos pasus ir dokumentus žmonai lengvai pasiekiamoje vietoje. Aš jau mokėjau meistriškai padirbti jo parašą. Asmeninį antspaudą jis laikė namų kabinete, rašomojo stalo viršutiniame stalčiuje.

Kai surikiavau mintis ir grįžau į namus, Karimo niekur nebebuvo matyti. Vadinasi, jis dar ir bailys! Nė kiek neabejojau, kad naktį ar dvi praleis tėvo rūmuose.

Staiga prisiminiau Nurą. Užviriau pykčiu įsivaizduodama, kaip mano nelaime džiaugsis anyta. Veikiausiai ji jau išrinko antrą žmoną vyriausiajam sūnui. Iki tol nesvarsčiau, kas bus naujoji žmona, – gal jauna pusseserė iš karališkosios šeimos, juk mes, karališko kraujo asmenys, linkę tuoktis su saviškiais.

Ramiai susikroviau kelioninį maišą ir išėmiau kelis šimtus tūkstančių dolerių iš mūsų paslėpto seifo. Kaip dauguma karališkųjų asmenų Karimas numatė, kad gali kilti revoliucija – jos dažnai staiga sukrečia monarchų valdomas šalis. Mes aptarėme jo sumanymą išsipirkti mūsų gyvybę, jei gausūs silpnieji nuvers stipriuosius. Suniurnėjau žmogžudišką maldą, kad mūsų šiitų mažuma Rytų provincijoje nuverstų mūsų vadovus sunitus; niūrų mano veidą nutvieskė šypsena įsivaizduojant Karimo galvą, pamautą ant stulpo. Sudėjusi gausias savo brangenybes į maišelį, itin kruopščiai paruošiau kelionės dokumentus. Galiausiai buvau pasirengusi.

Nė viena seserimi negalėjau pasitikėti, nes joms galėjo kilti pagunda išduoti mano sumanymą savo vyrams. O visi vyrai eina išvien, tad Karimui bus bemat pranešta.

Išsikviečiau patikimiausią tarnaitę, nes įtariau, kad Karimas ją pirmą kamantinės, ir pasakiau jai kelioms dienoms išvykstanti į Džidą ir, jeigu mano vyras klaus, paprašiau pasakyti, ką sumaniau.

Paskambinau savo mėgstamiausiam šeimos lakūnui ir pranešiau, kad mažiau negu po valandos skrisime į Džidą; jis turi pasitikti mane oro uoste. Paskambinau tarnams į Džidą ir pasakiau, kad lankysiuosi pas draugę mieste. Gal užsuksiu į mūsų vilą. Jeigu skambins Karimas ir norės su manim pasikalbėti, jie turi jam sakyti, kad esu pas draugę ir atskambinsiu pirmai progai pasitaikius.

Šitomis gudrybėmis mėginau pasiekti, kad Karimas kuo ilgiau nesužinotų tikrųjų mano kelionės planų.

Vairuotojo vežama į oro uostą stebėjausi, koks intensyvus eismas ketvirtadienio vakarą Rijade. Mūsų mieste knibždėjo užsienio darbininkų, nes mes, saudoarabai, negalime prisiversti dirbti juodų darbų. Ateis diena, kai nevisateisiai gyventojai nebegalės pakęsti prasto elgesio su jais; mūsų lavonais mis gaujos benamių šunų, besibastančių po mūsų miestus.

Kai lakūnas amerikietis pamatė link jo besiartinantį juodą šešėlį – mane – nusišypsojo ir pamojo ranka. Jis daug kartų mane skraidino ir maloniai priminė man tuos atvirus, draugiškus pilotus, kurie prieš tiek daug metų motinai ir man padėjo atsidurti pas Sarą. Tas prisiminimas suvirpino širdį ir aš skausmingai pajutau, kaip man trūksta gydančio motinos glėbio.

Įlipusi į lėktuvą pasakiau lakūnui, kad mūsų planai pasikeitė: vienas iš vaikų Dubajuje susirgo ir ką tik sulaukiau Karimo skambučio. Jis patarė man skristi pas vaiką, o ne į Džidą. Pats atskrisiąs rytoj, jei reikalas rimtas.

Kuo lengviausiai pamelavau sakydama pilotui, kad mes, aišku, manome, jog mūsų jaunėlę tiesiog kamuoja namų ilgesys ir kad ji aprims, kai būsiu šalia. Juokdamasi pasakiau, kad vaikai išvykę iš namų jau trys savaitės, mažajai tai tikrai per ilgas laiko tarpas.

Nieko manęs neklausinėdamas lakūnas pakeitė skrydžio planus. Jis daug metų skraidino mūsų šeimą ir žinojo, kad mudu su Karimu – laiminga pora. Abejoti mano nurodymais jis neturėjo pagrindo.

Atskridus į Dubajų liepiau lakūnui kaip visada apsistoti viešbutyje „Dubai Sheraton“. Paskambinsiu jam rytoj ar poryt ir pranešiu savo planus. Paaiškinau, kad gali pailsėti, mat Karimas sakė, kad lakūno ir lėktuvo kelias dienas nereikės. Mes turėjome tris lėktuvus „Learjet“, vienas visada būdavo paruoštas Karimui skristi.

Netikėtai pamatę motiną vaikai netvėrė džiaugsmu. Britų vasaros stovyklos viršininkas užjausdamas palingavo galvą, kai pasakiau, kad sunkiai susirgo vaikų senelė. Tą patį vakarą su vaikais parskrisiu į Rijadą. Viršininkas nuskubėjo į raštinę vaikų pasų.

Kai atsisveikindama paspaudžiau jam ranką, užsiminiau negalinti rasti tarnaičių, lydėjusių vaikus į Dubajų. Jos neatsiliepia į telefoną savo kambaryje; spėju, vakarieniauja. Ar jis negalėtų paskambinti joms ryte ir pasakyti, kad prašiau lakūno Džoelio laukti jų viešbutyje „Dubai Sheraton“? Jos turi nieko nelaukdamos eiti tenai ir perduoti lakūnui šį raštelį – atkišau viršininkui voką su laiškeliu amerikiečių pilotui.

Laiškelyje atsiprašiau, kad griebiausi apgaulės ir juo pasinaudojau; prieraše Karimui paaiškinau, kaip dviveidiškai pasielgiau su lakūnu. Žinojau, kad Karimas užpyks ant lakūno, bet jo pyktis atlėgs, kai pagalvos apie visas aplinkybes. Lakūnas Džoelis Karimui patiko labiausiai, tad darbo jis tikrai nepraras.

Su vaikais įsėdome į laukiantį limuziną; tiesioginis skrydis į Londoną mažiau negu po valandos. Griebsiuosi bet kokio melo, kuris tik šaus į galvą, kad tik gaučiau keturias vietas lėktuve.

Paaiškėjo, kad daugiau nusidėti Dievui nereikės. Lėktuvas buvo apytuštis: dauguma žmonių karštai vasarai baigiantis grįžo į Persijos įlankos šalis, o ne skrido svetur. Vaikai buvo mieguisti ir beveik nieko neklausinėjo. Pasakiau jiems, kad kelionei pasibaigus jų laukia staigmena.

Kol vaikai miegojo, nervingai verčiau žurnalo puslapius, nekreipdama į juos dėmesio: labai rūpestingai brandinau kitą savo ėjimą. Dabar mano gyvenimas priklausys nuo kelių ateinančių savaičių įvykių. Pamažėle apėmė jausmas, jog kažkas įdėmiai mane stebi. Nejaugi kas nors jau pastebėjo, kad pabėgau nuo Karimo?

Pažiūrėjau į kitą eilę. Į mane spoksojo kokių trisdešimties metų arabė; ant rankų ji laikė miegančią trejų ketverių metų mergaitę. Lengviau atsidusau pamačiusi, kad man mintis išblaškė moteris ir dar motina – joks saudoarabas tokios nenusamdys. Veriantis piktas jos žvilgsnis mane glumino, tad atsistojau, apėjau palydovių vežimėlį ir atsisėdau ant tuščios sėdynės šalia jos. Paklausiau, kas ją kankina – gal kaip nors ją įžeidžiau?

Akmeninis jos veidas atgijo ir ji spjaute išspjovė:

– Buvau oro uoste, kai atvažiavote su savo išperomis, – ji niekinamai žvilgtelėjo į mano vaikus. – Jūs vos nesutrypėte manęs ir mano dukters eidama registruotis į reisą!

Ji su baisia pagieža žiūrėjo man į akis, kai kitu įžeidžiančiu sakiniu pabrėžė mano tautybę.

– Jūs, saudoarabai, tariatės galį nupirkti visą pasaulį!

Sunki diena atėmė iš manęs jėgas; pratrūkusi raudoti nustebinau save dar labiau negu tą moterį. Nesuvaldydama ašarų patapšnojau jai per petį ir paprašiau atleisti: mano gyvenime įvyko siaubinga tragedija ir man buvo be galo svarbu patekti į lėktuvą. Apsiverkusi grįžau į savo vietą.

Moteris buvo atjauti, nes išvydusi mano emocijas neįstengė laikytis atokiai. Ji rūpestingai įtaisė dukrą ant sėdynės ir atsiklaupė tarpueilyje man prie kojų.

Visa įsitempiau ir nusisukau, bet ji prikišo veidą prie pat manojo ir tarė:

– Prašom atleisti. Mane irgi ištiko šiurpi tragedija. Jeigu papasakosiu, ką jūsų šalyje padarė mano dukrai, veikiausiai kokie nors jūsų tautiečiai, suprasite, iš kur ta baisi mano pagieža.

Ką tik patyrusi didesnį siaubą negu kai kurie žmonės per visą gyvenimą, neturėjau jokio noro galvoti apie dar vieną neteisybę. Drebančiu balsu teištariau:

– Atsiprašau.

Matyt, moteris suprato, kad mane tuoj ištiks isterija, nes pasitraukė.

Bet moteris neatlyžo – vis tiek papasakojo tą klaikų atsitikimą, tad skrydžiui nesibaigus jau žinojau, kas sukėlė jai tokią neviltį. Išgirdusi jos istoriją pajutau dar didesnį kartėlį dėl išsigimusios patriarchalinės visuomenės, stumiančios į pavojų gyvybę visų moterų, net visai mažų mergaičių, drįstančių vaikščioti Saudo Arabijos žeme. Ir visai nesvarbu, kokios jos tautybės.

Toji moteris – Vidad – buvo iš Libano. Dėl nesiliaujančio širdį draskančio pilietinio karo toje kadaise gražioje mažoje šalyje Saudo Arabiją ir kitas Persijos įlankos valstybes užplūdo darbo ieškantys libaniečiai. Vidad vyras buvo vienas iš tų, kuriems pasisekė: klestinti Rijado verslo įmonė nusamdė jį vadybininku. Po tokios palankios pradžios jis pasijuto pakankamai saugus ir atsivežė žmoną su maža dukrele gyventi toje dykumos sostinėje.

Vidad buvo patenkinta Rijade. Karas Libane atėmė bet kokį norą grįžti ten, kur nesibaigia bombardavimas ir beprasmiškai žūna nekalti žmonės. Ji laimingai įsikūrė visai nepanašiame į gimtinę krašte. Šeima išsinuomojo erdvią vilą, nusipirko baldus ir susitvarkė gyvenimą. Didžiausią įspūdį Vidad darė tai, kad mūsų šalyje nėra nusikaltimų. Dėl griežtų bausmių retas imasi šio amato Saudo Arabijoje, nes nuteistam vagiui nukertama plaštaka, o žudikui ar žagintojui – galva. Jausdamasi saugi ji net neįspėjo dukrelės būti atsargiai su nepažįstamaisiais.

Prieš du mėnesius Vidad surengė nedidelį pobūvį draugėms. Užsienietės, kaip ir saudoarabės, mano šalyje turi nedaug pramogų. Vidad pavaišino viešnias lengvais užkandžiais ir gaiviaisiais gėrimais, paskui visos žaidė kortomis. Dvi moterys atsivedė vaikus, tad Vidad dukra turėjo ką veikti sode.

Paskutinei viešniai išėjus, Vidad padėjo dviem tarnaitėms indėms sutvarkyti namus prieš vakare grįžtant vyrui. Suskambo telefonas ir Vidad šnekėjosi kur kas ilgiau, negu jai atrodė. Pažvelgusi pro langą pamatė, kad lauke visai tamsu. Ji sušuko vienai tarnaitei parvesti dukrą.

Tačiau jos niekur nepavyko rasti. Kai Vidad ėmė lyg paklaikusi ieškoti, paskutinė viešnia prisiminė mačiusi mergaitę ant šaligatvio: ji sėdėjo su lėle rankose. Grįžo Vidad vyras ir juodu ėmė klausinėti apie dukrą kaimynų. Niekas jos nematė.

Vidad su vyru bergždžiai ieškojo mergaitės kelias savaites; galop spėjo, kad vienturtė dukra pagrobta ir tikriausiai nužudyta. Kai nebeliko nė menkiausios vilties rasti mylimą dukrą, Vidad pajuto nebegalinti gyventi savo viloje Rijade. Ji grįžo pas artimuosius į karo draskomą Libaną. Kad uždirbtų jųdviejų pragyvenimui, vyras liko dirbti ir gyventi toje pačioje viloje.

Praėjus dešimčiai dienų po grįžimo į Beirutą, Vidad išgirdo garsiai beldžiant į buto duris. Neseniai visai greta vyko mūšiai, todėl ji išsigando ir apsimetė, kad nieko nėra namie, bet tada išgirdo kaimynę šaukiant, jog iš Rijado atėjo žinia nuo jos vyro.

Kaimynei ką tik skambino Vidad vyras. Ryšys nutrūko, bet ji spėjo išgirsti neįtikėtiną žinią. Vidad turinti plaukti laivu į Kiprą ir tuoj pat kreiptis į Saudo Arabijos ambasadą toje šalyje. Ten jos laukia viza, suteikianti teisę grįžti į Saudo Arabiją. Vidad turinti kuo greičiau grįžti į Rijadą. Jų duktė gyva! Ji grįžo namo.

Kelionė iš Džunijos Libane į Larnaką Kipre truko tris paras. Saloje ji gavo vizą, suteikiančią teisę skristi į Rijadą. Grįžusi į Saudo Arabijos sostinę Vidad išgirdo siaubingą pasakojimą apie tai, kur buvo dingusi dukra.

Atitokęs iš nuostabos, patirtos, kai privažiavęs prie savo vilos Vidad vyras pamatė kadai dingusią dukrą stovinčią prie vartų, jis nusivežė mergaitę į kliniką įsitikinti, ar ši nebuvo išžaginta, nes to bijojo labiausiai. Gydytojai įdėmiai ją apžiūrėjo ir padarė šiurpų atradimą. Jie pasakė priblokštam tėvui, kad mergaitė nepatyrė seksualinės prievartos, bet neseniai jai buvo atlikta rimta operacija. Pasak gydytojų, Vidad dukra buvo panaudota kaip inksto donorė. Randai buvo nelygūs, nuo nešvarumų prasidėjęs užkrėtimas.

Vaiką apžiūrėję medikai galėjo tik spėlioti, nes kilo daugybė klausimų dėl donoro tinkamumo ir pačios operacijos. Vargu bau mergaitė buvo operuota Saudo Arabijoje: tuo metu tokia operacija karalystėje buvo neįprasta.

Pradėjusi tyrimą policija spėjo, kad mergaitę išgabeno į Indiją turtingas saudoarabas, kurio vaikui reikėjo persodinti inkstą. Galimas daiktas, tas žmogus pagrobė ne vieną vaiką ir iš jų išsirinko tinkamiausią. Kaip viskas klostėsi prieš operaciją, niekas negalėjo pasakyti, nes mergaitė prisiminė tik ilgą juodą automobilį ir bjauriai dvokiančią nosinę stambaus vyro rankose. Ją pažadino baisus skausmas. Ji buvo uždaryta kambaryje su slaugytoja, nemokančia arabiškai, – jokių kitų žmonių nematė. Tą dieną, kai ją paleido, jai buvo užrištos akys, mergaitė buvo ilgai vežama ir netikėtai išleista prie savo namų durų.

Be jokios abejonės, jos pagrobėjas buvo turtingas, nes kai tėvas iššoko iš automobilio ir apglėbė dukrą, ji gniaužė saujoje maišelį su daugiau negu dvidešimčia tūkstančių dolerių grynaisiais ir daugybe brangių papuošalų.

Savaime suprantama, Vidad nekentė mano šalies ir naftos atneštų turtų, išugdžiusių žmones, manančius, kad savo turtais gali įveikti visas gyvenimo kliūtis. Jie paima organus iš nekaltų vaikų ir palieka pinigų numaldyti artimųjų pyktį! Iš mano žvilgsnio supratusi, kad negaliu patikėti jos pasakojimu, Vidad griebė miegančią dukrą ir parodė ilgą raudoną randą – akivaizdų įrodymą, kiek gali nusiristi kai kurie žmonės.

Pasibaisėjusi tik purčiau galvą.

Vidad žiūrėjo į miegančią dukrą su begaline meile; jos grįžimas buvo vos ne stebuklas. Išgirdus Vidad žodžius, ištartus atsisveikinant, nebeliko nė to krislelio pasididžiavimo, kurį vis dar jutau savo tautiečiams.

– Užjaučiu jus kaip Saudo Arabijos moterį. Per tą trumpą laiką, kai buvau jūsų šalyje, pamačiau, kaip gyvenate. Nėra ko nė sakyti, pinigai gali išvaduoti jus nuo kai kurių rūpesčių, bet tokia tauta kaip saudoarabai ilgai likti žemėje negali. – Ji kiek pasvarstė, paskui kalbėjo toliau: – Užsieniečiai vyksta į Saudo Arabiją dėl finansinių nepriteklių, to nenuginčysi, bet visi, turėjusieji galimybę jus pažinti, jūsų nekenčia.

Paskutinį kartą Vidad mačiau Londono oro uoste, karštai apkabinusią mylimą dukrą. Mergaitę apžiūrėjus Londono gydytojams Vidad buvo pasiryžusi verčiau grįžti į bombarduojamą Libaną, negu kęsti mano tautiečių saudoarabų veidmainystę ir neįsivaizduojamas niekšybes.

Mes su vaikais pernakvojome Londone. Kitą dieną keltu perplaukėme Lamanšą ir atsidūrėme Prancūzijoje. Iš ten traukiniu nuvažiavome į Ciurichą. Kelias valandas palikau vaikus viešbutyje ir ištuštinau sūnaus Šveicarijos banko sąskaitą. Turėdama rankose tratą šešių milijonų dolerių sumai jaučiausi saugi.

Nusisamdžiau automobilį su vairuotoju nuvežti mus į Ženevą. Iš ten vėl nuskridome į Londoną, paskui toliau, į Normandijos salas. Ten pasidėjau pinigus į sąskaitą savo pavarde, o grynuosius iš mūsų seifo Rijade pasilikau išlaidoms. Paskui nuskridome į Romą; ten vėl nusisamdžiau vairuotoją ir jis parvežė mus į Paryžių.

Ten nusisamdžiau namų šeimininkę, vairuotoją ir asmens sargybinius. Tada svetima pavarde išsinuomojau vilą Paryžiaus priemiestyje. Šitaip sumėčiusi pėdas buvau įsitikinusi, kad Karimas niekada mūsų neras.

Po mėnesio palikau namų šeimininkę rūpintis vaikais, o pati išskridau į Frankfurtą. Ten įėjau į banką, pasakiau esanti iš Dubajaus ir norinti padėti didelį indėlį. Tarnautojas lyg kokią karalienę palydėjo mane į valdytojo kabinetą. Ten ištraukiau iš krepšio didžiulę pinigų sumą ir padėjau valdytojui ant rašomojo stalo.

Valdytojas apstulbęs žiūrėjo į banknotų krūvą. Pasakiau, kad man reikia paskambinti savo vyrui – jis išvykęs su reikalais į Saudo Arabiją. Aišku, mielai sumokėsiu už skambutį, pasakiau, įbrukdama jam į delną penkis šimtus dolerių. Valdytojas pašoko ant kojų ir pamaniau, kad sumuš kulnimis, kai pasakė, jog galiu kalbėtis tiek, kiek reikės. Girdi, jeigu jo prireiksią, būsiąs trečiame kabinete nuo čia, pasakė ir išėjo.

Paskambinau Sarai. Žinojau, kad ji jau pagimdė, taigi veikiausiai bus namie. Lengviau atsidusau, kai tarnaitė pasakė taip, šeimininkė namie.

Išgirdusi mano balsą Sara suklykė iš palengvėjimo. Iškart paklausiau, ar telefonų slapta pasiklausoma, ji atsakė nesanti tikra. Paskui išbėrė, jog Karimas taip nerimauja, kad kraustosi iš proto. Jis išsiaiškino, kad iš Dubajaus nuskridau į Londoną, bet ten mano pėdsakus pametė. Jis papasakojo artimiesiems, kas nutiko, ir nuoširdžiai gailisi. Jis nori viena: kad su vaikais grįžčiau namo. Pasak Karimo, mums reikia pasikalbėti.

Paprašiau Saros perduoti mano vyrui trumpą žinutę: noriu, kad žinotų, jog man jis šlykštus; daugiau mūsų jis nepamatys. Be to, susitariau, kad kita šalis suteiks pilietybę man ir vaikams. Kai toje kitoje šalyje jausiuosi jos ginama, pranešiu seserims apie naują gyvenimą, bet Karimas niekada neturi sužinoti, kur esu. Kad mano vyras dar labiau nerimautų, paprašiau Saros jam perduoti, kad sūnus Abdula nenori palaikyti su tėvu jokių ryšių.

Tuo pokalbį apie Karimą baigiau. Be galo nudžiugau išgirdusi, kad Sarai gimė berniukas ir kad visi kiti artimieji sveiki. Iš Saros sužinojau, kad tėvas su Ali netveria pykčiu, reikalauja, kad grįžčiau į Rijadą ir vykdyčiau kiekvieną Karimo norą, nes tokia mano pareiga. Iš tų dviejų žmonių, kurių gyslomis tekėjo tas pats kraujas kaip ir mano, nieko kito nė nesitikėjau.

Sara mėgino mane raminti ir klausė, ar nebūtų geriau susitaikyti, kad vyras turės antrą žmoną, užuot gyvenus kaip pabėgėlei. Paklausiau, ar ji svarstytų tokį susitarimą su Asadu. Jos tyla buvo iškalbingiausias atsakymas.

Po skambučio susidėjau pinigus atgal į krepšį ir išsprūdau nebepastebėta lipšniojo valdytojo. Kiek apgailestavau dėl apgaulės, bet žinojau negalinti rizikuoti skambinti iš taksofono, nes operatorė galėjo pranešti, iš kokios šalies skambinu, ir tai būtų užfiksavę Karimo paslėpti įtaisai.

Mąstydama apie tai, ką išgirdau iš Saros, pajutau besišypsanti. Mano sumanymas išdegė. Vis dėlto pamaniau būsiant geriausia, jei Karimas dar labiau pasikankins. Jam reikia šiek tiek laiko suvokti, kad niekada nesitaikysiu su tuo, jog turės ne vieną žmoną, ir nesvarbu, kokią kainą man už tai teks sumokėti.

Vaikai nieko nesužinojo apie mūsų gyvenimo dramą. Pasekiau jiems įtikinamą pasakėlę, kad tėvui teko ilgam išvykti su reikalais į Rytų Aziją. Girdi, jis nusprendė, kad, užuot nuobodžiavus Rijade, mums bus smagiau Prancūzijos užmiestyje. Abdulai rūpėjo, kodėl tėvas jam neskambina, bet aš nedaviau jam laiko galvoti: spaudžiau prie pamokų ir prasimanydavau visokių pramogų; jaunas protas prisitaiko prie esamos padėties lengviau, negu mes įsivaizduojame. Mūsų dvi dukros buvo visai dar mažos, nesugebančios mąstyti apie rimtus dalykus. Visą gyvenimą jos keliavo; dabar joms trūko tik tėvo. Aš kaip įmanydama stengiausi atitaisyti tą skriaudą.

Guodžiausi galvodama apie galimas kitas išeitis. Mano nuomone, gyvenimas vaikams Rijade, girdint nuolatines tėvų rietenas, būtų nepriimtinas. Kita vertus, gyvenimas be motinos būtų nenatūralus. Mat jeigu Karimas būtų į mūsų šeimą atvedęs kitą moterį, tikrai būčiau galėjusi ją nužudyti. Kokios naudos būtų vaikams iš begalvės motinos – o mano galva tikrai būtų atskirta nuo kūno atėmus gyvybę jų tėvui! Mane nupurtė mintis, kad vieną dieną galiu pajusti aštrios budelio kardo geležtės šaltį. Man pasisekė gimti karališkojoje šeimoje, nes pati, kaip prieš daug metų Ali, išsisukau iš sudėtingų teisinių ir etinių padėčių be dvasininkų įsikišimo. Jeigu būčiau ne karališko kraujo, už tokius poelgius kaip dabar gyvenimą man būtų nutraukusi akmenų kruša. Tačiau mes, karališkosios giminės atstovai, šeimos skandalų neviešiname; niekas už šeimos ribų nesužinos apie mano pabėgimą. Mano mirties gali reikalauti tik Karimas, bet, kad ir kaip pasielgiau, buvau įsitikinusi, jog mano vyrui neužteks drąsos reikalauti mano kraujo.

Sarai skambinau kartą per mėnesį. Per tą ilgą laiką, praleistą toli nuo artimųjų ir tėvynės, dieną ir naktį neturėjau ramybės. Bet žinojau gausianti naudos: mano ryžtas ir kantrybė pakeis Karimo planus sujaukti mums gyvenimą atsivedant kitų žmonų.

Praėjus penkiems mėnesiams po išvykimo sutikau pasikalbėti su Karimu telefonu. Skambinti nuskridau į Londoną. Mudviejų pokalbis įtikino, kad Karimas dega noru pamatyti mane ir vaikus. Dabar jis įklius į antrus mano kruopščiai paspęstus spąstus.

Mes susitarėme kitą savaitgalį susitikti Venecijoje. Vyras apstulbo pamatęs mane, lydimą keturių augalotų asmens sargybinių vokiečių. Paaiškinau Karimui juo nebetikinti: gal jis nusamdė kokius galvažudžius. Jie mane pagrobs ir be jokių ceremonijų nubogins į Rijadą, kur man savo kailiu teks patirti, kokia neteisinga nepaklusnioms žmonoms būna mūsų teisinė sistema! Karimas išraudo iš gėdos, ėmė keiktis. Pamaniau, jį galbūt supykdė tai, kad nesugeba suvaldyti žmonos.

Iš aklavietės mudu išgelbėjo kompromisas. Aš grįšiu į Rijadą tik tokiu atveju, jei Karimas pasirašys juridinę galią turintį dokumentą, kuriame bus konstatuota, kad tol, kol būsime susituokę, jis neves antros žmonos. Jeigu žodį sulaužys, aš gausiu teisę su juo skirtis, vaikai bus atiduoti globoti man ir man atiteks pusė jo turtų. Be to, man bus patikėta valdyti pinigus, kuriuos nuėmiau nuo sūnaus sąskaitos Šveicarijos banke – Karimas tokią pat sumą padės į naują jo sąskaitą. Karimas dar padės po milijoną dolerių mūsų dukrų vardu į Šveicarijos banką. Aš turėsiu savo ir vaikų pasus su naujais dokumentais, suteikiančiais teisę keliauti be jokių suvaržymų.

Pasakiau Karimui, kad jam pasirašius reikiamus dokumentus aš su vaikais dar mėnesį liksiu Europoje. Apie tai, ką apsisprendžiau daryti, jis jau įspėtas; gal gerai pagalvojęs nustos manęs geidęs. Aš nenoriu antrą kartą užlipti ant to paties grėblio. Karimas susiraukė girdėdamas mano žodžius – ištariau juos su tokiu ryžtu, kokį jis retai buvo girdėjęs.

Palydėjau Karimą į oro uostą. Jis neatrodė laimingas. Atsisveikinusi jaučiausi ne tokia patenkinta, kaip galėjau tikėtis, kai lošdama taip rizikingai kaip dar niekada gyvenime pasiekiau tokią stulbinančią pergalę. Mat įsitikinau, kad priversdama vyrą daryti tai, kas teisinga, patiri nedaug džiaugsmo.

Po mėnesio paskambinau Karimui norėdama išgirsti jo sprendimą. Jis prisipažino, kad esu jo stiprybė, visas jo gyvenimas. Jis nori susigrąžinti šeimą ir ankstesnį gyvenimą. Be užuolankų atšoviau, kad jis negali perkirsti mūsų meilės gijų šaltu abejingumo peiliu, o paskui tikėtis, jog vėl pavyks jas surišti be jokio mazgo. Mes buvome viena laimingiausių porų: mylėjome vienas kitą, turėjome vaikų ir pasakiškų turtų. Visa tai sugriovė jis, ne aš.

Grįžau į Rijadą. Vyras laukė su nedrąsia šypsena drebančiose lūpose. Abdula ir dukros pašėlo iš džiaugsmo pamatę tėvą. Matydama savo vaikus tokius laimingus aš ir pati pamažėle ėmiau jaustis vis labiau patenkinta.

Deja, pamačiau, kad savo namuose esu svetima, apatiška ir nelaiminga. Nebegaliu vėl būti ta Sultana kaip prieš metus. Man reikėjo svarbaus tikslo, sunkumų, kuriuos reikėtų įveikti. Nusprendžiau tęsti mokslus; mano šalyje jau buvo aukštųjų mokyklų moterims. Aš iš naujo patirsiu, kas yra normalus gyvenimas, ir pamiršiu beprasmišką princesės gyvenimo rutiną.

Na, o kalbant apie Karimą, teliko laukti, kada laikas ištrins prastus jo elgesio prisiminimus. Aš pasikeičiau grumdamasi, kad išsaugočiau santuoką nuo svetimos moters atsiradimo. Karimas buvo didžiausias autoritetas mano gyvenime, kol išklibino mūsų santuokos pamatus kalbomis apie vedybas su kita moterimi. Mūsų meilės liepsna išblėso. Dabar jis buvo ne ką daugiau kaip mano vaikų tėvas.

Mudu su Karimu ėmėme taisyti savo lizdą ir stengėmės užtikrinti ramybę vaikams, nes manėme, kad mažiesiems ji itin reikalinga. Jis sakė skaudžiai išgyvenąs dėl to, kad mūsų meilė dingo. Jis šauniai stengėsi reabilituotis mano akyse. Sakė, jeigu ir toliau smerksiu jo ankstesnį elgesį, mudu ir vaikai nepajėgsime džiaugtis savo ateitimi. Aš beveik nieko jam nesakiau, bet žinojau, jog tai tiesa.

Mūsų asmeninio karo žaizdos liko praeityje, bet pergalės skonis buvo toli gražu ne saldus. Dažnai susimąstydavau apie emocinius randus, subjaurojusius mane per tokį trumpą gyvenimą; liūdna, bet visų mano žaizdų kaltininkai buvo vyrai. Štai kodėl negalėjau labai gerbti nė vieno priešingos lyties atstovo.

Dvidešimtas skyrius

Didžioji šviesi viltis

Nė nepajutome, kaip atėjo 1990 metų rugpjūtis. Staiga per prabangų pobūvį mūsų viloje Džidoje išgirdome šiurpią naujieną: dvi kaimyninės šalys susikibo mirtinose grumtynėse kitapus sienos, mažyčiame Kuveite. Mudviem su Karimu vaišinant dvidešimt svečių iš mūsų rato, nuo laiptų viršaus šią žinią garsiai šaukdamas pranešė mūsų sūnus. Jis klausėsi BBC per savo trumpųjų bangų radijo imtuvą. Stojo ilga, slogi tyla, paskui per kambarį nuvilnijo negalinčių patikėti balsų ūžesys.

Mažai saudoarabų, net karališkosios šeimos narių, prisidėjusių prie derybų tarp Kuveito ir Irako, iš tikro tikėjo, kad Sadamas Chuseinas įsiverš į Kuveitą. Karimas tą dieną – 1990 metų rugpjūčio 1-ąją – dalyvavo be rezultatų pasibaigusiame pasitarime Džidoje. Kuveito kronprincas šeichas Saadas al Abdula al Salimas al Sabachas ką tik grįžo į gimtinę kupinas vilties, jog karo galima išvengti.

Kai mūsų sūnus suriko, kad Irako kariuomenė traukia link Kuveito miesto, tapo aišku, koks rimtas šis antpuolis. Man dingtelėjo, ar milžiniškai Al Sabachų šeimai pavyks išsigelbėti. Man, motinai, labiausiai rūpėjo nekalti vaikai.

Stebėjau Karimo veidą kitoje sausakimšo kambario pusėje. Nors apsimetė ramus, širdyje tūžo. Irakiečiai netesėjo žodžio, tad mūsų vyriausybės vadovai, tikinę, kad pavojus nedidelis, liko kvailių vietoje. Rudose Karimo akyse mačiau žvilgesį, nuo kurio man nugara ėjo pagaugais. Žinojau, kad jis ir kiti pas mus atėję Saudidai netrukus išeis į paskubomis sušauktą šeimos pasitarimą.

Dažnai girdėjau Karimą pasakojant apie Baath10 režimo Irake žiaurumus. Jis daug kartų sakė, kad irakiečiai iš prigimties agresyvūs ir linkę smurtauti asmeniniame gyvenime. Jo manymu, tuo galėjai paaiškinti, kodėl visa šalis nesipriešino policinės valstybės žiaurumams.

Pati mažai žinojau apie tikrąją regiono politiką, nes Saudo Arabijoje žiniasklaida yra smarkiai cenzūruojama, o mūsų vyrai žmonoms nenoriai pasakoja apie savo politinę veiklą. Vis dėlto Karimo nuomonę patvirtino istorija, kurią išgirdau iš vieno irakiečio.

Prieš keletą metų vakarieniaudama Londono restorane kartu su Karimu, Asadu ir Sara tiesiog pasibaisėjau klausydamasi, kaip šiek tiek pažįstamas irakietis gyrėsi nužudęs tėvą dėl nesusipratimo, susijusio su pinigais.

Sūnus pelningai investavo Paryžiuje ir siuntė pinigus į tėvynę tėvui. Šis našlys įsimylėjo kaimietę ir sūnaus uždirbtus pinigus leido pirkdamas meilužei brangias dovanas. Grįžęs į Iraką sūnus pamatė, kad jo pinigai iššvaistyti. Jam nekilo abejonių, ką turi daryti – nušauti tėvą.

Karimas garsiai šaukdamas pasmerkė tokį neįtikimą poelgį. Irakietį nustebino, kad mano vyras apstulbo ir negali tuo patikėti.

– Bet juk jis išleido mano pinigus! – paprieštaravo vyriškis. – Jie buvo mano!

To žmogaus manymu, jis turėjo pagrindą atimti gyvybę savo tėvui!

Karimui jo poelgis pasirodė toks šlykštus ir siaubingas, kad jis nesusilaikė. Paprastai būdavo mandagus, bet dabar prišoko prie irakiečio ir liepė jam nešdintis nuo mūsų stalo. Vyras paskubomis išsidangino. Karimas suniurnėjo, girdi, toks požiūris Irake nėra retas, bet jis labai abejoja, ar visuomenė gali atlaidžiai žiūrėti į tai, kad žmogus nužudo savo tėvą.

Kaip ir visi saudoarabai, Karimas labai gerbė tėvą ir visaip tai rodė. Jam nė į galvą nebūtų atėję pakelti prieš tėvą balsą ar net pasisukti į jį nugara. Ne kartą mačiau Karimą atatupstą išeinantį iš kambario, kuriame buvo tėvas.

Gėda prisipažinti, bet kaip dauguma arabų daug rūkau. Tačiau man niekados nebuvo leidžiama rūkyti Karimo tėvo akivaizdoje.

Karimas, atgyvenusios monarchijos narys, nepaprastai domėjosi Artimųjų Rytų karalius nuvertusiais sąjūdžiais. Laikui bėgant daug arabų šalių karalių buvo be ceremonijų išmesti į istorijos šiukšlyną; nemažai jų baigė gyvenimą kulkų išvarpytais kūnais. Karimas, karališkosios šeimos atstovas, baiminosi, kad mūsų krašte gali kilti neramumai.

Be to, kaip ir didumai arabų, Karimui buvo labai gėda matant nesibaigiantį reginį – musulmoną, besipešantį su musulmonu. Mes, saudoarabai, iš esmės sudėjome ginklus, kai mūsų šalis iš genčių krašto virto suvienyta karalyste. Mūsų vyrai linkę kovoti su priešais ne praliedami jų kraują – civilizuota pergale laikoma, kai įgauni prieš juos galią.

Bet dabar mūsų gyvenimą draskė beprotiška tikro karo drama. Mūsų vyrai išskubėjo daryti svarbių diplomatinių sprendimų, o mes, moterys, sušukome Abdulai atnešti į svetainę savo imtuvą. Naujienos buvo šykščios, bet atrodė, kad vargšų kuveitiečių padėtis kuo toliau, tuo labiau blogėja. Prieš išsiskirstydamos sužinojome, kad Kuveitas okupuotas; į mūsų šalį plūsta tūkstančiai karo pabėgėlių. Mes, saudoarabai, manėme, kad pavojus mums negresia; negalvojome nei apie asmeninį saugumą, nei apie grėsmę mūsų šaliai.

Kitą savaitę įsitikinome, kad mūsų ramybė buvo be pagrindo. Sadamo kariuomenė artinosi prie mūsų sienų ir visą šalį apskriejo gandai, kad jis sumanė vienu kąsniu praryti dvi kaimynes!

Virtinės saudoarabų iš rytinės mūsų šalies dalies prisidėjo prie bėgančių kuveitiečių. Išsigandę giminaičiai skambino mums pranešti naujieną, kad Rijade blaškosi tūkstančiai panikos apimtų žmonių. Netrukus dažnas tautietis pajuto, kad sostinėje nesaugu; keliuose į Džidą susidarė spūstys, negalėjai gauti lėktuvo bilieto į šį miestą. Ramią mūsų karalystę apėmė pamišimas.

Mudvi su Sara susijaudinome išgirdusios, kad kuveitietės, kurioms leidžiama vairuoti ir nesidengti skraistėmis veidų, važinėja mūsų keliais ir net sostinės gatvėmis. Jokia vakarietė niekados negalėtų įsivaizduoti, kokias prieštaringas emocijas patyrėme tada, kai mus buvo beužgriūvanti audra. Mūsų piktdžiuga buvo sumišusi su nuostaba; kita vertus, virėme pavydu, kad mūsų sesės arabės vairuoja automobilius ir rodo veidą mūsų šalyje! Ar ši neatskiriama mūsų gyvenimo dalis – skraistė ir Saudo Arabijos papročiai – dabar telaikomi kliuviniais, kurių taip lengva atsisakyti priešo pavojaus akivaizdoje?! Toms kuveitietėms gyventi buvo lengva. To negalėjai pasakyti apie mus: juk mes sukandusios dantis kentėme vyrų viršenybę. Kraują mums kaitino pavydas. Užjautėme tas moteris, netekusias tėvynės, namų ir mylimų žmonių, bet netvėrėme pagieža, kad jos parodė, kokia absurdiška mūsų šventeiviška padėtis. Kaip mes troškome laisvių, kuriomis jos nė nesusimąstydamos naudojosi!

Tomis niūriomis rugpjūčio dienomis kas minutę pasklisdavo vis naujas gandas. Kai Karimas man patvirtino, kad naujausias gandas – esą mūsų karalius leido užsienio kariams atvykti į mūsų šalį – tiesa, supratau, jog mūsų gyvenimas niekada nebebus, koks buvęs.

Pasirodžius amerikiečių kariams, Saudo Arabijos feministėms įsižiebė vilties kibirkštėlė. Joks saudoarabas niekada neįsivaizdavo pamatysiąs moterį karine uniforma, ginančią Saudo Arabiją, tą vyrų dominavimo tvirtovę. Galva neišnešė tokio dalyko! Mūsų dvasininkai pasibaisėjo ir vardydami prastas naujienas kalbėjo, kaip nukentės mūsų kraštas.

Neįmanoma pamatuoti, koks sąmyšis buvo sukeltas mūsų gyvenime. Joks žemės drebėjimas negalėjo labiau mūsų sukrėsti.

Džiaugiausi įvykių eiga ir jutau, kad permainos išeis į naudą, bet daug šalies moterų netvėrė pasipiktinimu. Buvo tokių – laikiau jas kvailėmis – kurios bijojo, kad tos užsienietės pavilios jų vyrus! Ko gero, ta baimė buvo pagrįsta, nes dauguma saudoarabių patiria nerimą, kai jų vyrai išvyksta į užsienį, ir vos viena kita tiki, kad jos vyras liks ištikimas iš visų pusių gundant Vakarų blondinėms. Dažna mano draugė guodėsi mintimi, kad tik prostitutė ar moteris, neturinti kuo pasigirti, tiek nusižemins, kad gyvens po vienu stogu su svetimu vyru. Mano tautietės kuždėjosi skaičiusios, esą tos amerikietės priimamos į armiją tik dėl savo paslaugų vyrams – jos tik tenkinančios jų lytinius poreikius.

Tos „super“ moterys, galinčios elgtis kaip tinkamos svetimoje šalyje, kėlė mums prieštaringas emocijas. Apie Amerikos kariškes žinojome mažai, nes mūsų valdžia, pasitelkusi į pagalbą cenzūrą, nuo savo piliečių slepia visas žinias apie moteris, tvarkančias savo pačių gyvenimą. Kita vertus, per nedažnas keliones svetur mūsų keliai vesdavo ne į karines bazes, o į prekybos centrus. Kai Asadas parnešė Sarai necenzūruotų Amerikos ir Europos žurnalų ir laikraščių, apstulbome pamačiusios, kad tos kariškės ganėtinai patrauklios; dažna turėjo vaikų. Mūsų mentalitetas neleido mums įsivaizduoti tokios laisvės. Siekėme kuklių tikslų: nesidangstyti veido, vairuoti automobilius ir dirbti. O dabar mūsų šalis priglaudė mūsų lyties atstoves, visiškai pasirengusias susikauti su vyrais mūšyje!

Mes, Saudo Arabijos moterys, pasijutome važiuojančios emocijų amerikietiškaisiais kalneliais. Vieną akimirką nekentėme visų moterų užsieniečių, tiek kuveitiečių, tiek amerikiečių, savo šalyje. Tuo pat metu kuveitietės džiugino mums širdį, nes rodė nepaisančios šimtmečių senumo vyrų viršenybės tradicijų. Nors buvo konservatyvios, jos iki galo nepasidavė beprotiškam vyrų dominavimo papročiui. Tačiau tos pavydo akimirkos ateidavo ir praeidavo, nes suvokdavome, kad vien jau savo nuostata jos pakėlė visų musulmonių statusą, o mes, saudoarabės, tik verkšlename, bet nė piršto nepajudiname, kad palengvintume sau gyvenimą. Kur mes padarėme klaidą? Kaip joms pavyko vienu metu nusimesti skraistes ir įgyti laisvę vairuoti?

Taip, mus graužė pavydas, bet tuo pat metu džiūgavome. Sumišusios dėl to, kas dedasi aplinkui, mes, moterys, kasdien rinkdavomės gvildenti pasikeitusių nuostatų ir to, kad staiga visi pamatė varganą Saudo Arabijos moterų padėtį. Anksčiau reta moteris drįsdavo parodyti trokštanti reformų musulmoniškoje Saudo Arabijoje, nes viltis pasiekti pergalę atrodė be galo menka, o bausmės pernelyg griežtos, kad galėtum viešai suabejoti, ar teisingas yra status kvo. Juk mūsų šalis – islamo lopšys; mes, saudoarabai, esame „tikėjimo sargai“. Norėdamos paslėpti gėdą dėl primestų mums suvaržymų, didžiuodamosi aiškinome sesėms kuveitietėms apie unikalų savo paveldą. Girdi, mes, saudoarabės, visam pasauliui rodome aukštinančios musulmonų tikėjimo idealus.

Tada staiga viduriniosios klasės saudoarabės nusimetė pančius. Jos stojo akis į akį prieš fundamentalistus ir paragino pasaulį išlaisvinti jas taip, kaip išlaisvino okupuotus kuveitiečius!

Sara privertė mane drebėti iš baimės, kai klykdama įbėgo į mūsų rūmus. Man kilo vienintelė mintis: oras, kuriuo kvėpuoja mano vaikai, apnuodytas kažkokiomis cheminėmis medžiagomis! Gal priešų lėktuvas, gabenantis chemines bombas, prasmuko nepastebėtas mūsų kraštą saugančių pajėgų? Stovėjau sustingusi, sulaikiusi kvapą, nežinodama, kur bėgti ir ką daryti. Tikriausiai aš temstančia sąmone tuoj imsiu raitytis ant grindų. Prakeikiau save: kodėl nepaklausiau Karimo ir neišsivežiau vaikų į Londoną? Ten jiems, išnešiotiems mano įsčiose, tikrai negrėstų skausminga, lėta mirtis.

Pro mano baimę galiausiai prasimušė Saros žodžiai; jos naujiena suskambo man ausyse nelyginant šventiniai varpai. Ką tik jai paskambino Asadas; saudoarabės – taip, saudoarabės! – vairuoja automobilius Rijado gatvėse.

Ėmiau rėkti iš džiaugsmo. Mudvi su Sara apsikabinome ir ėmėme šokti. Įėjusi į kambarį ir pamačiusi motiną su teta besiraitančias ant grindų ir klykiančias, mano jaunesnioji duktė iš baimės apsiverkė. Nuraminau ją čiupdama į glėbį ir patikindama, kad mudvi su seserimi kvailiojame iš neapsakomo džiaugsmo. Dievas išgirdo mano maldą. Šalyje esantys amerikiečiai nuostabiai – tiesiog pasakiškai – pakeis mūsų gyvenimą!

Karimas rūškanu veidu įlėkė pro duris. Jam rūpėjo, kas nutiko: mūsų riksmus jis girdėjo net būdamas kieme.

Nejaugi jis nežinąs? Moterys sulaužė pirmą neįveikiamą kliūtį – jos pareikalavo teisės vairuoti! Karimo atsakymas atvėsino mūsų įkarštį. Jo nuomonę šiuo klausimu žinojau: jis vis sakydavo, kad mūsų kanonuose apie tai nekalbama. Jis kaip ir daugelis Saudo Arabijos vyrų manė, kad absurdiška moterims neleisti vairuoti.

Dabar mano vyras išvargusiu balsu pasakė neįsivaizduojamą dalyką.

– Mes nenorėjome, kad jūs, moterys, imtumėtės būtent tokių veiksmų! Mes grūmėmės su religiniais fanatikais dėl kiekvienos nuolaidos! Labiausiai jie baiminasi, kad dėl mūsų sprendimų moterys ims siekti daugiau privilegijų. Nejaugi dabar, kai kareiviai saugo mūsų gyvybę nuo irakiečių grėsmės, tau, Sultana, svarbiausia, kad moterys galėtų vairuoti?! – suriko jis.

Įsiutau ant Karimo. Daugybę kartų jis pasisakė prieš šį kvailą paprotį, dėl kurio Saudo Arabijos moterys priverstos tūnoti namie. O dabar dvasininkų baimė iškėlė aikštėn, kokia baili jo sieliūkštė. Kaip troškau, kad mano vyras būtų kovotojas, žmogus, pasišviečiantis sau gyvenimo kelią karšta doros liepsna!

Iš to įniršio atšoviau, kad mes, moterys, negalime būti „elgetos, keliančios sąlygas“. Mums būtų neleistina prabanga pačioms pasirinkti, kada ir kur veikti! Mes turime išnaudoti kiekvieną pasitaikančią menkutę progą. Dabar atėjo metas veikti ir Karimas turi stoti mūsų pusėn. Karalius tikrai nepraras sosto vien todėl, kad moterys vairuos mūsų miestų gatvėmis!

Tą akimirką Karimas buvo įpykęs ant visų moterų ir rūsčiai pareiškė, kad dėl šio precedento moterų kova dėl savo teisių nepajudės iš vietos ištisus dešimtmečius. Pasak jo, mudviejų džiaugsmas virs liūdesiu, kai pamatysime, kokios bausmės sulauks taip kvailai besielgiančios moterys. Ateis tinkamas laikas moterims vairuoti, bet dabar ne metas tokiems drastiškiems veiksmams. Jis išėjo, bet jo žodžiai tebetvyrojo ore. Klausykit, juk savo žodį tarė vyras!

Karimas sugadino mums tą trumpą malonumo akimirką. Sušnypščiau lyg katė lydėdama jį žvilgsniu; Sarai tirtėjo lūpos stengiantis susilaikyti nenusišypsojus. Į Karimo žodžius ji reagavo su panieka. Ji priminė man, kad mūsų šeimos vyrai žodžiais pasisako už moterų teises, bet iš tikrųjų jie ne ką geresni už fundamentalistus. Visiems vyrams patinka laikyti savo moteris prispaustas taip, kad negalėtų nė krustelėti, antraip sulauktume, kada jie patys palengvintų mums sunkią naštą. Mūsų vyrai ir tėvas – iš šalį valdančios karališkosios šeimos. Jeigu jie negali mums padėti, kas tada gali?

– Amerikiečiai! – šypsodama atsakiau. – Tik amerikiečiai!

Paaiškėjo, kad Karimas teisus. Keturiasdešimt septynios narsios jaunos moterys, nepaklususios neoficialiam draudimui vairuoti, mutavai tapo atpirkimo ožiais už visus jos gautus nusiskundimus. Jos buvo vidurinės klasės atstovės, mokytojos ar studentės – mūsų mąstytojos, veiksmo žmonės. Drąsus poelgis sugriovė joms gyvenimą: iš jų buvo atimti pasai, jos neteko darbo, jų artimiesiems buvo grasinama.

Atėjusios apsipirkti į vietos prekybos centrą mudvi su Sara nugirdome jaunus pamaldžius studentus, kurstančius tėvynainius prieš tas moteris: girdi, jos yra didžiausios nusidėjėlės ir verčiasi prostitucija – mečetėje tai patvirtino vyrai, turintys pagrindą taip kalbėti! Mudvi su seserim dar kurį laiką pasisukiojome prie vitrinos ir nugirdome jaunuolius garsiai pareiškiant, esą Vakarų brukamos pagundos užtrauks gėdą visiems saudoarabams!

Norėjau susitikti su tomis moterimis, pati patirti lašelį jų šlovės. Kai pasakiau apie savo sumanymą Karimui, šis taip įsiuto, kad iš pradžių sumanymo atsisakiau. Vyras pagrasino liepsiąs neišleisti manęs iš namų, jei pamėginsiu šitaip skandalingai pasielgti. Tą akimirką nekenčiau savo vyro, nes žinojau jį galint įvykdyti savo grasinimą; staiga jis pamišo iš baimės dėl tėvynės ir dėl sumaišties, kurią mes, moterys, galime sukelti karališkojoje šeimoje.

Po kelių dienų sukaupiau drąsą ir pamėginau rasti tas narsias moteris. Grįžau į tą prekybos centrą. Pamačiusi ratu sustojusius vyrus liepiau savo vairuotojui filipiniečiui prie jų prieiti ir pasakyti, kad jis musulmonas (Saudo Arabijoje gausu šio tikėjimo filipiniečių), ir paprašyti atsišaukimo su tų „puolusių moterų“ telefonų numeriais: jis norintis paskambinti jų tėvams ar vyrams ir į šuns dienas išdėti jų dukras ar žmonas.

Vairuotojas grįžo su atsišaukimu; įspėjau jį nieko nepasakoti Karimui. Laimė, tarnai filipiniečiai, ne taip kaip arabai, stengiasi nesivelti į mūsų šeimos konfliktus ir neprasitaria mūsų vyrams, kai leidžiame sau šiek tiek laisviau pasielgti.

Atsišaukime buvo surašyta trisdešimt pavardžių su telefonų numeriais. Drebančia ranka surinkau pirmą. Ištisas savaites be perstojo mėginau prisiskambinti, bet tik tris kartus kitame laido gale išgirdau balsą. Kad ir ką sakiau, išgirdau, kad ne ten pataikiau. Moterys buvo taip įnirtingai persekiojamos, kad jų artimieji arba jų išsigindavo, arba neatsiliepdavo į skambutį.

Išvykdamas iš šalies pas mus užsuko Ali. Jis su šeima – keturiomis žmonomis ir devyniais vaikais – kelioms savaitėms skrido į Paryžių. Brolis tvirtino norintis kautis su irakiečiais, bet turintis verslo reikalų, mūsų šaliai svarbesnių už dar vieną vyrą su uniforma. Taigi jis, Ali, privaląs atlikti pareigą ir išvykti iš Saudo Arabijos.

Žinojau, kad brolis tiesiog saugioje vietelėje išlauks, kol pasibaigs karas. Tąkart neturėjau noro apkaltinti jo bailumu ir susirieti, tad tik nusišypsojau ir palinkėjau gero kelio.

Apie vairavusias automobilius moteris prašnekome, kai Ali suktai užsiminė, jog vieną iš narsuolių tėvas nubaudė mirtimi už tai, kad užtraukė gėdą šeimai. Tėvas tikėjosi, kad tada, kai dukters nebebus tarp gyvųjų, religiniai fanatikai atstos nuo jo ir kitų artimųjų. Ali šypsojosi tai sakydamas! Kaip tą akimirką nekenčiau savo brolio! Jam labai tiko gyventi šalyje, kur moterys buvo tokių kaip jis vergės. Jis iki paskutinio kraujo lašo būtų kovęsis, kad moterys būtų laikomos antrarūšėmis būtybėmis, nes valinga, tvirto būdo moteris jam būtų kėlusi siaubą.

Mano paklaustas apie šį incidentą Karimas tvirtino nieko nežinąs, bet liepė mesti jį iš galvos – ne mūsų reikalas. Vis dėlto jis pripažino, kad nenustebtų, jeigu taip iš tikrųjų įvyko, nes tą triukšmą sukėlusių moterų artimieji prisikentė ne mažiau negu jos pačios.

– Ar aš tau nesakiau? – patenkintas savimi paklausė jis primindamas man, ką pranašavo to nebylaus protesto dieną.

Aš pajutau, kad Karimas mane apmulkino, kadaise kalbėdamas apie moterų laisvę; iš tikrųjų savo mąstysena jis buvo ne ką pažangesnis už Ali. Nejaugi mano tėvynėje nėra nė vieno vyro, kuris norėtų, kad moteris varžantys pančiai atsilaisvintų?

Gandai apie tos jaunos moters mirtį mūsų krašte nenurimo ir iki šios dienos niekas nei paneigė, nei patvirtino, kad ją ištiko toks likimas; tie gandai slegia mus, moteris, kaip grasinimas, koks galas laukia tų, kurios turi drąsos.

Karas, kurio taip bijojome, prasidėjo ir baigėsi. Mūsų vyrai kovėsi ir guldė galvas, bet iš Karimo sužinojau, kad daug mūsų karių kautynėse neparodė drąsos. Tiesą sakant, mūsų sąjungininkams teko sugalvoti taktiką, kad neįžeistų mūsų, arabų, kai buvo atskleidžiama tiesa apie mūsų karius. Mano vyras raudo pasakodamas apie saudoarabus, kurie bėgo ne link priešo, o nuo jo. Iš kariškių galėjome didžiuotis tik lakūnais – jie kovėsi narsiai, garbingai.

Asadas išsakė savo nuomonę: turime džiaugtis tokiu vertinimu, o ne jo gėdytis. Stipri armija keltų grėsmę mūsų pačių gyvybei; monarchija neatsilaikytų prieš gerai suderintą karinį mechanizmą. Arabų pasaulyje sumanūs kariškiai nuverčia monarchus; taip atsitinka todėl, kad žmonės nori turėti balsą sprendžiant jų šalies politinius klausimus. Mūsų šeima matė tokių perversmų ir todėl mūsų šalies armija yra saviškių vadovaujama nenorinčių kautis vyrų organizacija. Be abejo, mūsų valdančioji šeima yra gudri ir tyčia stengiasi, kad Saudo Arabijos karys būtų apsileidęs ir prastai parengtas.

Galų gale karo įvykiai pakirto mūsų tikėjimą Saudo Arabijos moterims vis žadamomis visuomeninėmis permainomis. Kova, privertusi visą Vakarų pasaulį įdėmiau pažvelgti į mūsų visuomenės negeroves, baigėsi pernelyg greitai. Silpstant mūsų priešo Sadamo Chuseino galiai, susidomėjimas sunkia mūsų dalia išnyko; vietoj jo atsirado pašnibždomis dalijami pagalbos pažadai kalnų sniegynuose vargstantiems kurdams.

Karui pasibaigus mūsų vyrai ėmė labai uoliai melstis: okupacinių armijų ir laisvų moterų grėsmė išnyko.

Kas gali pasakyti, katra grėsmė kėlė jiems didesnį nerimą?

10 Arabų socialistų partija. Jai priklausė ir ilgametis Irako diktatorius Sadamas Chuseinas.

Epilogas

Orą sudrebino garsas, nuo kurio kiekvienam musulmonui širdis prisipildo džiaugsmo: tikintieji kviečiami melstis. „Alachas yra didis, nėra jokių kitų dievų, tik Alachas, ir Mahometas buvo Jo Pranašas. Ateikite melstis, ateikite melstis. Alachas yra didis; nėra jokių kitų dievų, tik Alachas.“

Temo; didelis geltonas saulės apskritimas iš lėto grimzdo. Tikintiems musulmonams atėjo metas ketvirtai dienos maldai.

Stovėjau miegamojo balkone ir žiūrėjau, kaip mano vyras ir sūnus susikibę rankomis iš kiemo eina į mečetę. Mačiau, kad prie jos renkasi ir broliškai sveikinasi daugybė vyrų.

Mane užplūdo audringi vaikystės prisiminimai. Vėl buvau maža mergaitė, nepatirianti tėvo meilės, nes ji skirta tik jo brangiausiajam sūnui Ali. Praėjo beveik trisdešimt metų, bet niekas nepasikeitė. Mano gyvenimas apsuko visą ratą.

Tėvas ir Ali, Karimas ir Abdula. Tėvas perduoda sūnui amoralias tradicijas. Taip buvo vakar, yra šiandien ir bus rytoj. Vyrai, kuriuos mylėjau, kuriais šlykštėjausi, elgiasi su moterimis taip, kad bus gėda ateinančioms kartoms.

Akimis seku savo kūno ir kraujo judesius. Mano sūnus ir vyras įeina į mečetę susikibę rankomis. Be manęs.

Pasijuntu vienišiausiu žmogumi, koks tik kada nors yra gyvenęs pasaulyje.

Apie 2001 metų rugsėjo 11-ąją

Mums pažįstamas pasaulis apsivertė aukštyn kojomis 2001 metų rugsėjo 11-ąją. Retas liko abejingas skerdynėms, kurias prieš tiek daug surengė tiek mažai. Dėl tos įvykių kupinos dienos prasidėjo karo veiksmai. Sukrečiantys karo su terorizmu vaizdai dažnai kėlė liūdesį, bet kartais džiugino, o išvis labiausiai – mielos šypsenos veiduose Afganistano moterų ir mergaičių, kurios anksčiau dengdavo juos burkomis. Nors mūsų karinė misija turėjo apibrėžtą tikslą įvykdyti teisingumą ir užkirsti kelią savižudžių sprogdintojų pasibaisėtiniems veiksmams ateityje, visados tikėjau, kad moterų emancipacija – viena iš laisvių, dėl kurios verta kovoti. Pasaulyje atsiranda didžiulis disbalansas, kai su moterimis elgiamasi kaip su kliuviniu, o taip yra daugybėje šalių.

Afganistano moterys šventė ir aš džiūgavau su jomis. Klausydamasi per radiją pirmosios šalies ponios Loros Buš garsiosios kalbos apie tas moteris su nekantrumu laukiau vildamasi, kad moterims kitose šalyse bus ištarti kokie auksiniai viltį įkvepiantys žodžiai. Susimąstykite apie tai, kad moterims Saudo Arabijoje draudžiama vairuoti automobilius ar dalyvauti visuomeniniame gyvenime, ar kad naujagimėms mergaitėms Indijoje perlaužiamas stuburas, ar tokį skandalingą dalyką, kad Pakistane išteisinami vyrai, nužudę išprievartautas moteris, ar kad daugybė mažų mergaičių Tailande verčiamos užsiimti prostitucija.

Neseniai kalbėjausi su princese Sultana ir nė kiek nenustebau išgirdusi, kad ji taip pat tikisi, jog didžiulė pergalė Afganistano moterims stebuklingai pakeis jos pasaulį. Ji, kaip ir aš, nusivylė pamačiusi, kad dar neatėjo laikas, kai kiekviena demokratinė vyriausybė pasielgs atsakingai ir paskelbs, jog moterims laisvė tokia pat svarbi kaip ir vyrams. Nėra ko nė sakyti, žmonija dabar supranta: tai, kas kelia grėsmę moterims, kelia grėsmę ir visam pasauliui.

Mudvi su princese dėkojame jums už paramą. Mes viliamės, kad tikra princesės istorija jus sujaudins. Apie princesę Sultaną parašytos dar dvi knygos: „Princesės Sultanos dukterys“ ir „Princesės Sultanos ratas“, antroji ir trečioji „Princesės“ trilogijos dalys. Be to, į „Princesės Sultanos ratą“ įtrauktas naujas skyrius. Jame smulkiai aprašyta, kas atsitiko princesei Sultanai ir jos artimiesiems po 2001 metų rugsėjo 11-osios. Knyga bus pakartotinai išleista 2004 metų rudenį. Tikiuosi, ją perskaitysite.

Mudvi su princese Sultana tikimės, kad jūs net pajusite turinčios įstoti į mūsų „Moterų ratą“. Ši organizacija jau įsteigta, bet pradės veikti tik 2005 metų vidurį.

Su viltimi, kad ateityje visos moterys gyvens oriai ir ramiai.

Jean Sasson

Priedas A – Koranas apie moteris

Koranas yra Šventoji islamo knyga, sudaryta iš 114 surų arba skyrių. Joje nustatomos elgesio normos išpažįstantiesiems islamą. Musulmonai tiki, kad Koranas yra Dievo žodis, angelo Gabrielio perduotas pranašui Mahometui. Mahometą vizijos aplankė jam būnant Mekos ir Medinos miestuose, esančiuose šalyje, kurią šiandien žinome kaip Saudo Arabiją. Mekoje Mahometas gimė, Medinoje yra jo kapas, todėl šie du miestai musulmonams yra švenčiausi. Kitatikiai ar „bedieviai“ į juos neįleidžiami. Retas vakarietis suvokia, kad Pranašo Mahometo žodžiai turi didžiausią galią musulmonams ir šie jais nedrįsta abejoti. Musulmonams šventame Korane apibrėžtos visos jų gyvenimo sritys. Dažnas krikščioniška dvasia ugdytas vakarietis pašaipiai žiūri į galimybę, kad esama kažkokios aukštesnės būtybės, bet vargu ar sutiksi musulmoną, kuris įnirtingai nesilaikytų nepajudinamo tikėjimo Mahometo Dievu.

Kitaip negu Vakaruose, musulmoniškoje Saudo Arabijoje religija neatskirta nuo valstybės. Islamas čia yra aukščiausias įstatymas.

Dešimt metų gyvenau Saudo Arabijos sostinėje Rijade. Paprašiau artimos draugės saudoarabės išversti ir paaiškinti kai kurias Korano eilutes. Pastebėjau, kad islamas visiškai atskiria abiejų lyčių atstovus vienus nuo kitų, todėl mane ypač domino eilutės, kuriose nurodoma, kaip suvaržyti moterų elgesį.

Kadangi Šventraščio ištraukas draugė vertė man per mudviejų pašnekesius, gali būti smulkių neatitikimų tarp mano ir Korano tyrėjų aiškinimo. Tačiau turint galvoje, kad Koranas laikomas neišverčiamu ir daug prieštaravimų kyla dėl gausių vertimų į anglų kalbą, drąsiai pateikiu ištraukų iš musulmonų Šventojo rašto apie moteris, man išverstas tiesiai iš arabiško Korano.

TEMA

Lytiniai santykiai ramadano mėnesį, kai kiekvienas doras musulmonas dieną pasninkauja ir susilaiko nuo malonumų.

Ištrauka iš Korano (II:187):

Baikite pasninkauti,

kol nusileis tamsa.

Bet nesuartėkite

su savo žmonomis,

kol esate užsidarę

ar mečetėse.

Alachas nustatė tokias ribas

vyrams, kad jie išmoktų susilaikyti.

Pasninko naktį jums leidžiama

suartėti su savo žmonomis.

Jos – jūsų drabužis.

TEMA

Musulmonų santuoka su kitatikiais. Korane nustatytos vienodos taisyklės vyrams ir moterims; Saudo Arabijos įstatymai moteris diskriminuoja. Daug Saudo Arabijos vyrų veda krikščiones, bet moterims griežtai draudžiama tekėti ne už musulmono.

Ištrauka iš Korano (II:221):

Neveskite netikinčių moterų,

kol jos patikės.

Tikinti vergė

geriau už netikinčią moterį.

Neleiskite dukrų

už netikinčių vyrų,

kol jie patikės.

Tikintis vergas

geriau už netikintį vyrą.

TEMA

Lytiniai santykiai per moters menstruacijas griežtai draudžiami.

Ištrauka iš Korano (II:222):

Jie klausia apie moters mėnesines.

Atsakymas: Jos sukelia skausmą ir užteršia.

Laikykitės atokiai nuo moterų,

kai joms mėnesinės, ir nemėginkite

suartėti su jomis, kol taps švarios.

Bet kai jos liks švarios,

galite santykiauti su jomis

bet kokiu jums Alacho leistu būdu,

bet kokiu metu ir bet kokioje vietoje.

TEMA

Išsiskirdamas su moterimi vyras turi įsitikinti, kad ji nuo jo nesilaukia. Jeigu moteris nėščia, vyras turi ja rūpintis.

Ištrauka iš Korano (II:228):

Išsiskyrusios moterys privalo laukti

tris mėnesinių ciklus. Joms neleidžiama

slėpti, ką Alachas sukūrė jų įsčiose.

Jų vyrai turi teisę

priimti jas atgal per šį susitaikymui

skirtą laikotarpį. O moterys

pagal lygybės principą turi teises,

panašias kaip vyrai jų atžvilgiu.

Bet vyrai turi į jas daugiau teisių

ir didesnės galios joms,

nes taip nusprendė galingiausias

ir išmintingiausias Alachas.

TEMA

Išsiskyręs su moterimi vyras gali dar kartą ją vesti, jeigu ji per tą laiką ištekėjo už kito ir su juo išsiskyrė. Jeigu vyras antrą kartą su ja išsiskiria, jam draudžiama dar sykį ją vesti.

Ištrauka iš Korano (II:229):

Skirtis leidžiama tik du kartus. Po to pora

privalo būti drauge priimtinomis sąlygomis

arba draugiškai išsiskirti.

Ištrauka iš Korano (II:230):

Vyras privalo deramai

pasirūpinti moterimi,

su kuria išsiskyrė.

TEMA

Aiškinama, kiek moterų vyras gali vesti, ir nurodoma parūpinti joms mahrą11.

Ištrauka iš Korano (IV:3):

Veskite pasirinktas moteris,

dvi, tris ar keturias. Bet jeigu

baiminatės, kad nesugebėsite vienodai

teisingai su visomis elgtis,

tada vieną arba vergę, kurią valdai dešine ranka.

Tuomet mažiau galimybių, kad būsite

ne visoms lygiai teisingas.

Ištrauka iš Korano (IV:4):

Vesdamas duokite moterims jų mahrą kaip nemokamą dovaną,

bet jeigu jos savo valia panorės grąžinti kokią nors jo dalį,

priimkite ir naudokitės be jokios graužaties.

TEMA

Aiškinama, kokį palikimą reikia duoti vaikams. Vyriškosios lyties palikuonys turi gauti dvigubai daugiau negu moteriškosios.

Ištrauka iš Korano (IV:11):

Viešpats įsako jums dėl vaikų. Vyras turi gauti dalį,

prilygstančią dviejų moterų daliai.

TEMA

Pateikiami konkretūs nurodymai, ką daryti su moterimis, įvykdžiusiomis lytinius nusikaltimus. Antroje dalyje kalbama, kaip elgtis su panašiai prasižengusiais vyrais.

Ištrauka iš Korano (IV:15):

Jeigu kuri nors iš jūsų moterų nusikals svetimavimu,

imkite liudytojais prieš jas keturis iš jūsų. Jeigu

jie tai patvirtins, laikykite jas uždarytas namie,

kol jų pasiimti ateis mirtis.

Ištrauka iš Korano (IV:16):

Jeigu du vyrai nusikals ištvirkavimu,

nubauskite abu. Bet jeigu jie atgailaus

ir pasitaisys, nieko jiems nedarykite.

TEMA

Konkrečiai nurodoma, kokias moteris vyrams draudžiama vesti.

Ištrauka iš Korano (IV:22):

Neveskite moterų, kurias

Buvo vedę jūsų tėvai.

Ištrauka iš Korano (IV:23):

Jums uždrausta vesti:

Jūsų motinas ir dukras,

seseris, tetas iš tėvo ir motinos pusių,

brolio dukras, sesers dukras,

jūsų globojamas podukras, tas,

kurios buvo ištekėjusios už jūsų sūnų. Be to,

negalite vienu metu vesti dviejų seserų. (Bet

jeigu išsiskyrėte su viena, galite vesti kitą.)

Ištrauka iš Korano (IV:24):

Jums draudžiamos ir ištekėjusios moterys.

TEMA

Musulmonui draudžiama melstis Alachui, jeigu jis palietė moterį.

Ištrauka iš Korano (V:6):

Jeigu buvote suartėjęs su moterimi

ir negalite rasti vandens, tada paimkite smėlio

ir apsitrinkite juo veidą ir rankas.

TEMA

Lytiniai nusikaltimai yra nusikaltimai prieš Dievą. Sunkios bausmės numatytos tiems, kurie šitaip nusižengia.

Ištrauka iš Korano (XXIV:2):

Moterį ir vyrą, nusikaltusius svetimavimu arba

sanguliavimu, bauskite šimtu kirčių.

Te nesulaiko jūsų užuojauta, nes šitaip

moko Alachas.

Ištrauka iš Korano (XXIV:3):

Svetimavimu ar sanguliavimu nusikaltęs vyras

gali vesti tik panašiai nusikaltusią moterį ar bedievę.

Šitaip nusikaltusi moteris irgi gali tekėti

tik už svetimautojo ar sanguliautojo arba bedievio.

TEMA

Kaltinimai sanguliavimu ar svetimavimu yra tokie rimti, kad būtina turėti keturis liudytojus.

Ištrauka iš Korano (XXIV:4):

Tuos, kurie apkaltina tyrą moterį

ir negali atvesti keturių liudytojų

[kurie patvirtintų jų kaltinimus],

bauskite aštuoniasdešimčia kirčių.

Ir nuo tol niekados daugiau netikėkite jų kaltinimais,

nes tokie vyrai yra nedori nusižengėliai.

TEMA

Jeigu vyras kaltina žmoną svetimavimu ar sanguliavimu ir neturi liudytojų, kurie patvirtintų jo kaltinimus, jis turi prisiekti Alachu, kad sako tiesą.

Ištrauka iš Korano (XXIV:6):

Tie, kurie apkaltina savo žmonas

ir neturi kitų įrodymų kaip jų pačių žodis,

tuo vieninteliu įrodymu galima patikėti,

jeigu jie keturis kartus prisieks Alachu

saką tiesą.

Ištrauka iš Korano (XXIV:7):

O penkta priesaika – kad Alacho prakeiksmas

kris ant jų pačių, jeigu jie meluoja.

TEMA

Musulmonės Saudo Arabijoje turi dengtis veidus, antraip jos bus baisiai smerkiamos religingų vyrų. Visuose visuomenės sluoksniuose abi lytys turi būti griežtai atskirtos.

Ištrauka iš Korano (XXIV:31):

Ir sakykit tikinčiosioms moterims, kad jos turi nuleisti akis ir saugoti savo padorumą;

kad jos neturi rodyti savo grožio ir papuošalų,

išskyrus tai, kas paprastai yra matoma.

Todėl jos turi užsidengti skraistėmis krūtines

ir nerodyti savo grožio, nebent tik savo vyrams, savo tėvams,

savo vyrų tėvams, savo sūnums, savo vyrų sūnums,

savo broliams ar brolių sūnums, ar savo seserų sūnums, ar jų moterims,

ar vergėms, ar tarnams vyrams, nejaučiantiems potraukio moterims,

ar mažiems vaikams, kurie nejaučia gėdos dėl lyties.

TEMA

Korane aiškinama, kad senyva moteris gali ir nevilkėti išorinių apdarų (skraistės, abajos). Iš tikrųjų visos Saudo Arabijoje moterys nepriklausomai nuo amžiaus dengiasi veidą.

Ištrauka iš Korano (XXIV:60):

Negalima smerkti senyvų moterų,

kurios nebeturi vilties ištekėti, jei jos

nevilki viršutinių apdarų, jei tik

jos tuščiai nerodo savo grožio.

Vis dėlto geriausia joms būti kuklioms.

11 Mahras – vestuvinė dovana arba pasižadėjimas duoti tam tikrą dovaną galimybėms leidus. Čia – privalomas mokestis moteriai skyrybų atveju.

Priedas B – Saudo Arabijos įstatymai

Saudo Arabijos baudžiamoji teisė pagrįsta griežtais islamo nurodymais. Žodis „islamas“ reiškia „paklusnumą Dievo valiai“. Pagrindinė islamo sąvoka yra šaria, arba „kelias“, apimanti visą gyvenseną, kaip ją apibrėžė Dievas. Visi islamą išpažįstantieji privalo gyventi laikydamiesi tradicinių vertybių, nustatytų Dievo Pranašo Mahometo. Jis gimė 570 m., mirė 632 m. Daugumai vakariečių sunku suvokti visišką ir besąlygišką musulmonų paklusnumą Koranui kiekvienoje kasdienio gyvenimo srityje. Koranas kartu su Mahometo nustatytomis tradicijomis yra Saudo Arabijos Karalystės įstatymas.

Gyvendama Saudo Arabijoje kartą paprašiau garsų islamo tyrėją, advokatą iš profesijos, papasakoti, kaip šalyje taikomas teisingumas, pagrįstas Pranašo pamokymais. Jo aiškinimai padėjo man suprasti, kur mano nuomonė apie Karalystės įstatymus buvo klaidinga.

Pateikiu ištrauką iš jo raštiško atsakymo. Tikiuosi, ji sudomins skaitytoją.

1. Šariatą sudaro keturi pagrindai: Koranas, susidedantis iš tūkstančių religinio pobūdžio eilučių, Dievo perduotų per savo Pranašą Mahometą; Suna – Korane neužfiksuoti Pranašo pamokymai; idžmos – bendra ulemų, arba kvalifikuotų religijos žinovų, nuomonė; ir kijai – remdamiesi analogija žinomi teisininkai sutaria dėl naujų teisės principų.

2. Saudo Arabijos karalius taip pat privalo laikytis šariato nustatytų taisyklių.

3. Teismų sistema sudėtinga, bet jeigu pateikiama apeliacija dėl teismo sprendimo, ją svarsto apeliacinis teismas. Paprastai jį sudaro trys teisėjai, bet jeigu paskirta mirties ar galūnės amputacijos bausmė, narių padaugėja iki penkių. Galutinis sprendimas priklauso karaliui – jis yra aukščiausiasis apeliacinis teismas ir gali suteikti malonę.

4. Nusikaltimai skirstomi į tris kategorijas: chudud, tazyr ir kisas. Chudud kategorijos nusikaltimai yra smerkiami Dievo; bausmės už juos nurodytos Korane. Bausmę už tazyr kategorijos nusikaltimą skiria atitinkama instancija. Kisų kategorijos nusikaltimai nukentėjusiajam suteikia teisę atsikeršyti.

Chudud kategorijos nusikaltimai

Chudud kategorijos nusikaltimai apima vagystes, alkoholio vartojimą, islamo menkinimą, sanguliavimą ir svetimavimą.

Vagys baudžiami piniginėmis baudomis, kalėjimu ar dešinės plaštakos amputavimu. (Kairė plaštaka amputuojama, jei vagis jau netekęs dešinės.)

Nusikaltusieji tuo, kad gėrė, pardavinėjo ar pirko alkoholį, uostė, švirkštėsi narkotikus ar maišė juos į tešlą, baudžiami aštuoniasdešimčia rykštės kirčių.

Asmenys, pripažinti kaltais menkinę islamą, baudžiami nelygu aplinkybės. Bausmės griežtumas priklauso nuo to, kokio tikėjimo žmogus – musulmonas ar ne. Musulmonai paprastai baudžiami rykštėmis.

Sanguliavimu prasikaltę asmenys baudžiami rykštėmis. Vyrai baudžiami stati, moterys sėdinčios. Veidas, galva ir gyvybiškai svarbūs organai uždengiami. Paprastai skiriama keturiasdešimt kirčių, bet šis skaičius gali skirtis priklausomai nuo aplinkybių.

Sunkiausias nusikaltimas – svetimavimas. Jeigu nusikaltėlis vedęs ar ištekėjusi, jis ar ji baudžiami mirtimi užmėtant akmenimis, nukertant galvą ar sušaudant. Dažniausiai taikoma egzekucija – užmėtymas akmenimis. Nusikaltimas turi būti įrodytas prisipažinimu ar keturių liudytojų patvirtinimu.

Tazyr kategorijos nusikaltimai

Šios kategorijos nusikaltimai panašūs į baudžiamuosius nusižengimus Jungtinėse Amerikos Valstijose. Nustatytų bausmių nėra; kiekvienas asmuo vertinamas individualiai nelygu įvykdyto nusikaltimo sunkumas ir prasižengusiojo rodoma atgaila.

Kisų kategorijos nusikaltimai

Jeigu asmuo pripažįstamas nusikaltęs aukai ar jos artimiesiems, nukentėjusioji šeima turi teisę atsimokėti tuo pačiu. Šeima slapta nustato bausmę, ji taip pat įvykdoma slapta.

Jeigu buvo nužudytas žmogus, artimieji turi teisę užmušti žudiką taip pat, kaip šis nužudė artimąjį ar bet kuriuo kitu jų pasirinktu būdu.

Jeigu šeimos narys žuvo atsitiktinai (tarkim, per automobilio avariją), aukos šeima gali reikalauti vadinamųjų kraujo pinigų. Anksčiau juos atstodavo kupranugariai; šiandien atsiskaitoma pinigais. Suma priklauso nuo aplinkybių ir gali svyruoti nuo 120 000 iki 300 000 Saudo Arabijos rialų (atitinkamai 45 000 ir 80 000 JAV dolerių). Žuvus moteriai, reikalaujama perpus mažesnės sumos, negu žuvus vyrui.

Jei asmuo netenka kūno dalies, nukentėjusiojo artimieji gali taip pat sužaloti kaltininką.12

Kas gali liudyti baudžiamojoje byloje

Liudytojas turi būti pripažintas psichiškai sveikas, turi būti suaugęs ir musulmonas. Kito tikėjimo asmenys negali liudyti baudžiamųjų bylų teisme. Moterys gali liudyti tik tuo atveju, jei svarstomas su jos asmeniu susijęs įvykis, kurio nematė vyrai. Tačiau moters parodymai laikomi ne faktu, o tik prielaida. Teismas gali nuspręsti, ar priimti jos parodymus priklausomai nuo aplinkybių.

Kodėl moterims draudžiama liudyti baudžiamojoje byloje

Pateikiamos keturios priežastys, dėl kurių moters parodymai negalioja Saudo Arabijos teismuose:

1. Moterys yra kur kas emocingesnės už vyrus ir todėl duos iškreiptus parodymus.

2. Moterys nedalyvauja visuomeniniame gyvenime, todėl neįstengs suprasti to, ką mato.

3. Moteris visiškai dominuoja vyrai, o šie Dievo valia yra pranašesni už jas. Todėl moteris liudys vadovaudamasi tuo, ką jai sakė paskutinis vyras, su kuriuo bendravo.

4. Moterys užmaršios, todėl jų parodymai negali būti laikomi patikimais.

12 Prieš keletą metų plačiai nuskambėjo atvejis Irane, kai moteriai, kurią vyras apakino apipildamas veidą sieros rūgštimi, teismas leido įlašinti rūgšties skriaudėjui į akis.

Priedas C – žodynėlis

Tekste pavartotų arabiškų žodžių, posakių ir įvairių šalių tikrinių vardų ir vietovardžių reikšmė.

Abaja. Ilgas juodas apsiaustas, Saudo Arabijos moterų dėvimas ant drabužių.

Abu Dabis. Miestas Jungtiniuose Arabų Emyratuose.

Asiras. Tradicinis Saudo Arabijos pietvakarinės dalies pavadinimas.

„Baath“. Politinis sąjūdis, prasidėjęs Sirijoje ir išplitęs į Iraką. Pagrindinė jo doktrina – arabų vienybė.

Bahreinas. Sala valstybė. Su Saudo Arabija ją jungia greitkelis.

Beduinai. Dykumos klajokliai, arabų pirmtakai.

Buda. Indų filosofas, budizmo pradininkas.

Chadžas. Šventa kelionė, vienas iš penkių islamo kertinių akmenų. Daugelio musulmonų didžiausias gyvenimo siekis yra nukeliauti į Meką. Chadžą privalo atlikti kiekvienas, išgalintis tai padaryti tikintysis.

Chudud. Bausmė, skiriama už sunkius nusikaltimus, Dievo smerkiamus Korane.

Damamas. Miestas, kuriame pirmą kartą Saudo Arabijoje buvo rasta naftos (1938 m.).

Darija. Rijado senamiestis.

Dubajus. Jungtinių Arabų Emyratų miestas.

Džida. Gražus Saudo Arabijos miestas prie Raudonosios jūros. Populiarus tarp atvykėlių, mėgstančių plaukioti ir nardyti skaidriame vandenyje.

Gutra. Saudo Arabijos vyrų galvos apdangalas.

Halava. Kūno plaukų pašalinimo ritualas.

„Harrods“. Didžiulis prekybos centras Londone, pamėgtas daugelio turtingų arabų.

Humusas. Arabiškas patiekalas – avinžirnių tyrė, paprastai valgoma kaip papločių mirkalas.

Ibn. Arabiškai „sūnus“ (pvz. Chalidas ibn Faisalas = Faisalo sūnus).

Idžma. Bendra islamo dvasininkų nuomonė klausimu, kuris neaptinkamas Korane.

Ikalas. Juodas ožkos plaukų lankelis gutrai prilaikyti.

Jemenas. Šalis Arabijos pusiasalio pietvakariuose. Anksčiau jemeniečiai sudarė didelę Saudo Arabijos darbo jėgos dalį. Jemeno vyriausybė palaikė Sadamą Chuseiną per Persijos įlankos karą, todėl dauguma jemeniečių buvo išvyti iš šalies.

Jeruzalė. Trečias pagal svarbą šventas musulmonų miestas, dabar kontroliuojamas Izraelio.

Kija. Būdas susitarti dėl naujų religinių teisinių principų.

Kisas. Bausmė už nusikaltimus asmeniui. Auka arba jos artimieji gali atsikeršyti nuteistajam.

Konstantinopolis. Dabar – Stambulas. Buvusi Turkijos ir Osmanų imperijos sostinė.

Koranas. Šventoji islamo knyga, kurioje surašyti Dievo žodžiai, perduoti pranašui Mahometui.

Kurdai. Keliose šalyse gyvenanti etninė ir kalbinė grupė, sudaranti 18 procentų Irako gyventojų. Ši nacionalistinė grupė, turinti tikslą turėti savo valstybę, nesiliauja kovojusi už savo autonomiją.

Kutabas. Tais laikais, kai Saudo Arabijoje dar nebuvo švietimo įstaigų moterims, įprastas mergaičių mokymo būdas.

Liabanas. Artimuosiuose Rytuose paplitęs į pasukas panašus gaivinantis gėrimas.

Malazas. Gyvenamasis Rijado rajonas, populiarus tarp turtuolių.

Manama. Bahreino sostinė.

Masmakas. Tvirtovė Rijade. Joje buvo įsikūrusi Rašididų įgula. Saudidai 1902 m. pergalingai ją šturmavo ir susigrąžino valdžią.

Medina. Antras pagal svarbą šventasis musulmonų miestas, vadinamas Pranašo miestu. Jame palaidotas pranašas Mahometas.

Meka. Musulmonų švenčiausiasis miestas, kuriame Dievas apreiškė savo valią pranašui Mahometui. Kasmet į jį keliauja milijonai musulmonų.

„Mena House“. Populiarus tarp turistų Kairo viešbutis.

Mutava. Religinė policija.

Nadždas. Tradicinis Centrinės Saudo Arabijos pavadinimas. Šiame krašte įsikūręs Rijadas. Jo gyventojai garsėja konservatyvumu. Iš Nadždo kilusi Saudidų giminė.

Nasirija. Gyvenamasis Rijado rajonas. Čia įsikūrę karališkosios šeimos nariai ir itin turtingi šalies piliečiai.

Ramadanas. Musulmonų pasninko mėnuo. Viso pasaulio musulmonai tuomet švenčia, kad Dievas dovanojo žmonėms Koraną.

Rialas. Saudo rialas – Karalystės piniginis vienetas.

Rijadas. Saudo Arabijos sostinė.

Saudidai. Saudo Arabijos Karalystę valdanti šeima.

Sunitai. Ortodoksinės islamo religinės krypties sekėjai. Saudo Arabijoje sunitai sudaro 95 procentus gyventojų.

Sunos. Pranašo Mahometo nurodytos islamiškos gyvensenos tradicijos.

Sura. Korano skyrius. Korane iš viso 114 surų.

Taifas. Saudo Arabijos kalnų kurortas netoli Mekos.

Tazyr. Bausmė, skiriama už nusižengimus, pagal islamo teisę traktuojamus kaip baudžiamieji.

Tobas. Ilgas, į marškinius panašus apdaras, vilkimas Saudo Arabijos vyrų. Paprastai tobas siuvamas iš baltos medvilnės, bet šaltais žiemos mėnesiais vyrai dažnai vilki storesnio audeklo ir tamsesnės spalvos tobais. (Vos tik berniukai pradeda vaikščioti, jie rengiami mažyčiais tobais, jiems ant galvų dedami tokie pat kaip tėvų apdangalai.)

Tuščiasis ketvirtis. (Arabiškai Rub al Chali.) Didžiulė dykuma, plytinti pietinėje Arabijos pusiasalio dalyje.

Ulemos. Dvasininkų taryba, kontroliuojanti religinį Saudo Arabijos gyvenimą.

Priedas D – Svarbiausių Saudo Arabijos įvykių chronologinė lentelė

570

Mekoje (Saudo Arabija) gimsta pranašas Mahometas.

610

Pranašas Mahometas mato viziją: Dievas skelbia jį savo pasiuntiniu. Islamo pradžia.

622

Pranašas Mahometas nuo įsiutusios minios bėga iš Mekos į Mediną. Nuo tol šis įvykis, sukėlęs didžiausią grėsmę Mahometo misijai šioje žemėje, vadinamas hidžra. Nuo hidžros skaičiuojami musulmonų kalendoriaus metai.

632

Pranašas Mahometas miršta Medinoje.

650

Pranašo Mahometo pamokymai surenkami ir surašomi į vieną knygą – Koraną. Ši knyga, kurioje išdėstyti Mahometui perduoti Dievo žodžiai, tapo musulmonų Šventuoju Raštu.

1446

Pirmas rašytiniuose dokumentuose užfiksuotas Al Saudas, Sultanos prosenis, atsisako klajoklio gyvensenos dykumoje ir įsikuria Darijoje.

1776

Mohamedas al Saudas susibičiuliauja su Mohamedu al Vahabu, mokytoju, reikalaujančiu, kad Koranas būtų aiškinamas kuo tiksliau. Karys ir mokytojas bendromis jėgomis įveda griežtų bausmių žmonėms sistemą.

1802 – 1806

Mohamedo al Saudo ir Mohamedo al Vahabo sūnūs, įkvėpti Korano mokymo, puola ir užima Meką ir Mediną. Juodu negailestingai išskerdžia visus vyrus Taife – gyvenvietėje kalnuose virš Mekos. Po šios pergalės didžioji dalis dabartinės Saudo Arabijos pereina į vienos valdžios rankas.

1843 – 1865 –

Saudidai išplečia valdas į pietus, iki Omano.

1871

Osmanai perima į savo rankas Hasos kraštą.

1876

Gimė Sultanos senelis Abdel Azizas ibn Saudas, Karalystės įkūrėjas.

1887

Rašididai užima Rijado miestą.

1891

Saudidų klanas bėga iš Rijado į Tuščiąjį Ketvirtį.

1893 – 1894

Saudidų klanas per dykumą nusigauna į Kuveitą.

1901

Rugsėjį dvidešimt penkerių metų Abdel Azizas su savo kariais leidžiasi iš Kuveito į Rijadą.

1902

Sausį Abdel Azizas su savo vyrais paima Rijadą. Prasideda nauja Saudidų dinastija.

1912

Beduinų vahabizmo doktrinos pagrindu įkuriama Ichvan (arab. brolija). Ją sudaro beduinų gentys. Netrukus ji išauga ir tampa pagrindine Abdel Azizo ibn Saudo jėga.

1913

Abdel Azizas susigrąžina Hasą iš Osmanų.

1915

Abdel Azizas Al Saudas sudaro sutartį su Didžiosios Britanijos valdžia už penkis tūkstančius svarų sterlingų per mėnesį kautis su turkais.

1926

Abdel Azizas Didžiojoje Mekos mečetėje skelbiamas Chidžazo karaliumi.

1932

Suvienijamos Chidžazo ir Nadždo karalystės. Naujas darinys pavadinamas Saudo Arabija ir tampa dvylikta pagal dydį pasaulio valstybe.

1933

Karaliaus Abdel Azizo vyriausias sūnus Saudas skiriamas kronprincu.

1933

Gegužę JAV nukonkuruoja Didžiąją Britaniją ir gauna naftos paieškų Saudo Arabijoje koncesiją.

1934

Saudo Arabija pradeda karą su Jemenu; po mėnesio skelbiama taika.

1934

Gegužės 15 d. keršydami už karą su Jemenu, trys peiliais ginkluoti jemeniečiai puola karalių Abdel Azizą šventoje Mekos mečetėje. Vyriausias karaliaus sūnus Saudas mėgina užsistoti karalių krūtine ir yra sužeidžiamas.

1938

Kovo 20 d. Damame randama naftos.

1939

Dėl karo Europoje nutrūksta naftos gavyba.

1944

Naftos gavyba Karalystėje išauga iki aštuonių milijonų barelių per metus.

1945

Vasario 14 d. JAV prezidentas Ruzveltas susitinka su karaliumi Abdel Azizu JAV karo laive „Quincy“.

1945

Vasario 17 d. Vinstonas Čerčilis, Didžiosios Britanijos ministras pirmininkas, susitinka su karaliumi Abdel Azizu JAV karo laive „Quincy“.

1946

Naftos gavyba Karalystėje pašoka iki šešiasdešimties milijonų barelių per metus.

1948

Gegužės 14 d. įkuriama Izraelio valstybė.

1948

Gegužės 14 d. kyla pirmasis Arabų–Izraelio karas.

1948

Nepaisant įnirtingo ulemų pasipriešinimo, pradeda veikti „Mekos radijas“, pirma Karalystės radijo stotis.

1952

Karalius Abdel Azizas uždraudžia įvežti į šalį alkoholinius gėrimus kitatikiams.

1953

Lapkričio 9 d., sulaukęs septyniasdešimt septynerių miršta karalius Abdel Azizas, Sultanos senelis.

1953

Lapkričio 9 d. velionio karaliaus vyriausias sūnus penkiasdešimt vienų Saudas tampa karaliumi, jo įbrolis Faisalas – kronprincu.

1960

Saudo Arabija tampa OPEC (Naftą eksportuojančių šalių organizacijos) nare steigėja.

1958

Kovą karalystės finansų sistemoje kyla maišatis. Kronprincas Faisalas imasi vyriausybės administracinės kontrolės.

1960

Gruodį karalius Saudas atleidžia įbrolį nuo administracinių pareigų ir pats imasi kontroliuoti vyriausybę.

1962

Saudo Arabijos Karalystėje panaikinama vergija. Dauguma vergų lieka gyventi su šeimomis, kurioms priklausė.

1963

Atidaroma pirmoji mergaičių mokykla. Religinės grupuotės netveria pykčiu.

1964

Lapkričio 3 d. karalius Saudas atsisako sosto ir išvyksta iš šalies į Beirutą. Faisalas skelbiamas karaliumi, jo įbrolis Chalidas kronprincu.

1965

Nepaisant protestų, Rijade atidaroma pirma televizijos stotis.

1965

Rugsėjį princas Chalidas ibn Musaidas, karaliaus Faisalo sūnėnas, žūsta vadovaudamas protestui prieš televizijos stoties atidarymą.

1967

Birželį prasideda Šešių dienų karas tarp Izraelio ir kaimyninių arabų šalių. Saudo Arabija siunčia savo pajėgas į konfliktą.

1969

Vasarį Graikijoje, Atėnuose, miršta nuverstas nuo sosto karalius Saudas ibn Abdulas Azizas. Tremtyje jis kasmet išleisdavo per penkiolika milijonų dolerių.

1973

Spalio 6 d. prasideda karas tarp Izraelio ir kaimyninių arabų šalių. Saudo Arabija siunčia savo pajėgas į konfliktą.

1973

Spalio 20 d., įsiutęs dėl Amerikos karinės pagalbos Izraeliui, karalius Faisalas skelbia Jungtinėms Amerikos Valstijoms šventąjį karą ir naftos embargą.

1975

Kovo 25 d. karalių Faisalą nužudo jo sūnėnas princas Faisalas ibn Musaidas, brolis princo, nušauto per 1965 m. riaušes.

1975

Kovo 25 d. kronprincas Chalidas skelbiamas karaliumi, jo įbrolis Fahdas kronprincu.

1977

Karalius Chalidas skelbia vyriausybės įsaką, kuriuo uždraudžia moterims išeiti iš namų, nelydimoms šeimos nario vyro. Netrukus skelbiamas kitas įsakas, draudžiantis moterims vykti į užsienį mokytis. Dingstį abiem įsakams davė plačiai nuskambėjęs princesės Miša’il incidentas. Ji buvo viešai sušaudyta už tai, kad studijuodama Amerikos institute Libane susipažino su studentu tėvynainiu ir jį pamilo. Jos mylimajam nukirsta galva.

1979

Saudo Arabija nutraukia diplomatinius santykius su Egiptu, šiam pasirašius taikos sutartį su Izraeliu.

1979

Lapkritį užpuolama Didžioji Mekos mečetė. Protestuotojai nepatenkinti, kad šalies moterys dirba. Per ateinančius mėnesius vyriausybė, baimindamasi fundamentalistų kurstomų augančių neramumų, suvaržo moterų teises.

1980

Saudo Arabija perima iš JAV visą ARAMCO (Arabian-American Oil Company – JAV naftos koncernas, monopolizavęs Saudo Arabijoje naftos gavybą ir gabenimą) kontrolę.

1982

Birželį nuo širdies smūgio miršta karalius Chalidas. Karaliumi skelbiamas jo įbrolis Fahdas, kronprincu – šio įbrolis Abdula.

1987

Saudo Arabija atkuria diplomatinis santykius su Egiptu, nutrauktus 1979 m.

1990

Rugpjūčio 5 d. Irakas įsiveržia į Kuveitą.

1990

Saudo Arabija pasmerkia Irako invaziją į Kuveitą. Saudo Arabijos vyriausybė prašo Jungtinių Valstijų įsikišti. Karalystės vyriausybė leidžia užsienio kariniams daliniams ir Kuveito piliečiams likti šalyje, bet išveja Jemeno ir Jordanijos piliečius, nes šių šalių vyriausybės palaiko Iraką.

1991

Mutava su baime ir priešiškumu reaguoja į užsienio kariškių moterų buvimą šalyje. Religinės grupuotės vėl ima paraidžiui interpretuoti Koraną, auga spaudimas Saudo Arabijos vyriausybei sugriežtinti apribojimus šalyje gyvenančioms visų tautybių moterims.

1991

Saudo Arabija įsitraukia į karą su Iraku.

1994

Islamo atskalūnui Osamai bin Ladenui atimama Saudo Arabijos pilietybė.

1995

Karalių Fahdą ištinka insultas. Vadovauti kasdieniams šalies reikalams patikima kronprincui Abdulai bin Abdel Azizui al Saudui.

1996

Bomba sprogsta JAV karinėje bazėje netoli Zahrano; žūva 19 žmonių, per 300 sužeista.

1999

Pirmą kartą šalies istorijoje dvidešimt šalies moterų dalyvauja Konsultacinės tarybos posėdyje.

2000

Londone įsikūrusi žmogaus teisių gynimo organizacija „Amnesty International“ apibūdina elgesį su moterimis Saudo Arabijoje kaip „neatitinkantį jokių teisinių ir dorovės normų“.

2001

Rugsėjo 11-osios „Al Kaidos“ teroro išpuolis Amerikoje. Penkiolika iš devyniolikos jame dalyvavusių teroristų buvo išeiviai iš Saudo Arabijos. Tarp JAV ir Saudo Arabijos kyla įtampa, nes Karalystės vyriausybė nenoriai bendradarbiauja su JAV tyrėjais.

2001

Vakarų žiniasklaida atkreipia dėmesį į Saudo Arabiją ir archajišką moteris smaugiančią sistemą. Karalystės vyriausybė reaguoja piktai ir ima finansuoti plačią propagandos kampaniją, liaupsinančią Saudidus ir Saudo Arabiją Vakarų žiniasklaidoje.

2002

Kai žiniasklaidos priemonės atskleidžia, kad Saudo Arabijos vyriausybė kasmet išleidžia milijonus dolerių propaguoti vahabistų – daugeliui pasaulio musulmonų nepakenčiamos sektos – neapykantos ir smurto doktriną, nemažai Vakarų šalių vyriausybių ir žiniasklaidos priemonių ragina karališkąją Saudo Arabijos šeimą nutraukti glaudžius saitus su fanatiška vahabistų sekta. Karalystės vyriausybė vėl pyksta, o ryšius neigia.

2001

Gruodį šalies vyriausybė žengia neregėtą žingsnį: išduoda moterims asmens korteles.

2002

Saudo Arabijos investuotojai atsiima JAV laikytas lėšas, protestuodami prieš 2001 m. rugsėjo 11-osios aukų pateiktą teismo ieškinį, kuriame tvirtinama, kad Karalystės vyriausybė ėjo išvien su „Al Kaida“.

2002

Saudo Arabijos vyriausybė atsisako palaikyti JAV prezidento Bušo planą įsiveržti į Iraką ir nuversti Irako prezidentą Sadamą Chuseiną.

2003

Jungtinės Amerikos Valstijos skelbia išvesiančios iš Karalystės beveik visus karius; taigi neliks Amerikos dalinių, dislokuotų šalyje nuo 1991 m.

2003

Po visą šalį nusirita karališkosios šeimos kritikos banga. Rugsėjį per 300 Saudo Arabijos intelektualų, tarp jų ir moterų, pasirašo peticiją, kurioje reikalauja politinių reformų.

2003

Spalį Saudo Arabija pirmą kartą istorijoje surengia žmogaus teisių konferenciją. Vyriausybė skelbia ne vėliau kaip po metų surengsianti pirmus šalies istorijoje rinkimus.

2003

Lapkritį karalius Fahdas suteikia daugiau galių Konsultacinei tarybai; nuo šiol ji turės teisę inicijuoti įstatymus pirma nepaprašiusi karaliaus leidimo.

2004

Sausį Saudo Arabijos verslininkės nusimeta skraistes ir prasiveržia į sceną per Džidos ekonomikos forumą, į kurį susirinko tūkstantis vyrų. Karalystės religiniai hierarchai griausmingai pasmerkia išsišokėles pareiškimais, kad moterims draudžiama bendrauti su vyrais nevilkint tradicinių Dievo nurodytų apdarų. Saudidų šeimos nariai teigia, kad liberalai pernelyg skuba. Kronprincas Abdula įspėja, kad jis „į reformas neleis kištis niekam, nei tiems, kam prie širdies ultrakonservatizmas ar stagnacija, nei linkusiems į neatsakingas avantiūras“.

2004

Princas Sultanas bin Turki bin Abdel Azizas al Saudas, raginantis vykdyti Karalystėje demokratines reformas, tvirtina Ženevoje buvęs atviliotas į susitikimą su Saudo Arabijos valdančiosios šeimos nariu. Per susitikimą jį neva užpuolė penki kaukėti vyrai, apsvaigino psichotropinėmis medžiagomis ir jis buvo jėga parvežtas atgal į Saudo Arabiją, kur laikomas namų arešte.

2004

Didėjant spaudimui, keliamam neregėto masto demonstracijų, daugybės susprogdintų bombų, pasikėsinimų į karališkosios šeimos narių gyvybę ir ekonominių problemų, daug Karalystės ekspertų abejoja, ar Saudidai išsilaikys valdžioje, jei neįvykdys rimtų politinių reformų.

Content

Сэссон Джин П Princesė: visa tiesa apie gyvenimą po šydu Saudo Arabijoje