Сэссон Джин П

Princesės Sultanos dukros

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Jean Sasson

PRINCESĖS SULTANOS

DUKROS

Iš anglų kalbos vertė

Vytautas Petrukaitis

Versta iš: Jean Sasson

PRINCESS SULTANA‘S DAUGHTERS

ISBN 9786090105948

Copyright © 2011 by The Sasson Corporation

All rights reserved.

Published by arrangement with the author

Published by arrangement with Sasson Corporation, c / o Rembar & Curtis, P. O. Box 908, Croton Falls, New York 10519, USA.

Viršelis © Mohamad Itani / Trevillion Images

Autorės nuotrauka © Dr. Jack Creech

© Vertimas į lietuvių kalbą, Vytautas Petrukaitis, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Vytautas Petrukaitis

Redagavo Simona Kaziukonytė

Korektorė Gražina Stankevičienė

Viršelį lietuviškam leidimui pritaikė Deimantė Rybakovienė

Maketavo (epub) Jurga Morkūnienė

* * *

„Princesės Sultanos dukros“ – neišgalvota istorija. Vardai pakeisti, įvairūs įvykiai pateikiami šiek tiek kitaip siekiant nesukelti pavojaus asmenims, kuriuos būtų galima atpažinti. Pasakodamos tikrą istoriją, nei autorė, nei princesė neturi tikslo pažeminti turtingą ir didžiai prasmingą islamo religiją.

Ankstesnė knyga – „Princesė: visa tiesa apie gyvenimą po skraiste Saudo Arabijoje“ (pirmą kartą išleista 1992 m., dėl didelio populiarumo pakartota 2003 m.), vaizduojanti princesės Sultanos gyvenimą nuo ankstyvos vaikystės iki 1991 metų Persijos įlankos karo, paruošia sceną šiam kūriniui. Šioje knygoje tęsiama princesės Sultanos, jos dukterų bei kitų autorei ir princesei pažįstamų Saudo Arabijos moterų istorija. Nors ragintume skaitytojus iš pradžių perskaityti pirmąją knygą apie Sultaną, „Princesės Sultanos dukros“ yra išbaigtas kūrinys ir gali būti skaitomas atskirai.

Trečia, paskutinė, trilogijos dalis, pavadinta „Princesės Sultanos ratas“. Nors šiose trijose knygose pateikiama daugybė faktų apie kraštą, kurį menkai supranta Vakarų pasaulis, nė viena jų nepretenduoja į Saudo Arabijos istorijos veikalus ir neatspindi visų jos moterų gyvenimo.

Pasakytina tik tiek: šiose trijose knygose, kurias sieja viena moteris, prieinama prie išvados, kad moterų žeminimas yra atgyvenęs paprotys. Nors dvejopi standartai moterų atžvilgiu vis dar gajūs ir klesti daugelyje šalių, laikas padaryti galą vyrų viršenybei prieš moteris.

Pratarmė

Nuo 1978 iki 1990 metų gyvenau Saudo Arabijoje, šalyje, garsėjančioje tuo, kad dviejų lyčių atstovai gyvena skyrium. Netrukau įsitikinti, kad dėl šio priverstinio lyčių atskyrimo tarp moterų užsimezga glaudus ryšys.

Tuo metu susipažinau ir susidraugavau su daugybe saudoarabių. Po penkerių gyvenimo šalyje metų sutikau nepaprastą moterį, kurią dabar pasaulis pažįsta kaip princesę Sultaną iš knygos „Princesė: visa tiesa apie gyvenimą po skraiste Saudo Arabijoje“. Kokia ji narsi! Neapsakomai žaviuosi Sultanos tvirtybe ir drąsa, – kad pasaulis išgirstų jos pasakojimą, ji rizikavo gyvybe tiesiogine šių žodžių prasme.

Po stulbinančios „Princesės“ sėkmės Sultana paprašė manęs ir toliau rašyti apie moteris, vis dar skriaudžiamas jos gimtojoje Saudo Arabijoje. Įvykdžiau jos prašymą. Kaip daugumai moterų, Sultanai didžiausias rūpestis yra jos pačios dukros, tačiau esu įsitikinusi, kad ryžtą „atitaisyti skriaudas“ Sultanai įkvepia ir įgimtas gerumas bei troškimas padėti žmonijai.

Nors mano gyvenimas mažame Amerikos miestelyje nė iš tolo nebuvo panašus į karališką princesės Sultanos gyvenimą, mudvi sieja nemažai bendra: abi norime padėti moterims, negalinčioms padėti sau; abi esame kupinos begalinio ryžto ir toliau kovoti su vyrais ir moterimis, kurie kaip įmanydami stengiasi sukliudyti mums atskleisti šias tiesas; ir abi esame optimistės. Mudvi su princese Sultana nuoširdžiai tikime, kad pasakodamos šias nepramanytas istorijas galime pakeisti moterų gyvenimą.

Kai buvau jauna, į viską žiūrėjau su beribiu optimizmu. Nuoširdžiai tikėjau galinti išspręsti visas problemas, atitaisyti visas skriaudas. Manau, viena šio optimizmo priežasčių – tai, kad užaugau pačiuose JAV pietuose, mažyčiame, vos 800 gyventojų turinčiame, miestelyje. Mažų miestelių gyventojams būdingas naivumas daro juos laimingus ir lydi visą gyvenimą. Be to, dauguma mano mažos bendruomenės narių buvo padorūs ir geraširdžiai. Dėl to įgimto gerumo iš savo jaunystės neprisimenu nė vieno incidento, kada būčiau pajutusi, jog moterys vertinamos mažiau negu vyrai.

Nors Sultana užaugo prabangoje, apie kokią savo skurdžioje jaunystėje nebūčiau drįsusi nė svajoti, dabar žinau, kad man pasisekė labiau negu karališko kraujo princesei, nes aš niekados nesijaučiau esanti antrarūšė. Šis nuostabus tikėjimas įkvėpė didžiulį optimizmą visiems mano jausmams ir veiksmams.

Per daugelį nuotykių kupino gyvenimo metų jau spėjau aplankyti 66 šalis ir vis dar nestokoju optimizmo, nors jam sudavė skaudžių smūgių daugybės moterų beteisiškumas. Įsitikinau, kad moterų priespauda ir jų socialinės bėdos tarpsta visame pasaulyje. Liūdna, tačiau kai kurių šalių vyriausybės ir visuomeninė santvarka yra atvirai priešiškos moteriškajai savo gyventojų daliai. Pernelyg daug pasaulio moterų pasmerktos gyventi širdį draskančios, žiaurios diskriminacijos sąlygomis. Pernelyg daug vyrų, pasaulio visuomeninių ir politinių vadovų, apsimeta nematantys šio savotiško karo su moterimis.

Man nesuvokiama, kaip žmogus, turintis bent kruopelę jautrumo, gali apsimesti nematantis siaubų, kuriuos patiria moterys. Man neduoda ramybės daugybė incidentų, kurių aukomis tapo moterys. Turiu pranešti savo akimis regėjusi tokius dalykus:

• Dirbdama vienoje Saudo Arabijos ligoninėje mačiau mergaites, paguldytas gimdyti. „Kūdikiai gimdo kūdikius“, – dažnai su liūdesiu sakydavome. Dauguma tų mergaičių buvo trečia ar ketvirta senyvo vyro žmona.

• Mačiau, kaip jaunos moterys azijietės buvo parduodamos iš varžytynių tenkinti seksualinius iškrypėlių įgeidžius. Mačiau, kaip mažos mergaitės – kai kurios jų pažiūrėti ne vyresnės kaip aštuonerių – stovėjo raudodamos, o beširdžiai vyrai apžiūrinėjo jų kūnus. Buvau sukrėsta, kad dauguma pirkėjų buvo Vakarų šalių piliečiai.

• Lankiausi viename Azijos viešnamyje, čia nupirktos gražios jaunos merginos tarnavo vyrams sekso vergėmis. Dieną šių merginų „savininkai“ versdavo jas dirbti siuvykloje, įrengtoje tame pačiame pastate, naktį jos privalėdavo grįžti į viešnamį pirmame aukšte ir leisti svetimiems vyrams naudotis jų kūnais.

• Kadaise išgelbėjau jauną moterį nuo vergiško gyvenimo ir daugelį metų ją rėmiau. Vėliau ta moteris atidavė savo trejų metų dukterį keliems vyrams, kad pati galėtų išlaikyti tik sūnų, kurį be galo brangino.

Daug gera norinčių žmonių ne kartą patarė man taip jautriai nereaguoti į tokias skriaudas, girdi, socialinės permainos vyksta lėtai, todėl reikia apsišarvuoti kantrybe. Nors iš istorijos žinau, kad šitaip yra iš tikrųjų, mano galva, jaunos moterys, su kuriomis taip žvėriškai elgiamasi, turi sulaukti greitesnių permainų.

Taigi Saudo Arabijos princesė ir amerikietė iš mažo JAV miestelio tęsia savo pasakojimą. Tikimės atskleisti skaitytojams naujų skriaudų, kurios vers juos sukaupti drąsą ir griebtis veiksmų, pakeisiančių mūsų planetą.

Didžiuojuosi galėdama kalbėti princesės Sultanos vardu. Didžiuojuosi ir tuo, kad galiu pristatyti jums antrą trilogijos knygą – „Princesės Sultanos dukros“...

Jean Sasson, 2001 m. kovas

Norinčius sužinoti daugiau apie Jean Sasson ir jos knygas, taip pat pamatyti žemėlapius, chronologines lenteles, žodynėlius ir susipažinti su svarbiausiais faktais apie Saudo Arabiją, kviečiame apsilankyti autorės tinklalapyje www.JeanSasson.com

Prologas

Didžiulio akmens netrikdo vėjas; protingo žmogaus

proto netrikdo nei garbė, nei užgauliojimai.

• BUDA •

Kadaise kažkur skaičiau, kad kiekviena gera plunksna gali nudurti kiekvieną karalių. Įdėmiai žvelgdama į savo dėdės, Saudo Arabijos karaliaus Fahdo ibn Abdel Azizo1 nuotrauką, svarstau, kad neturiu nė menkiausio noro nudurti mūsų karalių ar net įžiebti rūstybę žmogaus, kurį žinau esant geraširdį.

Pirštais vedžioju per jo veidą prisimindama tą vyrą – Fahdą – savo vaikystėje. Nuotraukoje karalius jau brandaus amžiaus, be menkiausios jaunatvės kibirkštėlės. Rūsti kakta ir ryžtingas smakras rodo, kad čia tas pats žavingas vyras, kurį ilgesingai prisimenu. Mintimis grįžtu į praeitį, į tuos laikus, kai Fahdas dar nebuvo karūnuotas. Aukštas, plačiapetis, ištiesęs didelę ranką, jis siūlo pagarbios baimės apimtam vaikui saldžią datulę. Tas vaikas – aš. Fahdas, kaip ir jo tėvas, buvo tvirtas vyras, man, vaikui, panašesnis į beduinų kario sūnų, koks tuomet buvo, negu į valstybės veikėją, kuriuo vėliau taps. Nors buvau drąsi, tuokart baiminausi. Nenoromis paėmusi dykumos vaisių, tekina pasileidau į motinos glėbį. Ragaudama saldžią datulę išgirdau Fahdo juoką.

Pagal mūsų šalies paprotį nenusiėmiau skraistės karaliaus akivaizdoje nuo tada, kai subrendau. Per tą laiką jis suseno. Dabar karalius atrodo niūrus – valstybės valdymo metai jam suteikė tvirtybės, o vadovo priedermės išvargino. Nors jis vis dar stambaus, karališko stoto, gražiu mūsų karaliaus nepavadinsi. Vokai pernelyg užkritę ant išvirtusių akių, nosis užgožia siauras lūpas. Gerai pažįstamoje visiems saudoarabams ir šalies lankytojams nuotraukoje – tai oficiali fotografija, kabanti matomiausioje kiekvienos parduotuvės ir įstaigos vietoje, – karalius, mano nuomone, atrodo ne toks, koks yra, bet grėsmingas ir bejausmis.

Fahdas ibn Abdel Azizas turi neginčijamą galią ir milžiniškus turtus, bet jo padėtis nepavydėtina. Karaliui Fahdui, absoliučiam vienos turtingiausių šalių pasaulyje monarchui, valdančiam karštą, nykų Saudo Arabijos kraštą, nuolatos tenka dalyvauti kovoje tarp sena ir nauja.

Dauguma šalių atsisako senų papročių ar juos keičia, tad jų santvarka pamažėle eina naujyn, gerėja, ir tai tarnauja civilizacijos pažangai. Mūsų karalius tokių galimybių neturi. Jis, paprastas mirtingasis, privalo jėga primesti vienybę ir taiką keturiems visiškai atskiriems ir nieko bendra neturintiems piliečių sluoksniams: religiniams fundamentalistams – griežtiems, neperkalbamiems įtakingiems vyrams, reikalaujantiems grįžti į praeitį; iškiliai, gerai išsilavinusiai vidurinei klasei, įsakmiai raginančiai atsisakyti senų smaugte smaugiančių tradicijų; beduinų gentims, nepasiduodančioms vilionėms atsisakyti klajokliškos gyvensenos ir džiaugtis miestų pagundomis; ir galiausiai didžiulės karališkos šeimos nariams, valdomiems begalinio turto godulio.

Tuos keturis sluoksnius sieja iki šiol užmiršta vietos gyventojų grupė: Saudo Arabijos moterys, turinčios savo troškimus ir poreikius, kaip ir vyrai, valdantys kasdienį jų gyvenimą.

Keista, bet aš, daugybę nusivylimų patyrusi moteris, dėl sunkios mūsų dalios beveik nepykstu ant karaliaus, nes žinau, kad jam būtina ištikima paprastų šeimos vyrų, tėvų ir brolių parama, jei nori imtis žygių prieš griežtus dvasininkus. Šie tvirtina teisingai interpretuoją senų laikų teisės kodeksus, leidžiančius vyrams šiurkščiai valdyti moteris. Pernelyg daug paprastų Saudo Arabijos vyrų patenkinti esama padėtimi, mat įsitikino, kad lengviau nepaisyti moterų nusiskundimų negu palaikyti karalių siekiant permainų.

Nors saudoarabai patiria nemažai sunkumų, dauguma gyventojų palaiko karalių Fahdą; jį nuversti reikalauja tik religiniai fundamentalistai. Visi kiti šalies piliečiai laiko jį kilniu, geros širdies žmogumi.

Be to, primenu sau, mūsų šeimos moterys žino, kad karalių labai myli jo žmonos – o kas pažįsta vyrą geriau už jas?

Karalius Fahdas valdo šalį švelniau negu jo tėvas ir trys broliai, bet nereikia išminčiaus proto suprasti, kad „Princesė“, knyga, pasakojanti mano gyvenimo istoriją, bus palaikyta antausiu mūsų krašto valdovui.

Tai vienintelis dalykas, dėl kurio gailiuosi. Be jokių išlygų smerkiu save už tai, kad niekieno neverčiama sulaužiau per ištisas kartas nusistovėjusią tvarką ir iškėliau aikštėn šeimos paslaptis. Dabar pirmą kartą susimąsčiau, kad paskatino mane ne tiek protas, kiek aistra; galbūt dėl savo rimto ir veiklaus būdo pervertinau sugebėjimą dominti aplinkinius.

Stengdamasi nuraminti sąžinę ir numaldyti baimes, kuo gyviausiai prisimenu, kokį baisų pyktį jutau savo šeimos vyrams – Saudo Arabijos valdovams, rodos, nepastebintiems, kaip kenčia moterys jų valdomame krašte.

1 Karalius Fahdas, valdęs Saudo Arabiją nuo 1982 m., mirė 2005 m. (Čia ir toliau pastabos vertėjo.)

Demaskuota

Neviltis silpnina regėjimą ir užkemša ausis.

Mes nematome nieko, vien lemties šmėklas,

ir girdime vien susijaudinusių savo širdžių plakimą.

• CHALILIS DŽIBRANAS •

1992 metų spalis. Aš, Sultana Al Saud, princesė, pavaizduota skandalingas paslaptis atskleidžiančioje knygoje, seku kalendoriaus dienas su karštligišku jauduliu, permieštu nykaus liūdesio. Knyga, iškėlusi aikštėn moterų gyvenimą po skraiste, rugsėjį buvo išleista Jungtinėse Amerikos Valstijose. Nuo to laiko man neduoda ramybės niūri manęs laukiančios lemties nuojauta; regis, esu rizikingai pakibusi ore, nes žinau, kad visi mano poelgiai, reikšmingi ar nereikšmingi, sulauks atsako.

Giliai įkvepiu ir viltingai primenu sau, kad veikiausiai esu saugi: Al Saudų giminė tokia plati, kad vien tai laiduoja anonimiškumą. Vis dėlto niekados neapgaunanti nuojauta mane įspėja, kad esu demaskuota.

Vos tik įveikiu sumišusį su baime kaltės jausmą, į namus įlekia mano vyras Karimas šaukdamas, kad mano brolis Ali grįžo iš kelionės po Europą anksčiau laiko ir kad mano tėvas skubiai šaukia šeimos susirinkimą savo rūmuose. Juodos vyro akys piktai žaižaruoja blyškiame, skaisčiai raudonų dėmių išmargintame veide, ir jis atrodo pasiutęs labiau už pasiutusį šunį.

Mane persmelkia siaubinga mintis: kas nors papasakojo Karimui apie knygą!

Įsivaizduodama, kaip dūstu uždaryta požeminiame kalėjime, atskirta nuo mylimų vaikų, trumpai pasiduodu jauduliui ir skystu, laibu, tarsi nesavu balseliu klausiu:

– Kas atsitiko?

– Kas ten žino? – gūžteli pečiais Karimas. Iš susierzinimo paraudusiomis šnervėmis jis prisimena: – Pasakiau tavo tėvui, kad rytoj Ciuriche turiu svarbų susitikimą, kad mudu su tavim galim nueiti pas jį man grįžus, bet jis griežtai pareikalavo atsisakyti savo planų ir šįvakar atlydėti tave į jo namus.

Karimas lyg viesulo nešamas įsiveržia į kabinetą rėkdamas:

– Man teko atšaukti tris susitikimus!

Pakirstomis kojomis susmunku ant sofos, galvodama, kaip nereikia skubėti su išvadomis. Karimo pyktis neturi nieko bendra su manimi! Širdyje viltingai plyksteli drąsos kibirkštėlė.

Vis dėlto neapleidžia baimė būti demaskuotai, tad kelios valandos iki to netikėto šeimos susirinkimo prailgsta.

Apsimesdama linksma, nors toli gražu tokia nesu, šypsausi ir plepu su Karimu, kai mudu storais persiškais kilimais plačiu prieškambariu einame į milžinišką prabangią svetainę ką tik pastatytuose tėvo rūmuose. Tėvo dar nėra, bet matau, kad mudu su Karimu pasirodėme paskutiniai. Kiti dešimt gyvų mano motinos vaikų irgi buvo pakviesti į tėvo namus be savo antrųjų pusių. Žinau, kad trims mano seserims teko atskristi į Rijadą iš Džidos, o kitoms dviem – iš Taifo. Apsidairau ir įsitikinu, jog Karimas – vienintelis ne mūsų šeimos narys, nematyti net pirmos tėvo žmonos ir jos vaikų. Spėju, jiems buvo liepta išeiti kitur.

Spėlioju, kodėl taip skubiai buvo sušauktas susitikimas, vėl prisimenu savo knygą ir baimė suspaudžia krūtinę. Neramiai susižvelgiame su seserimi Sara. Ji vienintelė iš mūsų šeimos žino, kad knyga išleista, tad, matyt, galvoja tą patį ką ir aš. Visos seserys šiltai su manim pasisveikina, tik ne brolis Ali; jis seka mane suktomis akimis.

Netrukus į kambarį įeina tėvas. Dešimt jo dukterų pagarbiai atsistoja; kiekviena mūsų pasisveikiname su tėvu – jis davė mums gyvybę, bet ne meilę.

Nebuvau mačiusi tėvo keletą mėnesių ir dingteli, kad jis atrodo išvargęs ir pirma laiko pasenęs. Kai pasilenkiu pabučiuoti jam į skruostą, jis nekantriai nusisuka vengdamas su manim sveikintis. Tą akimirką ne juokais išsigąstu; buvau naivi manydama, jog Al Saudai per daug įnikę kaupti turtus ir knygos jiems nerūpi. Dabar tiesiog drebu iš baimės.

Tėvas rūsčiai liepia mums sėstis ir sako turintis pranešti nerimą keliančią naujieną.

Pajuntu įdėmų žvilgsnį ir matau, kad Ali, kuriam kitų kančios kelia nesveiką susidomėjimą, piktdžiugiaudamas negailestingai į mane spokso. Bemaž neabejoju Ali žinant, kodėl sušauktas šis susirinkimas.

Tėvas įkiša ranką į didelį juodą portfelį ir ištraukia knygą, kurios pavadinimo nė vienas mūsų negalime perskaityti – ji parašyta kažkokia užsienio kalba. Man kyla prieštaringų minčių; dingteli, kad ankstesni mano būgštavimai nepagrįsti – ką ši knyga gali turėti bendra su mūsų šeima?

Neslepiamo įniršio kupinu balsu tėvas aiškina, kad Ali neseniai nupirko knygą Vokietijoje ir kad joje pasakojama apie gyvenimą vienos princesės, kvailos, trumparegės moters, nesuvokiančios, jog karališkas kraujas suteikia ne tik privilegijų, bet ir užkrauna tam tikrą atsakomybę. Su knyga rankose tėvas eina ratu aplink kambarį. Viršelyje neabejotinai pavaizduota musulmonė, nes užsidengusi veidą skraiste ir jai už nugaros matyti turkiški minaretai. Man topteli pašėlusi mintis, kad kažkokia tremtyje senstanti Egipto ar Turkijos princesė parašė kokią daug paslapčių paviešinančią knygą, bet tuoj pat sumoju, kad jos pasakojimai mūsų šalyje niekam nerūpėtų.

Tėvui priėjus arčiau, perskaitau pavadinimą: „Ich, Prinzessin aus dem Hause Al Saud“.

Mano pasakojimas!

Neturėjau jokių ryšių su knygos autore nuo tada, kai sužinojau, kad rankraštis parduotas William Morrow Company – stambiai, gerbiamai JAV leidyklai, taigi nenutuokiau, jog „Princesė“ turėjo milžinišką pasisekimą ir buvo parduota daugybei šalių. Dabar prieš akis matau Vokietijoje pasirodžiusį leidinį.

Akimirką džiūgauju, bet tuoj pat apima neapsakomas siaubas. Kraujas suplūsta į skruostus. Nustėrusi vos girdžiu tėvo balsą. Jis aiškina, kaip Ali pamatė knygą su mūsų šeimos pavarde viršelyje Frankfurto oro uoste ir jį apėmė smalsumas. Todėl jis nepagailėjo išlaidų, kad knyga būtų išversta.

Iš pradžių Ali suirzo, nes manė, kad kokia menkai žinoma nepatenkinta Al Saudų šeimos princesė atskleidė pigias savo gyvenimo paslaptis. Perskaičius knygą ir aiškiai atpažinus save iš dramatiškų vaikystės įvykių, Ali išaiškėjo tiesa. Jis nutraukė atostogas ir įsiutęs paskubomis grįžo į Rijadą.

Į šį susitikimą tėvas atnešė knygos vertimo kopijų.

Dabar jis linkteli Ali ir ranka duoda ženklą. Mano brolis sugriebia didžiulę šūsnį popierių ir išdalija kiekvienam po krūvelę, perjuostą plačiu guminiu žiedu.

Karimas sumišęs kumšteli man alkūne, kilsteli antakius ir pavarto akis.

Iki paskutinės akimirkos neišsiduodu ir žiūriu į jį taip pat suglumusi. Gūžteliu pečiais ir nemirksėdama, tuščiomis akimis spoksau į popieriaus lapus.

– Sultana! – užrinka tėvas.

Staigiai strykteliu.

Tėvas prabyla greitakalbe – turbūt šitaip greitai kulkosvaidis spjauna kulkas.

– Sultana, ar prisimeni savo sesers Saros vedybas ir skyrybas? Nedoras savo vaikystės drauges? Savo motinos mirtį? Kelionę į Egiptą? Savo vedybas su Karimu? Sūnaus gimimą? Sultana?!

Nustoju kvėpuoti.

Tėvas žeria kaltinimus toliau:

– Sultana, jeigu tau sunku prisiminti šiuos svarbius įvykius, perskaityk šią knygą!

Tėvas meta ją man prie kojų.

Negaliu pajudėti – tik be žodžių dėbsau.

– Sultana, pakelk knygą! – įsako tėvas.

Karimas stveria knygą ir spokso į viršelį. Jis gaudo orą giliai, nelygiai šnopuodamas ir pasisuka į mane.

– Kas čia, Sultana?

Mane paralyžiuoja baimė. Širdis nustoja plakti. Sėdžiu ir klausausi, trokšdama, kad ji vėl dunkstelėtų ir grąžintų man gyvybę.

Karimas visiškai nebesitvardo: šveičia knygą ant grindų, griebia mane už pečių ir purto it skudurinę lėlę.

Vėl pajuntu pažįstamą širdies plakimą, nors man dingteli vaikiška mintis – akimirką gailiuosi, kad tuoj pat nemiriau ir neprislėgiau savo vyro sąžinės kalte, kuri būtų graužusi jį iki gyvenimo galo. Girdžiu, kaip nuo tvirtų Karimo rankų trūkinėja mano kaklo raumenys.

– Sultana! Atsakyk savo vyrui! – klykia tėvas.

Staiga metai išgaruoja. Aš vėl esu maža mergaitė, visiškai priklausoma nuo tėvo. Kaip trokštu, kad motina būtų gyva, nes nuo šitos bjaurios akistatos galėtų išgelbėti tik motinos įkarštis!

Jaučiu: dar truputis ir apsižliumbsiu.

Daug kartų esu sau sakiusi, kad be drąsos negausi laisvės, bet drąsos pritrūkstu kaskart, kai man jos reikia labiausiai. Žinojau: jeigu artimiausi mano šeimos nariai perskaitys knygą, mano paslaptis bus atskleista. Aš, kvaiša, jaučiausi saugi todėl, kad mano šeimoje vienintelė Sara skaito knygas. Net jeigu po miestą būtų pasklidusios paskalos apie knygą, maniau, kad mano artimieji nebūtų kreipę į jas dėmesio, nebent kas nors būtų paminėjęs kokį nutikimą iš savo jaunystės.

Žiauri ironija: mano brolis, vyras, kuris niekinamai išsišiepia, jei tik kas užsimena apie moterų teises, perskaitė knygą, kurios pagrindinė tema – netinkamas elgesys su moterimis mano tėvynėje. Tas demonas Ali nuplėšė mane saugančią anonimiškumo skraistę.

Baikščiai apsidairau po kambarį – žiūriu į tėvą, seseris ir brolį. Nuostaba ir pyktis jų veiduose, lyg susitarus, iš lėto virsta rūstybe.

Buvau demaskuota praėjus vos mėnesiui!

Atgaunu žadą ir imu neįtikinamai teisintis. Kaltę už savo poelgį suverčiu viršiausiajam. Sakau tai, ką sako visi dori musulmonai, nutverti už rankos. Tvoju plaštaka per popierius.

– Dievas to norėjo. Jis norėjo šios knygos!

Ali bemat pašaipiai atrėžia:

– Dievas? Nieko panašaus! Šėtonas to norėjo! Šėtonas, ne Dievas!

Jis pasisuka į tėvą ir kuo rimčiausiai sako:

– Nuo pat gimimo Sultana nešiojasi sieloje velniūkštį. Jis ir užsinorėjo šios knygos!

Mano seserys paskubomis ima versti lapus norėdamos pačios įsitikinti, ar paviešintos mūsų šeimos paslaptys.

Mane palaiko tik Sara. Ji tyliai atsistoja, prieina man už nugaros, uždeda delnus ant pečių ir ramina tuo švelniu prisilietimu.

Karimo įniršis rimsta. Jis ima skaityti knygos vertimą. Pasilenkiu ir matau, kad aptiko skyrių, kuriame pasakojama apie mūsų pirmą susitikimą, pasibaigusį vedybomis. Sėdėdamas visiškai ramiai mano vyras skaito balsu žodžius, kuriuos mato pirmą kartą.

Pikti tėvo riksmai sužadina nežabotą Ali neapykantą ir juodu nenusileisdami vienas kitam plūsta mano kvailumą. Šitame karštame erzelyje girdžiu brolį šaukiant, kad aš nusikaltau išdavyste.

Išdavyste? Aš myliu Dievą, tėvynę ir karalių – būtent tokia tvarka, tad užrinku:

– Ne! Aš nesu išdavikė! Išvadą, kad nusikaltau išdavyste, gali padaryti tik riboto proto žmonės, atsitiktinai susibūrę draugėn!

Kuo labiau pykstu, tuo labiau vadėjasi mano baimė.

Mano šeimos vyrai – įrodymas, jog vyrai ir moterys gali sugyventi taikiai tik tada, kai viena lytis tokia stipri, kad gali visiškai dominuoti kitos atžvilgiu. Dabar, kai mes, Saudo Arabijos moterys, gauname išsilavinimą ir imame mąstyti pačios, mūsų gyvenime atsiras dar daugiau nesantarvės ir maišaties. Vis dėlto aš mielai stoju į mūšį, jei to reikia, kad moterys gautų daugiau teisių, nes netikra taika tik paverčia moteris dar didesnėmis vergėmis.

Tačiau suprantu, kad dabar ne tinkamiausias laikas ginčytis.

Įnirtingas barnis nesiliauja ir aš suglumstu. Iškart apnikusi baimė aptemdė man atmintį ir aš net negaliu prisiminti, kodėl prašiau Jean Sasson parašyti mano gyvenimo istoriją. Taigi nustoju klausytis kaltinimų ir prisiverčiu prisiminti, kaip buvo nubausta mirtimi paskandinant mano draugė Nada. Tuo metu buvau paauglė. Dvasininkų valdžia užklupo geras mano drauges Nadą ir Vafą su vyrais, ne jų sutuoktiniais ir ne giminėmis. Abi merginos tebebuvo skaisčios, todėl pasaulietinė valdžia nenubaudė jų už nusikaltimą dorovei, bet atidavė nubausti tėvams. Vafos tėvas ištekino ją už senio. Nados tėvas pats pareikalavo žiaurios bausmės, girdi, ištvirkavimu jauniausioji jo dukra sutepė šeimos vardą. Nubaudęs Nadą mirtimi jis tarėsi grąžinęs prarastą garbę.

Mano mintys nukrypo į žvėrišką geriausios mano sesers draugės Tahani įkalinimą. Samiros tėvai žuvo per automobilio avariją. Ji pabėgo į Jungtines Amerikos Valstijas su meilužiu, kai pajuto, kad jai kelia grėsmę dėdė, po tėvų mirties tapęs teisėtu jos globėju. Samiros dėdei apgaule prikalbinus ją grįžti į Saudo Arabiją, merginą ištiko didžiulė tragedija. Įsiutęs dėl meilės romano dėdė ją ištekino už vyro, kurį pats parinko. Kai šis sužinojo, kad Samira nebe skaisti, ji buvo įkalinta vadinamajame moters kambaryje. Jame užrakinta ir dabar, kai aš pakliuvau į bėdą.

Dar prieš išleidžiant knygą supratau, kad nė viena iš tų istorijų neatrodo įtikima, nebent skaitytojai suvoktų, kad vyrai išties barbariškai elgiasi su moterimis. Tačiau vidinis balsas man sakė, kad žmonės, gerai pažįstantys mano šalį, jos papročius ir tradicijas, supras, jog pasakoju tiesą. Dabar svarstau, ar tragiškas Nados ir Samiros gyvenimas sujaudino skaitytojų širdis.

Nelaimingų mano draugių ir graudžios jų lemties prisiminimai įkvepia man naujų jėgų.

Vis labiau širsdama imu galvoti, kad trokštantieji laisvės turi būti pasiryžę sumokėti už ją savo gyvybe. Nutiko blogiausia – buvau demaskuota. Kas toliau?

Atėjo lemiama akimirka. Pajutusi sugrįžtant jėgas atsistoju ir atsigręžiu į savo priešus. Mano gyslomis teka senelio Abdel Azizo kraujas. Nuo mažų dienų pavojingiausia būdavau tada, kai pakliūdavau į tikrą pavojų.

Drąsa įkvepia man dar didesnį ryžtą. Prisimenu veidą geraširdžio vyro, pasiūliusio mergaitei sultingų datulių. Man šauna pašėlusi mintis. Nė kiek nedvejodama narsiai išrėkiu:

– Veskite mane pas karalių!

Riksmai liaujasi. Mano tėvas negalėdamas patikėti pakartoja:

– Pas karalių?!

Ali nekantriai pliaukšteli liežuviu.

– Karalius nenorės tavęs matyti!

– Norės! Veskit mane pas jį. Noriu paaiškinti karaliui, dėl kokių priežasčių knyga išvydo pasaulį. Papasakoti apie tragišką jo valdomų moterų gyvenimą. Aš prisipažinsiu, bet tik karaliui.

Tėvas pašnairuoja į Ali. Jų žvilgsniai susitinka. Rodos, skaitau jų mintis: Reikia elgtis garbingai, bet ne per daug garbingai!

– Aš reikalauju atlikti išpažintį. Karaliui.

Karalių gerai pažįstu. Jis baisiai nemėgsta konfliktuoti. Bet vis tiek mane nubaus už tai, ką padariau. Išsaugoti mano atminimą gali tik žmogus, kilęs ne iš Saudo Arabijos.

– Tačiau prieš eidama pas karalių turiu pasikalbėti su vieno užsienio laikraščio korespondentu ir pranešti savo tapatybę, – sakau. – Jeigu būsiu nubausta, mano atminimas nebus užmirštas. Tegul pasaulis sužino, kaip mūsų šalyje elgiamasi su tais, kurie atskleidžia tiesą.

Prieinu prie telefono, stovinčio ant stalelio prie durų į prieškambarį, galvodama, kad turiu kam nors pranešti pakliuvusi į bėdą. Iš paskutiniųjų stengiuosi prisiminti laikraščio telefono numerį, jį įsidėmėjau kaip tik tokiam atvejui, bet nepavyksta.

Mano seserys ima raudoti ir maldauja tėvo mane sustabdyti.

Karimas pašoka ant kojų ir pirma manęs lekia prie telefono. Gerokai aukštesnis už mane vyras pastoja kelią. Rūsčiu veidu ištiesia ranką ir rodo į kėdę lyg į budelio trinką.

Nors padėtis labai rimta, Karimo išraiška kažkodėl mane pralinksmina ir aš garsiai nusijuokiu. Kartais mano vyras elgiasi kvailai; jis iki šiol nesuprato, kad užčiaupti man burną gali tik nužudydamas. O to, žinau, jis nieku gyvu nepadarytų. Man visuomet jėgų įkvėpdavo tai, jog Karimas nėra smurtautojas.

Nei Karimas, nei aš nekrustelime. Dramatiškai sušunku:

– Kai žvėris užspeistas į kampą, medžiotojui reikia saugotis!

Man šauna mintis trenkti galva jam į pilvą; besvarstant tokią galimybę, vyriausioji sesuo Nura patraukia visų dėmesį ir nuramina.

– Gana! Šitaip problemos nesprendžiamos.

Ji nutyla, žvilgteli į tėvą ir į Ali.

– Ko čia įsirėkavot?! Tarnai išgirs kiekvieną žodį, o tada atsidursime tikrai nepavydėtinoje padėtyje.

Nura – vienintelė iš tėvo dukterų, pelniusi jo meilę. Tėvas rankos mostu paliepia visiems nutilti.

Karimas paima mane už rankos ir mudu atsisėdame. Tėvas ir Ali vis dar stovi beveik netekę žado.

Nuo knygos pasirodymo baimė siurbė iš manęs jėgas. Dabar pirmą kartą po daugelio savaičių apima baisus įniršis, nes suvokiu: vyrai mažiausiai nori atiduoti mane valdžiai.

Pasitarimas tęsiasi jau kur kas ramiau; rimtai svarstoma, kaip išsaugoti paslaptyje mano tapatybę. Suprantame, šalyje kils daug kalbų ir spėlionių, kas ta knygoje pavaizduota princesė. Mano artimieji nusprendžia, kad paprasti saudoarabai nieku gyvu nesužinos tiesos, nes jie tolimi mūsų šeimos ratui. Plačios Saudų giminės vyrai irgi nekelia rimtesnio pavojaus, nes moterys ir jų veikla yra kruopščiai slepiamos nuo jų akių. Tėvo manymu, nerimauti reikia tik dėl artimų moteriškosios lyties giminaičių, nes šios kartais dalyvauja mūsų susibūrimuose, kuriuose kalbama intymiomis temomis.

Staiga Tahani prisimena, kad viena sena tetulė, iš arti mačiusi tragedija pasibaigusias Saros vedybas ir skyrybas, dar gyva. Nura visus nuramina. Baimintis nėra ko: vos prieš kelias dienas tai tetulei diagnozuotas senyvus žmones luošinantis psichikos sutrikimas. Pasak Nuros, tetulė retai pasako ką nors suprantama. Jeigu ji kaip nors išgirs apie knygą – o tokia tikimybė visai menka, – jos šeimos nariai praleis jos šnekas pro ausis.

Visi su palengvėjimu atsidūsta.

Aš pati senės nebijau. Ji jau kadaise buvo balta varna. Geriau už kitus suprantu jos žvitrų būdą. Kadaise sušnabždėjo man į ausį palaikanti mažų laisvių moterims siekį. Tetulė man pasigyrė buvusi pirma feministė pasaulyje, gerokai anksčiau, negu tie dalykai atėjo į galvą europietėms. Ji sakė vestuvių naktį apstulbinusi savo vyrą, kai pareikalavo teisės tvarkytis su pinigais, kuriuos jie gaus pardavę avis, nes ji moka skaičiuoti atmintinai, o jis tik braižydamas skaičius pagaliuku smėlyje. Negana to: jos vyrui niekada nė į galvą nešovė parsivesti antrą žmoną. Jis man dažnai sakydavo, kad vienos tokios moters kaip mano tetulė jam per akis.

Tetulė juokdamasi bedante burna atskleidė man paslaptį, kaip moteris gali valdyti vyrą: reikia sugebėti išlaikyti vyro „odinę lazdą“ kietą ir pasiruošusią. Tuo metu buvau jauna ir nenumaniau, kas galėtų būti ta „odinė lazda“. Vėliau, jau suaugusi, dažnai šypsodavausi, galvodama, kokios gašlybės turėjo drebinti jų palapinę.

Po ankstyvos vyro mirties tetulė man prisipažino pasiilgstanti švelnių jo glamonių ir dėl tų prisiminimų nesusirandanti kito partnerio.

Daugybę metų uoliai saugojau jos laimės paslaptį baimindamasi, kad išplaukęs viešumon toks prisipažinimas neduotų tetulei ramybės.

Kelias valandas mano artimieji įnikę skaito vertimą, kol įsitikina, kad daugiau niekas iš gyvųjų, nepriklausančių artimiausiai mūsų šeimos aplinkai, nežino apie šeimos dramas ir rietenas, pavaizduotas knygoje.

Maniškius apima begalinis palengvėjimas. Be to, jie netgi sužavėti, kad taip gudriai pakeičiau informaciją, kuri valdžios atstovus bemat būtų atvedusi tiesiai prie mano durų.

Susitikimas baigiasi tuo, kad tėvas su Ali įspėja mano seseris nepasakoti vyrams, kokiu reikalu buvome susirinkę – ką gali žinoti, ar kuris nors nesusilaikys ir neatskleis paslapties seseriai ar motinai? Seserys gauna nurodymą sakyti, kad susirinkime buvo aptariami tik asmeniniai moteriški reikalai, neverti jų vyrų dėmesio.

Tėvas griežtai įsako man „neiti į viešumą“ ir nepranešti apie savo „nusikaltimą“. Tas faktas, kad knygoje pavaizduota mano gyvenimo istorija, turi išlikti gerai saugoma mūsų šeimos paslaptimi. Tėvas primena, kad antraip manęs laukia baisūs padariniai – namų areštas, o gal net kalėjimas. Negana to, šeimos vyrai, tarp jų ir mano pačios sūnus Abdula, taps pajuokos objektu ir patriarchalinė Saudo Arabijos visuomenė nuo jų nusigręš, nes labiau už viską ji vertina vyro sugebėjimą valdyti savo moteris.

Apsimetu nuolanki: nudelbiu akis ir prižadu vykdyti visus nurodymus. Širdyje šypsausi, nes šįvakar padariau įstabų atradimą: mano šeimos vyrai surakinti su manimi savotiška grandine. Jų viršenybė įkalina juos taip pat patikimai kaip ir mane.

Atsisveikindama su tėvu ir broliu galvoju, kad nežabota valdžia apnuodija tą, kuris jos įsikibęs.

Negavęs mano kraujo Ali nepatenkintas, stačiokiškai atsisveikina. Labiau už viską jam būtų patikę, jei man būtų buvęs paskirtas namų areštas, bet tuomet būtų iškilusi grėsmė, kad iškils aikštėn mudviejų kraujo ryšys, o jis negalėjo sau to leisti.

Atsisveikinu su juo ypač šiltai. Sukuždu į ausį:

– Atmink, Ali, kad ne kiekvieną surakintą grandinėmis galima palaužti.

Didi pergalė!

Važiuojant namo Karimas niūrus ir nekalbus. Vieną po kitos rūko cigaretes ir tris kartus smarkiai iškeikia vairuotoją filipinietį, kad šis prastai vairuoja.

Veidu prisiglaudžiu prie langelio. Nesidomiu Rijado gatvėmis – kaupiu drąsą antram mūšiui, nes suprantu, kad baisaus Karimo pykčio neišvengsiu.

Kai užsirakiname miegamajame, Karimas griebia knygos lapus ir ima balsu skaityti jį labiausiai įžeidžiančias vietas: „Jis dedasi išmintingas ir geraširdis, bet širdies gilumoje yra suktas ir savanaudis. Pasišlykštėjau pamačiusi, koks jis menkysta ir kiek mažai teigiamų bruožų turi.“

Mintyse jį užjaučiu: kokio žmogaus neskaudintų ir nesiutintų, jei į viešumą būtų iškeltos jo ydos? Tačiau užgniaužiu tą jausmą, prisiversdama prisiminti vyro poelgius, sukėlusius man skausmą ir sielvartą, taip gyvai aprašytus knygoje.

Sutrikusi nežinau, juoktis ar verkti.

Karimo nesivaldymas išsklaido abejones. Mano vyras maskatuoja rankomis, trypia kojomis. Jis man primena labai linksmą Egipto lėlių teatro spektaklį, jį praėjusią savaitę mačiau savo sesers Saros rūmuose. Lėlės buvo aprengtos saudoarabų drabužiais. Kuo įdėmiau žiūriu, tuo panašesnis Karimas darosi į Gochą, mielą, bet ekscentrišką pramanytą personažą arabą. Spektaklyje lėlė Gocha vaidino save: striksėjo po sceną ir išsisukinėjo iš keblių padėčių.

Taip ima juokas, kad net tirta lūpos. Rodos, tuoj tuoj mano vyras kris ant grindų ir kaip vaikas ims rodyti ožį.

„Karimas išraudo iš gėdos, ėmė keiktis. Galbūt supyko dėl to, kad nesugeba suvaldyti savo žmonos.“

Karimas su neapykanta dėbso į mane.

– Sultana, nedrįsk šypsotis! Aš ne juokais įpykęs!

Vis dar grumdamasi su prieštaringais jausmais gūžteliu.

– Nori pasakyti, kad tave apšmeižiau?

Nekreipdamas dėmesio į mano žodžius Karimas toliau ieško smerktiniausių ištraukų apie savo būdą, primenančių tam tikrus jo bruožus, dėl kurių prieš keletą metų buvau jį palikusi. Dabar jis jau šaukte šaukia:

– „Kaip troškau, kad mano vyras būtų kovotojas, žmogus, kurio gyvenimo kelią nušviečia karšta doros liepsna!“

Sulig kiekvienu žodžiu Karimo įniršis auga. Jis pakiša knygą man po nosimi ir pirštu beda į labiausiai, jo manymu, įžeidžiančius žodžius:

– „Prieš šešerius metus Sultana susirgo venerine liga. Be galo krimsdamasis Karimas prisipažino kas savaitę turėdavęs lytinių nuotykių su nepažįstamomis moterimis <...>. Išgąsdintas ligos Karimas prižadėjo tų slaptų kassavaitinių linksmybių vengti, bet Sultana sako žinanti, kaip jam sunkiai pavyksta atsispirti tokioms pramogoms ir kad jis toliau nė kiek nesigėdydamas jomis mėgaujasi. Iš nuostabios jų meilės liko vien prisiminimai. Sultana sako palaikysianti vyrą ir toliau kovosianti savo dukrų labui.“

Ši atskleista paslaptis taip supykdo Karimą, kad imu baimintis, jog jis tuoj apsiverks. Tada vyras ima kaltinti mane „apnuodijus rojų“ ir tvirtina, esą „mudviejų gyvenimas tobulas“.

Turiu pripažinti: per pastaruosius dvylika mėnesių man grįžo truputis ankstesnės meilės Karimui ir pasitikėjimo juo, bet tokiomis akimirkomis kaip ši aš dar labiau nusiviliu savo šeimos vyrų bailumu. Iš Karimo elgesio suprantu: jis visiškai nesusimąsto, dėl kokių priežasčių rizikavau savo saugumu ir mūsų laime pasakodama savo gyvenimo įvykius ir tikrus tragiškus nutikimus, dėl kurių miršta jaunos, nekaltos moterys jo gimtinėje. Karimui terūpi, kaip jis pavaizduotas knygoje, ir tai, kad daugelyje epizodų atrodo nekaip.

Sakau savo vyrui, kad tik jis ir kiti Saudidų šeimos vyrai turi galios ką nors pakeisti mūsų šalyje. Jie gali pamažu, patyliukais, atsargiai siekti permainų ir prie jų prisidėti. Karimas lieka kurčias mano prašymui ir aš suprantu, kad Saudidų šeimos vyrai nerizikuos turima galia dėl savo moterų. Jie karštai įsimylėję valdžią, kurią jiems suteikia karūna.

Primenu Karimui, kad vienintelis žmogus ne iš mūsų šeimos, žinantis, kas jis, – knygos autorė. Na, o šeimos nariai puikiai jį pažįsta ir be knygos žino gerąsias ir blogąsias jo savybes.

Karimas prisėda šalia ir smiliumi pakelia man smakrą. Svarstydamas balsu atrodo beveik patrauklus.

– Tu papasakojai Jean Sasson apie ligą, kurią susigriebiau?

Susigėdusi muistausi, o Karimas lėtai linguoja galvą, akivaizdžiai nusivylęs.

– Sultana, nejaugi tau nėra nieko šventa?

Daug mūšių baigiasi gausiais geros valios gestais. Šis vakaras netikėtai baigiasi šiltų jausmų atskleidimu. Keista, bet Karimas pareiškia dar niekada šitaip karštai manęs nemylėjęs.

Vyras ima meilintis ir man pačiai suliepsnoja jausmai. Sutuoktinis pažadina geismą, kurį jau maniau dingus amžinai. Stebiuosi gebanti tuo pat metu ir mylėti, ir nekęsti.

Vėliau, Karimui užmigus, gulėdama šalia jo mintyse akimirka po akimirkos atkuriu dienos įvykius. Nors vakaras baigėsi gerai – artimieji patikino mane saugosią (vien iš baimės, kad karalius ištrems ir / arba nubaus dar kaip nors), o mano santuoka tarsi pražydo, nenusiraminsiu, kol tikrų visuomeninių permainų mano mylimoje šalyje sulauks moterys, slegiamos tokios pat naštos kaip ir aš. Sunki moterų dalia akina mane ir toliau siekti joms asmeninių laisvių.

Klausiu savęs: argi aš nesu dviejų dukrų motina? Argi neprivalau dėl savo dukrų ir dėl dukraičių kaip įmanydama stengtis, kad tos permainos įvyktų?

Šypsausi vėl prisiminusi linksmą lėlių vaidinimą, kurį žiūrėjau su mažiausiais Saros vaikais. Prisimenu juokingo, bet išmintingo Gochos žodžius: „Ar ištikimas saliukas nustos lojęs ir nebegins šeimininko, jei jam bus numestas kaulas?“

– Ne! – surinku.

Karimas sukruta. Patrinu savo vyrui pakaušį, šnabždėdama saldžius žodžius, kad jis vėl užmigtų.

Tada topteli, kad netesėsiu prievarta duoto žodžio. Tegul pasaulio bendruomenė nusprendžia, kada man užsičiaupti. Kol žmonės kimšis ausis, kad negirdėtų beviltiškoje padėtyje atsidūrusių moterų aimanų, aš ir toliau atskleisiu, kokias paslaptis iš tikrųjų gaubia juoda skraistė. Tokia bus mano lemtis.

Aš apsisprendžiu. Nepaisysiu pažadų, duotų prigrasinus įkalinimu, ir kitą kartą išvykusi iš Karalystės susisieksiu su savo drauge Jean Sasson. Reikia nuveikti daugiau.

Užmerkiu akis labiau susikaupusi, bet kartu gerokai liūdnesnė negu ta Sultana, kuri pabudo rytą, mat žinau dar kartą žengianti į pavojingą areną. Nors manęs laukia žiauri bausmė – o gal net mirtis, – nesėkmė bus dar kartesnė, nes ji amžina.

Maha

Kuo daugiau draudimų, tuo mažiau dorybingi žmonės.

• TAO TE ČINGAS •

Tie, kuriuos mudu su Karimu mylime labiausiai, pasirodo esą blogiausi. Abdula, mūsų sūnus ir pirmagimis, nuolatos kelia rūpesčių. Maha, vyresnioji mūsų dukra, mus baugina; Amani, jaunesnioji mūsų dukra, mus glumina.

Kai vienintelis mūsų sūnus Abdula šypsodamas iš džiaugsmo su pasimėgavimu pasakojo apie savo įstabius laimėjimus futbolo aikštėje, manęs nekamavo jokia bloga nuojauta. Mudu su Karimu pakerėti klausėmės mylimo vaiko – mumis dėti taip būtų jautęsi dauguma tėvų. Nuo mažumės Abdulą retai kas pranokdavo kūną lavinančiuose žaidimuose ir tuo ypač džiaugėsi sportiškas jo tėvas. Mes išdidūs klausėmės ir nekreipėme dėmesio į jaunesnes jo seseris Mahą ir Amani, įnikusias į vaizdo žaidimą.

Kai mažiausioji Amani ėmė išsigandusi klykti, mudu su Karimu sukrėsti pamatėme, kad Abdulos drabužius laižo liepsna.

Mūsų sūnus dega!

Karimas tuoj pat parvertė sūnų ant grindų, susuko į persišką kilimą ir šitaip užgesino liepsną. Kai įsitikinome, kad Abdula nenukentėjo, Karimas mėgino sužinoti, kas nutiko.

Sušukau, girdi, liepsną sukėlė nedora akis, kad per daug gyrėmės gražuoliu sūnumi!

Gniauždama ašaras ėmiau guosti dukras. Vargšė Amani! Ji taip raudojo, kad tirtėjo visas kūnelis. Apkabinusi mažylę laisva ranka pamojau prieiti vyresnėlei Mahai. Staiga krūptelėjau iš siaubo, nes Mahos veidą buvo iškreipęs pyktis ir neapykanta.

Ėmę aiškintis šį gluminantį nutikimą, sužinojome baisią tiesą: Maha padegė brolio tobą2.

Maha – arabiškai „gazelė“ – nepateisino švelnaus savo vardo. Kai mūsų vyresniajai dukrai suėjo dešimt metų, paaiškėjo, kad ją valdo demoniška motinos energija. Man dažnai kildavo mintis, kad dėl Mahos grumiasi gerosios ir piktosios dvasios, ir piktosios ima viršų. Mahos būdo nesušvelnino nei gyvenimas karališkoje prabangoje, nei besąlygiška atsidavusios šeimos meilė.

Ji be jokio reikalo kankindavo savo brolį Abdulą ir jaunesnę seserį Amani nuo pat pirmų dienų, kurias juodu prisiminė. Retas vaikas užtraukė šeimai tiek negandų kiek Maha.

Pažiūrėti ji stulbinamai patraukli mergaitė, kaip asmenybė – tiesiog bauginamai gundanti. Išore, ypač iš akių ir plaukų, panaši į ispanų šokėją. Šį retą grožį papildo nepaprastai guvus protas. Vos gimus vyresniajai dukrai, man ėmė dingotis, kad ji pernelyg dosniai apdovanota gamtos. Tačiau nepaprastai gabi Maha nemoka sutelkti dėmesio į vieną tikslą, todėl jai nepavyksta nukreipti visų sugebėjimų viena linkme. Metams bėgant stebėjau, kaip ji ėmėsi šimto daug žadančių sumanymų ir visus metė.

Kartą Karimas man pasakė, girdi, jam baisu, kad mūsų dukra tėra įstabių trupinėlių kratinys, todėl per visą gyvenimą jai nepavyks pasiekti nė vieno užsibrėžto tikslo. Man didžiausią susirūpinimą kelia, kad Maha yra revoliucionierė, ieškanti, dėl ko kovoti.

Esu tokia pat, todėl puikiai suprantu, kokį sąmyšį kelia maištingas būdas.

Vaikystėje Mahos bėdos rodėsi lengvai išsprendžiamos. Ji beprotiškai mylėjo tėvą ir metams bėgant tas jausmas stiprėjo.

Karimas dievino abi dukras taip pat kaip vienintelį sūnų ir stengėsi, kad joms netektų patirti nemalonių išgyvenimų, kokių vaikystėje netrūko man. Tačiau dėl mūsų visuomenės sanklodos viešumoje Karimas su sūnumi bendravo artimiau negu su mergaitėmis. Maha visai maža pirmą kartą patyrė šoką, kai suvokė šį esminį musulmoniškojo paveldo ypatumą.

Matydama, kaip baisiai tėvo meilės pavydi Maha, prisiminiau nelaimingą savo pačios vaikystę – kaip aš, maža mergaitė, nykau slegiama atšiaurios visuomeninės santvarkos. Vis dėlto aš nesuvokiau, kad mano dukros nepasitenkinimas tapo grėsmingas.

Kai Maha padegė Abdulos tobą, supratome, kad jos troškimas niekam kitam neatiduoti tėvo gerokai peržengė dukteriškos meilės ribas. Mahai tuo metu buvo dešimt, Abdulai – dvylika. Amani buvo vos septynerių, bet ji pastebėjo, kaip sesuo vogčiomis pasitraukė iš žaidimo, atsinešė tėvo auksinį žiebtuvėlį ir padegė Abdulos tobo kraštą. Jeigu Amani nebūtų surikusi ir mūsų įspėjusi, Abdula galėjo sunkiai apdegti.

Antras sukrečiantis incidentas įvyko, kai Mahai buvo vos vienuolika. Tvyrojo rugpjūčio karščiai. Mūsų šeima išvyko iš troškaus dykumoje įsikūrusio Rijado ir persikėlė į mano sesers Nuros vasaros rūmus vėsiame Taifo mieste kalnuose. Pirmą kartą per daugelį metų mano tėvas atėjo į pirmos savo žmonos vaikų susibūrimą ir skyrė dėmesį vaikaičiams. Jis žavėjosi Abdulos ūgiu ir sudėjimu, bet visiškai nekreipė dėmesio į Mahą. Ši tampė jam už rankovės norėdama parodyti skruzdėlyną, kurį pastatė su kitais vaikais ir kuriuo dabar visi didžiavosi. Mačiau, kaip senelis rankos mostu veja ją į šalį ir toliau čiupinėja Abdulos bicepsus.

Mahą užgavo, kad senelis teikia pirmenybę jos broliui, o jai yra abejingas. Man suspaudė širdį, nes supratau, kaip mergaitei skaudu.

Žinodama, kaip Maha moka aikštytis, priėjau norėdama ją paguosti. Kaip tik tuo metu ji atsistojo vyro poza ir ėmė plūsti senelį nepadoriausiais keiksmažodžiais, pramaišiui su šlykščiais kaltinimais.

Nuo tos akimirkos šeimos sambūris ėmė sparčiai krikti. Jaučiausi pažeminta, bet man dingtelėjo, kad Maha išsakė mano tėvui tai, ko šis nusipelnė.

Tėvas niekad nebuvo geros nuomonės apie moteriškąją lytį, todėl ir dabar neslėpė jausmų.

– Patraukit tą šlykštų padarą man iš akių! – niekinamai įsakė jis.

Maha pažadino tėvo panieką man. Bjauriai sučiaupęs lūpas jis skvarbiu žvilgsniu žiūrėjo čia į dukrą, čia į vaikaitę. Išgirdau jį nežinia kam niurnant:

– Obuolys nuo obels netoli ritasi.

Akies mirksniu Karimas stvėrė Mahą, išnešė iš kambario, kad nematytų senelis, ir besimuistančią, besikeikiančią nutempė į vilą išsiplauti muilu burnos. Iš sodo mus pasiekė jos prislopinti riksmai.

Tėvas netrukus išėjo, bet spėjo pranešti visai šeimai, kad mano dukros pasmerktos, nes jų gyslomis teka mano kraujas.

Į tokius pareiškimus pernelyg jautriai reaguojančią mažąją Amani ištiko isterija.

Nuo tos dienos mano tėvas nebepripažino abiejų savo anūkių.

Mahos karingumas ir užsispyrimas netrukdė jai retkarčiais parodyti neregėtą gerumą ir jautrumą, o po incidento Taife ji ėmė kiek labiau valdytis, nors ją vis dar ištikdavo didesni ar mažesni pykčio priepuoliai. Mudu su Karimu dabar dvigubai smarkiau stengėmės įtikinti abi dukras, kad jas mylime ir gerbiame ne mažiau kaip sūnų. Mūsų namuose šios pastangos davė vaisių, bet Maha negalėjo nepastebėti, kad pasaulyje už mūsų namų sienų ji laikoma verta mažiau negu jos brolis. Visi saudoarabai, mano ir Karimo artimieji – ne išimtis, – turi bjaurų įprotį: apgaubti dėmesiu ir meile sūnus, o į dukras nekreipti dėmesio.

Maha buvo išmintinga mergaitė, ją sunkiai galėjai apgauti, tad negailestinga arabiško krašto tikrovė graužte graužė jai sąmonę. Man nedavė ramybės bloga nuojauta, kad Maha – vieną dieną išsiveršiantis ugnikalnis.

Kaip dažna šiuolaikinė motina gerai nežinojau, kaip padėti labiausiai rūpesčių kamuojamai savo atžalai.

Vykstant Persų įlankos karui – jo veikiausiai neužmirš nė vienas saudoarabas, – Mahai buvo vos penkiolika. Padvelkė permainomis ir moterų emancipacijos perspektyva nieko taip neviliojo, kaip mano vyresniąją dukrą. Slogi mūsų, po šydais veidus slepiančių būtybių, padėtis sužadino neregėtą gausių užsienio žurnalistų smalsumą; daug išsilavinusių mano šalies moterų ėmė nekantriai laukti dienos, kai galės sudeginti skraistes, nusimesti sunkias juodas abajas3 ir sėsti prie nuosavų automobilių vairo.

Aš pati taip pasinėriau į tą jaudulį, kad nepastebėjau, kaip vyresnioji dukra susidėjo su paaugle, kuri užsidegusi moterų išsivadavimo idėja metėsi į kraštutinumus.

Pirmą kartą pamačiusi Aišą pasijutau nesmagiai. Ne todėl, kad buvo kilusi ne iš karališkosios šeimos, nes pati turėjau nekilmingų artimų draugių. Aiša buvo iš garsios saudoarabų šeimos. Turtus ji susikrovė importuodama į Karalystę baldus ir parduodama gausioms užsienio bendrovėms, turinčioms apstatyti daugybę gyvenamųjų namų svetimšaliams darbininkams, pulkais plūstantiems į šalį.

Mergina man atrodė vyresnė negu iš tikrųjų: kur kas brandesnė, negu turėtų būti septyniolikmetė. Jos ryžtinga elgsena pranašavo bėdą.

Aiša ir Maha buvo neperskiriamos, ir Aiša praleisdavo daug laiko mūsų namuose. Kaip jauna saudoarabė, Aiša turėjo neįprastą laisvę. Vėliau sužinojau, kad tėvai bemaž nekreipė į ją dėmesio ir jiems, rodės, nerūpi, kur būna jų duktė.

Aiša buvo vyriausioji iš vienuolikos vaikų ir jos motina, vienintelė teisėta jos tėvo žmona, amžinai būdavo įsivėlusi į nesibaigiantį šeiminį ginčą su vyru dėl to, kad šis naudojosi beveik pamirštu arabų papročiu mut’a – „malonumų (ar „laikinąja“) santuoka“. Tokia santuoka gali trukti nuo vienos valandos iki devyniasdešimt devynerių metų. Kai vyras parodo moteriai, kad laikinas susitarimas baigėsi, pora pasuka savais keliais be skyrybų ceremonijos. Saudo Arabijoje vyraujanti sunitų islamo atšaka laiko šią praktiką amoralia ir smerkia šitokią sąjungą kaip įteisintą prostituciją. Vis dėlto jokia valdžia negali atimti iš vyro teisės ja naudotis.

Aišos motina, musulmonė sunitė, priešinosi tam, kad jų gyvenimą drumstų ištvirkusio vyro vienai nakčiai ar savaitei atitempiamos jaunamartės. Vyras nepaisė žmonos prieštaravimų ir savo teisę grindė šiomis Korano eilutėmis: „Jums yra leistinos visos likusios moterys, jeigu jūs siekiate jų savo nuosavybe, saugodami savojo kūno tyrumą, neištvirkaudami. O už tai, ką jūs patiriate iš jų malonumų, duokite joms dovaną pagal susitarimą.“4 Musulmonai šiitai aiškina šiuos žodžius kaip palaikančius tokią praktiką, bet tarp sunitų tokia laikina sąjunga nėra įprasta. Aišos tėvas, naudojęsis laisve vesti jaunas moteris vien dėl sekso teikiamų malonumų, buvo veikiau išimtis negu taisyklė mūsų šalyje.

Mane nepaprastai domino sunki bejėgių merginų ir moterų dalia Saudo Arabijoje, todėl iškamantinėjau Aišą apie šią nepadorią praktiką. Jau buvau girdėjusi apie ją pasakojant šiitę iš Bahreino, su ja prieš keletą metų Londone susipažino ir susidraugavo Sara.

Matyt, Aišos tėvas kratėsi atsakomybės nuolatos išlaikyti keturias žmonas su vaikais, todėl kas mėnesį išsiųsdavo patikimą padėjėją į šiitų gyvenamas vietoves Saudo Arabijoje ir už jos ribų susitarti su įvairiomis skurdžių šeimomis dėl teisės laikinai susituokti su skaisčiomis jų dukromis. Tokį sandorį lengvai galėjai sudaryti su vyru, turinčiu keturias žmonas, daug dukterų ir mažai pinigų.

Kartais Aiša susidraugaudavo su merginomis, kurios būdavo atvežamos į Rijadą kelioms siaubo naktims. Aišos tėvo aistrai atvėsus jaunosios nuotakos buvo grąžinamos jų šeimoms su dovanotais auksiniais papuošalais ir kapšeliais pinigų. Pasak Aišos, dauguma nuotakų buvo ne daugiau kaip vienuolikos ar dvylikos, iš neturtingų šeimų ir neraštingos. Jos nelabai susigaudydavusios, kas su jomis daroma. Jos tik suprasdavo, kad joms labai baisu ir kad vyras, kurį Aiša vadino tėvu, daro dalykus, kurie joms kelia didžiulį skausmą. Aiša tvirtino, kad visos merginos verkdavo, prašėsi grąžinamos pas motiną.

Rūsčių akių Aiša ašarodama pasakojo apie Rimą, trylikametę mergaitę, atvežtą į Saudo Arabiją iš Jemeno, skurdžios šalies, kurioje gyvena daug šiitų. Pasak Aišos, Rima buvo graži kaip elnė (jos vardas arabiškai ir reiškia šį gyvūną) ir neapsakomai maloni.

Rima buvo iš genties, klajojančios po atšiaurų Jemeno kraštą. Jos tėvas turėjo tik vieną žmoną, bet sugyveno su ja net dvidešimt tris vaikus, iš jų – septyniolika mergaičių. Rimos motina, dabar sunykusi ir sukumpusi nuo šitiekos gimdymų ir sunkaus darbo, kadaise buvo graži mergina, tad septyniolika jos dukterų irgi buvo gražuolės. Rima didžiuodamasi sakė, esą garsas apie jų šeimos merginų grožį pasiekė net Saną, Jemeno sostinę.

Šeima buvo labai neturtinga: turėjo tik tris kupranugarius ir dvidešimt dvi avis. Be to, du iš šešių sūnų per sunkų gimdymą pasaulį išvydo luoši. Vieno kojos buvo persikreipusios ir jis negalėjo vaikščioti, kito kūną tampė keisti traukuliai, todėl jis negalėjo dirbti. Taigi Rimos tėvas stengėsi parduoti labai geidžiamas dukras pirkėjams, kurie pasiūlys didžiausią kainą. Vasaros mėnesiais šeima keliaudavo aukštų kalnų perėjomis, siaurais, pavojingais keliais į sostinę ir ten sudarydavo sandorį parduoti dukrą, pagal islamo reikalavimus pasiekusią santuokinį amžių.

Prieš metus dvylikametė Rima lytiškai subrendo. Ši motinos numylėtinė rūpinosi luošais broliais. Artimieji maldavo tėvą leisti Rimai likti šeimoje dar keletą metų, bet jis liūdnai prisipažino negalintis. Po Rimos gimė du sūnūs, o amžiumi artimiausiai seseriai tebuvo devyneri. Ji buvo smulkutė, liesa ir jos tėvas baiminosi, kad mergaitė lytiškai subręs ne anksčiau kaip po trejų ar ketverių metų. Be pinigų, gautų už nuotaką, Rimos šeima negalėjo išgyventi.

Tėvas nusivežė Rimą į Saną tekinti. Kol ieškojo mieste tinkamo jaunikio, Rima su seserimis ir broliais laukė drėbtinėje trobelėje. Trečią dieną tėvas grįžo su Saudo Arabijos turtuolio patikėtiniu. Tėvas buvo didžiai susijaudinęs, mat vyriškis atstovavo turtingam saudoarabui, sumokėsiančiam daug pinigų už gražią merginą.

Turtuolio atstovas pareikalavo pamatyti Rimą – tik tada sumokėsiąs pinigus. Paprastai tėvas musulmonas nepuola nuolankiai vykdyti tokio prašymo, o jemenietis net gali kirsti kardu. Tačiau auksas patikėtinio rankose nusvėrė religinius įsitikinimus. Anot Rimos, vyras apžiūrėjo ją taip, kaip jos tėvas turguje kupranugarius ir avis. Mergina prisipažino nesipriešinusi tokiai gėdingai procedūrai, nes seniai žinojo atsidursianti svetimoje šeimoje kaip už pinigus įgyta kito vyro nuosavybė, bet ėmė muistytis ir stumti nuo savęs vyrą, kai tas užsispyrė apžiūrėti jos dantis.

Patikėtinis pareiškė, kad Rima tinkama, ir sumokėjo dalį sutartos sumos. Šeima ištaisė puotą: paskerdė riebią avį, o per tą laiką Aišos tėvo pasiuntinys sutvarkė Rimos dokumentus skristi į Saudo Arabiją. Rimos tėvas džiugiai pareiškė, kad šeima dabar gali laukti ketverius metus, kol jaunesnė Rimos sesuo pasieks tinkamą amžių, nes saudoarabas sumokėjo už Rimą didelius pinigus.

Rima užmiršo nerimą ir net susijaudino, kai tėvas pasakė, kad jai be galo pasisekė: ji galės gyventi nedirbdama, kasdien valgys mėsos, įsakinės tarnams, o jos vaikai gaus išsilavinimą ir gerai maitinsis. Rima paklausė tėvo, ar tas vyras galės nupirkti jai lėlę, panašią į tą, kurią matė išmestame žurnale – jį vaikai rado Sanos šiukšlių konteineryje.

Tėvas prižadėjo, kad Rimos prašymą perduos kaip vieną svarbiausių.

Pasiuntiniui po savaitės grįžus, Rima pirmą kartą sužinojo siaubingą tiesą: tai būsianti ne garbinga santuoka, o mut’a – laikinos vedybos. Tėvas užpyko: su jo dukra negalima taip niekšiškai elgtis, jo garbei iškilo grėsmė. Jis ėmė įtikinėti pasiuntinį iš Saudo Arabijos, girdi, būsią sunku rasti kitą vyrą dukrai, nes ji nebebus laikoma tyra ir švari. Jam gali tekti daug metų išlaikyti Rimą, kol ras jaunikį, sutiksiantį paimti ją antra, ne tokia gerbiama žmona.

Kad sandoris būtų priimtinesnis, pasiuntinys pridėjo pluoštą banknotų. Jis paaiškino: jeigu Rimos tėvas atsisakys ją išleisti, jis būsiąs priverstas reikalauti grąžinti jau sumokėtus pinigus.

Rimos tėvas nenoromis sutiko. Jis prisipažino jau išleidęs dalį gautos sumos, tad susigėdęs nudelbė akis ir pasakė Rimai, kad ji privalo išvykti su vyriškiu – tokia esanti Dievo valia. Tėvas paprašė, kad saudoarabas rastų Rimai nuolatinį vyrą toje turtingoje šalyje, nes ten dirba daug jemeniečių.

Pasiuntinys sutiko pasistengti; jei nepavyksią, galėsianti dirbti tarnaite jo namuose.

Rima atsisveikino su artimaisiais ir išvyko iš gimtinės. Ausyse dar ilgai skambėjo graudi dviejų luošų brolių rauda.

Kelionėje vyriškis pažadėjo namų ilgesio kankinamai Rimai nupirkti lėlę, nors dvasininkai tokius daiktus griežtai draudė.

Kaip dauguma arabų kraštų mergaičių Rima puikiai žinojo žmonos pareigas: ji nuo pat gimimo miegojo viename kambaryje su tėvais. Ji suprato, kad moteris privalo tenkinti kiekvieną savo vyro įgeidį.

Aišai didžiausią sielvartą kėlė, kad mergina taip ramiai susitaikė su vergės dalia. Merginos ašaros išdavė ją sakius netiesą, kai tvirtino esanti patenkinta gyvenimu. Rima verkė visas šešias dienas, kurias prabuvo Aišos namuose, ir visą tą laiką gynė Aišos tėvo teisę daryti su ja, ką tas užsigeis.

Aiša pasakojo, kad jos tėvo parankinis lengvai rado vyrą, norintį imti Rimą antrąja žmona. Jemenietis dirbo arbatos nešiotoju vienoje Aišos tėvo kontorų. Pirmoji jo žmona gyveno Jemene ir jis prisipažino, kad jam reikia moters, kuri virtų jam valgyti ir patarnautų.

Paskutinį kartą Aiša matė Rimą, kai mergaitė spausdama prie krūtinės mažytę lėlę klusniai išsekė iš jų namų paskui vieną vyrą tekėti už kito jai nepažįstamo vyro.

Aišos motina, pamaldi sunitė, tiesiog ėjo iš proto dėl to, kas nutiko Rimai. Ji kreipėsi į vyro artimuosius ir jį apskundė. Šis nevilties žingsnis sukėlė šeimoje didžiulį sąmyšį, bet artimieji nei žodžiais, nei veiksmais negalėjo įtikinti sūnų nustoti taip bedieviškai elgtis. Jie patarė Aišos motinai melstis už savo vyro sielą.

Dažnai galvodavau, kas laukia tų vaikų – mut’a nuotakų, nes musulmonų pasaulyje gana sunku gerai ištekinti nebe skaisčią merginą. Tikriausiai jos, mažai reikalingos skurstančių šeimų atžalos, galop išleidžiamos trečiąja ar ketvirtąja žmona neturtingo, neįtakingo vyro, kaip nutiko Rimai ar mano vaikystės draugei Vafai. Ši buvo ištekinta už tokio vyro, nes tokią bausmę skyrė jai tėvas už bendravimą su pašalaičiais.

Aišos gyvenimas namie buvo baisi kančia mąstančiai mergaitei ir tėvo paleistuvystės keliama įtampa neišvengiamai pastūmėjo ją į nuopuolį.

Iš prigimties neatsargią mano dukrą Mahą sužavėjo Aišos išdaigos. Prisimindama, kokia maištinga pati buvau jaunystėje, suvokiau, kad drausti Mahai matytis su Aiša – beprasmiška.

Mat uždraustas vaisius yra be galo gundantis visiems vaikams nepriklausomai nuo jų tautybės ar lyties.

Per patį Persų įlankos karo įkarštį mūsų karalius sutramdė karingiausius klajojančius dorovės policijos būrius ir uždraudė jiems kabinėtis prie krašte besilankančių vakariečių. Mūsų šeimos vyrams užteko proto suprasti, kad nebus nieko gero, jei žurnalistai iš Vakarų matys šalies tikrąjį gyvenimą. Laimė, Saudo Arabijos moterims karaliaus įsakas išėjo į naudą. Jos tiesiog negalėjo patikėti, kad šalies miestų gatvėse nepatruliuos akyli religiniai policininkai, dairydamiesi veidus neužsidengusių moterų, idant galėtų apkulti jas lazdomis ar apipurkšti raudonais dažais. Šis draudimas buvo atšauktas, vos tik baigėsi karas, bet mes, Saudo Arabijos moterys, kelis mėnesius bent jau galėjome atsikvėpti nuo skvarbių žvilgsnių. Per šį svaiginantį laikotarpį visos Saudo Arabijos moterys tarsi buvo raginamos užimti deramą vietą visuomenėje ir mes kvailai tikėjome, jog taip ir bus.

Kai kurioms mūsų šalies moterims pernelyg didelė laisvė, duota pernelyg greitai, baigėsi tragedija. Mūsų vyrai nusivylė, kad visos moterys nesielgia kaip šventosios. Jie nesuvokė, kokią maišatį mūsų gyvenime sukelia atsiradusi prieštara.

Dabar žinau: Aiša ir Maha, dvi Saudo Arabijos merginos, psichologiškai dar nebuvo pasirengusios visiškai nepažįstamai laisvei.

Dėl karo atėjus neįprastiems laikams, Aišai pavyko įsidarbinti savanore vienoje iš vietos ligoninių, tad mano duktė negalėjo apsiraminti, kol ten pat gavo tokį pat darbą. Maha eidavo į ligoninę po pamokų du kartus per savaitę. Dukrai tai buvo nuostabus potyris: ligoninėje ji buvo priversta nešioti abają ir skarą, užtat jai nereikėjo dengtis veido tuo nekenčiamu šydu.

Karui pasibaigus Maha nieku gyvu nenorėjo gyventi kaip anksčiau. Ji tvirtai laikėsi ką tik įgytos laisvės ir maldavo mudviejų su tėvu leisti jai ir toliau dirbti ligoninėje.

Nenoromis sutikome. Vieną popietę, kai Maha turėjo važiuoti į ligoninę, mūsų vairuotojas laukė priešais namą. Nusprendžiau ją paskubinti. Įėjau į dukters kambarį tuo metu, kai ji kišosi pistoletą į pritvirtintą prie šlaunies rudą odinį dėklą.

Ginklas! Netekau žado. Karimas tą dieną buvo atėjęs į namus perpietės; išgirdęs garsius mudviejų balsus, jis atėjo pažiūrėti, kas darosi. Po audringo aiškinimosi Maha prisipažino, kad per karą jiedvi su Aiša ėmė ginkluotis – jei kartais Irako armija prasiveržtų iki Rijado! Dabar, karui pasibaigus, ji manė galint reikėti apsaugos nuo dorovės policijos, vėl pradėjusios kelti grėsmę moterims gatvėse.

„Dorovės (ar religinė) policija“, kartais vadinama mutava, yra dorovės skatinimo ir kovos su ydingu elgesiu būriai. Pasibaigus Persų įlankos karui ir užsienio žurnalistams išvykus iš Karalystės, šitie fanatikai ėmė veikti kaip niekada aktyviai. Jie suiminėjo ir traukė baudžiamojon atsakomybėn mano šalies moteris.

Maha su Aiša nusprendė nepakęsiančios tų moteris nevaržomai puldinėjančių fanatikų priekabių.

Žiūrėjau į dukrą susirūpinusi ir priblokšta. Nejaugi ji ketina šaudyti į dvasininkus?!

Karimas išsiaiškino, kad pistoletas – Aišos tėvo. Kaip daugelis Saudo Arabijos vyrų, jis turėjo visą šaunamųjų ginklų kolekciją, tad nepasigedo dviejų pistoletų, pavogtų dukters ir Mahos.

Įsivaizduokite, kaip nustėrome pamatę, kad pistoletas užtaisytas ir neturi saugiklio! Maha pro ašaras prisipažino, kad jiedvi su Aiša treniravosi šaudyti iš tų ginklų aikštelėje už Aišos namo!

Maha nusiminė, kai įsiutęs tėvas atėmė neteisėtai laikomą ginklą ir įgrūdo ją į mersedesą. Karimas pats sėdo prie vairo ir kaip beprotis lėkė Rijado gatvėmis į Aišos namus grąžinti ginklo ir įspėti Aišos tėvus apie pavojingus mūsų dukterų žygius.

Taip paskubomis buvo sušauktas mudviejų su Karimu ir Aišos tėvų pasitarimas. Abiem dukroms buvo įsakyta nekišti nosies iš Aišos kambario.

Mudvi su Aišos motina, vis dar užsidengusios juodomis skraistėmis, sėdėjome atskirtos ir kalbėjomės apie vaikus, kuriuos paleidome į šį pasaulį. Keista, tačiau bent kartą gyvenime džiaugiausi, kad mano veidą dengia šydas, nes su neslepiama panieka galėjau spoksoti į Aišos tėvą – vyrą, žaginantį mažas mergaites. Mano nuostabai, jis buvo jaunatviškos išvaizdos ir orios laikysenos.

Saugokis panašių į rožę, mintyse įspėjau save, nes rožės turi spyglių. Pagrindinė tema tą vakarą buvo mūsų dukros, tad neturėjau kada galvoti, kokios tamsios paslaptys slypi šiuose namuose.

Tai, ką mudu su Karimu tą vakarą sužinojome apie sukrečiančius vyresniosios mūsų dukros įsitikinimus, neduos mums ramybės iki dienų galo.

Aš skeptiškai žiūriu į neteisingą tvarką ir žiaurius papročius, Saudo Arabijos moterims primetamus tų, kurie šitaip griežtai – ir dažnai klaidingai – aiškina Pranašo įsakymus, bet nė kiek neabejoju, kad yra tik vienas Dievas, kaip tvirtina jo pasiuntinys Mahometas. Trys mūsų vaikai buvo auklėjami gerbti Pranašo mokymą ir Dievo mums duotą Koraną. Man širdį sukaustė šaltis ir aš visa nustėrau išgirdusi, kaip mano atžala keikia Dievą ir smerkia Jo žodį.

Kai Aišai ir Mahai buvo pranešta, kad jų tėvai pagrįstai nusprendė, jog nuo šiol merginos privalės vengti viena kitos draugijos ir susirasti naujų draugių bei interesų, mano duktė nusiplėšė nuo veido šydą, įtūžusi iškėlė galvą ir pažiūrėjo tokiu piktu žvilgsniu, kad įvarė siaubo net man, išnešiojusiai ją savo įsčiose ir žindžiusiai savo krūtimi. Jeigu nebūčiau girdėjusi Mahos žodžių savo ausimis, niekas nebūtų manęs įtikinęs, kad ji galėjo taip kalbėti.

– Nesielgsiu, kaip liepiat! – ryžtingai nusiteikusi klykė mūsų duktė. – Mudvi su Aiša išvyksim iš šios nekenčiamos šalies ir įsikursime svetur. Mums šlykštu čia gyventi, ar girdit, šlykštu! Šioje siaubingoje šalyje moteris privalo taikstytis su baisiomis neteisybėmis.

Mahai iš burnos dribo seilės, kūnas tirtėjo iš nesutramdomo įsiūčio. Ji sugavo mano žvilgsnį.

– Jeigu mergina gyvena kukliai, ji kvailė. Jeigu jai atrodo, kad taip ir reikia gyventi, ji veidmainė. Jeigu ji tiki kažkokį Dievą, ji silpnaprotė!

Karimas apstulbo. Vargais negalais atgavęs žadą tarė:

– Maha, tu burnoji prieš Dievą!

– Prieš Dievą? Kaip galima prieš jį burnoti, jeigu jokio Dievo nėra?!

Karimas pašoko ant kojų ir pirštais užčiaupė Mahai lūpas. Aišos motina sukliko ir nualpo: už tokį pareiškimą mano gimtinėje gali sumokėti gyvybe.

Aišos tėvas paliepė vesti iš jo namų mūsų netikėlę dukrą.

Mudu su Karimu ėmėme galynėtis su Maha – staiga ji įgijo milžinės jėgą. Mano dukra išėjo iš proto! Tik pamišėliai gali turėti tokios antgamtiškos jėgos! Po ilgo stumdymosi ir tampymosi mudviem su Karimu pavyko nugrūsti dukrą ant užpakalinės automobilio sėdynės. Nulėkėme namo. Kol Karimas vairavo, mėginau raminti Mahą, nebepažįstančią savo motinos. Galop ji nurimo ir gulėjo lyg nualpusi.

Iškvietėme gydytoją egiptietį, juo pasitikėjo mūsų šeimos gydytojas. Jis veltui mėgino mus raminti, esą visame pasaulyje paauglės patiria daugybę tokių sutrikimų, ir ėmė cituoti statistiką apie keistus negalavimus, nuo kurių, matyt, kenčia tik moterys.

Gydytojas tai aiškino savaip. Pasak jo, lytiškai bręstančiai mergaitei dideliais kiekiais ima gamintis hormonai, ir dėl to ji trumpam netenka proto. Girdi, jis gydęs daugybę karališkosios šeimos merginų, kurioms šitaip buvo sutrikusi psichika; nė vienai nekilo jokių komplikacijų ar nuolatinių liekamųjų reiškinių. Gydytojas šypsodamasis pareiškė dar nepraradęs nė vienos pacientės.

Jo manymu, Mahai reikia keletą dienų duoti raminamųjų. Per tą laiką isterija praeisianti savaime.

Jis paliko mums apsčiai vaistų ir prižadėjo aplankyti ligonę rytą.

Karimas padėkojo gydytojui ir palydėjo iki durų. Jam grįžus mudu ilgai susimąstę žiūrėjome vienas kitam į akis. Žodžių nereikėjo.

Karimas davė nurodymus paruošti privatų lėktuvą, aš tuo metu paskambinau seseriai Sarai ir susitariau, kad Abdula ir Amani pagyvens pas ją, kol mes grįšime. Mudu su Karimu nusprendėme nuskraidinti Mahą į Londoną. Jai žūtbūt reikėjo geriausios psichiatrų priežiūros. Paprašiau Saros laikyti paslaptyje, kas nutiko Mahai. Jeigu mūsų artimieji ims klausinėti, ji pasakys, kad Mahai reikia gydyti dantis, todėl dažnai teks lankytis Londone.

Daug Saudo Arabijos karališkosios šeimos narių nuolat keliauja į užsienį gydytis ar taisyti dantų, tad tokia kelionė nežadins didelio smalsumo.

Kraudama Mahos drabužius, aptikau nerimą keliančių knygų ir dokumentų, paslėptų tarp jos apatinių. Čia gulėjo daugybė veikalų apie astrologiją, juodąją magiją ir raganystę. Maha pabraukė daugybę vietų, kuriose smulkiai buvo aiškinama apie apreiškimus ir pranašystes. Tačiau didžiausią rūpestį man sukėlė daiktai, turintys užtraukti baisias negandas ją užgavusiems žmonėms arba sužadinti meilę iš pirmo žvilgsnio, ar užburti ir šitaip sukelti mirtį.

Man užgniaužė kvapą, kai pamačiau Abdulos apdaru apvyniotą juodą akmenį ir kažkokią birią pilką medžiagą. Stovėjau prispaudusi delną prie kaktos ir galvojau: ar taip gali būti? Nejaugi Maha kėslavo pakenkti savo vieninteliam broliui? Jei taip yra iš tikrųjų, vadinasi, esu niekam tikusi motina.

Pametusi galvą laksčiau ir rinkau įkalčius, demaskuojančius barbariškus dukros pomėgius. Sumišusi mėginau prisiminti, kuo nuo vaikystės užsiėmė Maha. Iš kur mano duktė sužinojo apie tuos dalykus, kaip ji sukaupė visą tų juodų įrankių lobyną?

Prisiminiau Hudą, seniai mirusią tėvo vergę, ir stulbinančius jos gebėjimus pranašauti ateitį. Tačiau Huda mirė, kai mano dukra dar nebuvo gimusi. Mano žiniomis, joks kitas išlaisvintas vergas ar tarnas iš Afrikos mūsų namuose neturėjo Hudos raganiškų sugebėjimų.

Tada prisiminiau savo anytą Nurą ir pasijutau, lyg gavusi smūgį kumščiu. Čia Nuros, ne kieno nors kito, darbas! Anyta nemėgo manęs nuo tos akimirkos, kai mudvi susipažinome. Tekėdama už jos sūnaus, buvau jauna ir kvaila mergiotė; įžūlus, maištingas mano būdas iškart padarė jai prastą įspūdį. Nusivylusi, kad jos sūnus su manimi neišsiskyrė ir neparsivedė antros žmonos, Nura nesiliovė manęs nekęsti, tik kruopščiai slėpė antipatiją po perregima apsimestos meilės skraiste.

Iš Karimo pasakojimų Nura netruko įsitikinti, kad mano silpnoji vieta – Maha. Nuo mažų dienų Mahą draskė prieštaringi, skaudūs išgyvenimai. Nura pamatė, kad dėl to mergaitė yra pažeidžiama, ir pasinaudojo.

Iš visų moteriškosios lyties vaikaičių Nura visuomet teikė pirmenybę Mahai, o sutrikusi mergaitė su dėkingumu priėmė jos dėmesį. Maha praleisdavo su senele valandų valandas. Magiškomis jėgomis karštai tikinti Nura neabejotinai negaišo laiko ir išmokė mano dukrą tamsių savo pačios tikėjimo paslapčių. Kaip galėjau būti tokia kvaila ir patikėti, kad anyta linki man gero?!

Buvau kvaila, nes man širdį suminkštino akivaizdus Nuros žavėjimasis Maha, ir aš dažnai nuoširdžiai dėkodavau anytai už didžiulį dėmesį labiausiai sutrikusiam savo vaikui. Iš antipatijos man Nura nusprendė nugramzdinti mano emociškai trapią dukrą į dar gilesnę prarają.

Supratau turinti iškloti savo prielaidas Karimui. Teks kalbėti subtiliai, nes Karimui bus labai sunku patikėti, kad jo motina galėjo šitaip gėdingai elgtis. Jis gali iškreiptai suvokti tiesą, tada man, Sultanai, teks patirti visą jo pyktį, o Nura patenkinta sėdės savo rūmuose ir džiaugsis, kad jos nekenčiamiausia marti yra netikusi motina ir žmona.

2 Tradicinis Saudo Arabijos vyrų drabužis, plati mantija, vasarinis – iš baltos ar šviesios medvilnės, žieminis – iš tamsios vilnos.

3 Tradicinis visą kūną dengiantis musulmonių apdaras.

4 Čia ir toliau Koranas cituojamas pagal: Koranas: literatūrinis prasmių vertimas. Pataisytas ir papildytas leidimas. Iš arabų k. vertė muftijus Romas Jakubauskas. – Vilnius: Kronta, 2010.

Londonas

Amžinai negali mėgautis ramybe ir taika,

bet nelaimės ir kliūtys nėra begalinės.

Gaisro išdeginta stepių žolė vasarą atželia iš naujo.

• MONGOLIJOS STEPIŲ IŠMINTIS •

Stiprių vaistų veikiama Maha miegojo kaip užmušta, kol mudu su jos tėvu mintijome, kaip išsigelbėti iš rizikingos padėties. Visą kelionę lėktuvu į Londoną Karimas sėdėjo lyg suakmenėjęs ir išbalusiu veidu apžiūrinėjo šlykščius daiktus iš Mahos kambario, kuriuos buvau sudėjusi į maišelį. Jis ne mažiau už mane pasibaisėjo dukters susižavėjimu antgamtiniais reiškiniais.

Kurį laiką tylėjęs Karimas uždavė klausimą, kurio baiminausi.

– Sultana, iš kur kilo ta Mahos beprotystė? – Suraukęs kaktą jis balsu svarstė: – Manai, ji užsikrėtė nuo tos kvailės Aišos?

Muisčiausi sėdynėje nežinodama, ką atsakyti vyrui. Prisiminiau arabų išmintį, kurią mėgdavo kartoti švelni mano motina: „Musei niekada nepavyks įskristi į burną, žinančią, kada užsičiaupti.“ Jaučiau, kad dabar ne metas kaltinti vyro motiną Nurą: Karimas per vieną dieną jau patyrė per daug sukrėtimų.

Sukandau lūpą ir purtydama galvą atsakiau:

– Nežinau. Papasakosime gydytojui, ką išsiaiškinome. Gal Maha atskleis jam savo paslaptis, tada ir sužinosime.

Karimas pritariamai linktelėjo. Kitą skrydžio laiką mudu pakaitomis miegojome ir stebėjome dukrą; užmigdyta vaistų ji atrodė miela it angelas. Nežinia kodėl priminė man kitą karališkosios Saudidų šeimos atstovę – princesę Miša’il, jauną moterį, slėpusią savo draudžiamą meilę. Kai mano karališkosios pusseserės paslaptis iškilo aikštėn, jos gyvybę nutraukė bausmės vykdymo būrio šautuvų salvė.

Kol Karimas miegojo, žiūrėjau į Mahą ir galvojau apie princesę Miša’il.

Miša’il buvo vaikaitė princo Muchamedo ibn Abdel Azizo, to paties, kuris negavo karūnos, nes jo tėvas nusprendė, kad nuožmaus kario būdo žmogui nedera valdyti šalį.

Mudvi su Miša’il artimai nedraugavome, bet buvau ją susitikusi per įvairius karališkus renginius. Šeimoje ją visi pažinojo kaip gana padūkusią merginą. Ji dažnai atrodydavo liūdna, maniau, gal todėl, kad buvo ištekėjusi už senio, kuris nepajėgdavo jos patenkinti. Šiaip ar taip, ji jautėsi nelaiminga ir užmezgė romantiškus santykius su Chalidu Muhalhaliu, Saudo Arabijos ypatingojo pasiuntinio Libane sūnėnu.

Jų meilės romanas buvo kupinas aistros ir įtampos, ją kėlė nepakenčiama Saudo Arabijos visuomeninė atmosfera. Daug karališkosios šeimos narių sužinojo apie jų neteisėtus santykius ir kai jaunuolių porai iškilo grėsmė būti demaskuotai, juodu padarė lemtingą sprendimą drauge pabėgti.

Vyriausioji mano sesuo Nura tuo metu buvo Džidoje ir išgirdo šią istoriją iš pirmų lūpų – iš artimiausio Miša’il giminaičio. Baimindamasi šeimos rūstybės Miša’il mėgino inscenizuoti savo pačios mirtį. Ji pasakė artimiesiems einanti maudytis į privatų Raudonosios jūros paplūdimį. Ant kranto sudėjusi drabužius persirengė vyru ir bandė bėgti iš šalies.

Miša’il nelaimei, jos senelis princas Muchamedas buvo vienas įžvalgiausių ir įtakingiausių Karalystės vyrų. Jis nepatikėjo, kad vaikaitė nuskendo. Pareigūnams visuose pasienio postuose buvo duotas nurodymas dairytis princo Muchamedo vaikaitės. Miša‘il buvo sučiupta, kai mėgino sėsti į lėktuvą, išskrendantį iš Džidos oro uosto.

Visoje Karalystėje skambėjo telefonai – kiekvienas karališkosios šeimos atstovas tvirtino žinąs daugiau už kitus. Kas minutę pasklisdavo vis naujas gandas. Išgirdau, kad Miša’il buvo suteikta laisvė ir jai buvo leista išvykti iš šalies su mylimuoju. Paskui, kad senas jos vyras sutiko skirtis. Vėliau paskambino isterijos ištikta pusseserė; ji tvirtino, kad Miša’il nukirsta galva ir kad prireikė trijų kirčių, kol budelis atskyrė galvą nuo kūno. Negana to, ir tada Miša’il lūpos krutėjo ir sušuko mylimojo vardą – išsigandęs budelis pabėgo iš bausmės vykdymo vietos! Ar gali įsivaizduoti, klausė susijaudinusi pusseserė, kalbant nukirstą galvą?!

Galop išaiškėjo tikroji, labai šlykšti tiesa. Netveriantis pykčiu princas Muchamedas pareiškė, kad jo vaikaitė – svetimautoja, todėl turi atsakyti pagal islamo įstatymus. Miša’il ir jos meilužis turi būti nubausti mirtimi.

Karalius Chalidas, valdęs šios tragedijos metu, garsėjo atlaidžiu būdu. Jis patarė princui Muchamedui parodyti gailestį, bet tam nuožmiam beduinui gailestis buvo svetimas.

Bausmės vykdymo dieną su seserimis ir broliu laukiau žinios. Mes su seserimis tikėjomės, kad paskutinę akimirką mirties nuosprendis porai bus atšauktas. Ali, nieko nuostabaus, išsakė nuomonę, kad neištikima moteris turi paklusti islamo įstatymams ir rengtis mirčiai.

Tą karštą 1977 metų liepos dieną mano pusseserė Miša’il užrištomis akimis buvo parklupdyta prie žemių krūvos ir sušaudyta bausmės vykdymo būrio. Jos meilužis buvo verčiamas žiūrėti, kaip ji miršta, paskui jam kardu nukirsta galva.

Dar kartą uždrausta meilė kainavo gyvybę dviem jauniems žmonėms.

Visa ši istorija buvo slepiama. Saudidai tikėjosi, jog kalbos apie jauną moterį, nužudytą vien todėl, kad pamilo kitą, netrukus liausis. Nieko panašaus. Miša’il buvo palaidota dykumos smėlynuose, bet neužmiršta.

Dažnas vakarietis prisimena dokumentinį filmą apie ją – „Vienos princesės mirtis“. Mūsų šeima dėl tokios bausmės skilo į dvi priešiškas stovyklas, bet filmas sukėlė nepalyginamai daugiau ginčų ir priešiškumo.

Jau įpratę prie diktatorių vaidmens mūsų šeimos vyrai įtūžo negalintys kontroliuoti Vakarų žiniasklaidos pranešimų ir rodomų filmų. Įsižeidęs tiek, kad vos nėjo iš proto, karalius Chalidas įsakė Didžiosios Britanijos ambasadoriui palikti šalį.

Vėliau iš Karimo ir Saros vyro Asado sužinojau, kad mūsų šalies vadovai rimtai svarstė išvyti iš Karalystės visus Britanijos piliečius!

Didžiulė tarptautinių santykių krizė kilo dėl to, kad viena Saudo Arabijos princesė svetimavo ir už tai buvo nubausta mirtimi!

Tie prisiminimai stūmė į neviltį. Susiėmiau galvą delnais. Esu išprotėjusios dukters motina. Ką gali iškrėsti pamišimo apimta Maha, ar dėl to bus sugriauta mūsų šeima ir į namus įžengs skausmas dėl jauno žmogaus mirties? Negailestingas mano tėvas tikrai reikalaus griežčiausios bausmės mano įsčių vaisiui, kuris taip pagiežingai ir įnirtingai iškėlė aikštėn jo, kaip senelio, trūkumus.

Maha sukrutėjo.

Karimas pabudo. Mudu vėl ėmė kankinti baimė dėl dukros.

Kol skridome į Londoną, Sara telefonu susitarė dėl gydymo. Kai paskambinome jai iš Gatviko oro uosto, ji pranešė, kad Mahos jau laukiama geriausioje Londono psichiatrijos gydykloje – ten jai paruošta lova. Dėmesingoji Sara pasirūpino net greitosios pagalbos automobiliu mums į ligoninę nuvežti.

Mudviem su Karimu sutvarkius krūvą popierių, reikalingų guldant į ligoninę, darbuotojai pranešė, kad Mahos gydytojas kitą rytą mūsų dukrą apžiūrės, o tada susitiks su mumis. Ypač geraširdiškai elgėsi viena iš jaunesnių slaugytojų. Laikydama mano ranką ji sušnabždėjo į ausį, kad mano sesuo rado vieną iš gerbiamiausių miesto gydytojų. Jis turintis daugelio metų patirtį gydant arabes ir sprendžiant jų unikalias socialines ir psichikos problemas.

Tą akimirką pavydėjau britams. Mano šalyje gėda dėl vaiko pamišimo tėvynainius priverstų užsisklęsti savyje ir neprasižioti, tad niekas nesiryžtų rodyti užuojautos.

Skaudama širdimi, kad paliekame mylimą dukrą svetimų – tegu ir aukštos kvalifikacijos – žmonių rankose, mudu su Karimu prislėgti nuėjome prie automobilio, nuvešiančio į mūsų butą Londone.

Pažadinti iš miego tarnai tikrai mūsų nelaukė. Karimas suirzo, bet aš jį nuraminau: Sara mažiausiai galvojo apie mudviejų patogumus. Negalime jos smerkti, kad neįspėjo tarnų mus atvykstant.

Dėl Irako įsiveržimo į Kuveitą ir neseniai pasibaigusio Persų įlankos karo beveik metus nebuvome lankęsi Londone, vienoje iš mėgstamiausių mūsų Vakarų pasaulio vietų. Tarnams buvo griežtai prisakyta rūpestingai prižiūrėti butą taip, tarsi gyventume Londone, nors tuo metu buvome Rijade, tačiau trys tarnai apsileido, aptingo.

Mudu su Karimu buvome pernelyg prislėgti Mahos bėdų ir jų nebarėme. Atsisėdome ant paklodėmis uždangstytų svetainės baldų ir paprašėme stiprios kavos. Trečią valandą nakties pažadinti tarnai lakstė po butą kaip įmanydami stengdamiesi mums įtikti.

Ėmiau atsiprašinėti, kad sutrikdėme jiems miegą.

– Sultana! – užriko ant manęs Karimas. – Niekad neatsiprašinėk tarnų. Jie ims prastai dirbti!

Pyktelėjau. Knietėjo atšauti, kad mums, saudoarabams, praverstų truputis nuolankumo, bet tik pakeičiau temą ir vėl prašnekau apie dukrą.

Pamaniau, kad man irgi drumsčiasi protas: per vieną dieną du kartus nusprendžiau išvengti barnio su vyru.

Tarnams paklojus lovą, mudu su Karimu atsigulėme, bet nesudėjome bluosto.

Dar niekada naktis taip neprailgo.

* * *

Britų psichiatras buvo keistos išvaizdos: didžiule galva, užsodinta ant smulkaus kūno. Kakta labai plati, nosis kreivoka. Su nuostaba spoksojau į baltų gyvaplaukių kuokštus, styrančius jam iš ausų ir šnervių. Jo išvaizda trikdė, užtat elgesys teikė vilčių. Mačiau, kad mažomis, skvarbiomis mėlynomis akimis jis labai rimtai žiūri į savo pacientų problemas. Mano duktė – patikimose rankose.

Mudu su Karimu netrukus įsitikinome, kad šis žmogus sako, ką galvoja. Nekreipdamas dėmesio į mūsų turtus ir tai, kad mano vyras – aukšto rango princas iš karališkosios Saudo Arabijos šeimos, jis be jokios baimės kuo atviriausiai kalbėjo apie mūsų šalies sanklodą, palaužiančią moterų valią.

Jis puikiai pažino arabų kraštų tradicijas ir papročius.

– Vaikystėje mane žavėjo Arabijos tyrėjai: Filbis, Tesidžeris, Bartonas, Dautis, Tomasas ir, žinoma, Lorensas, – pasakojo jis. – Ryte rijau jų nuotykių aprašymus. Pasiryžęs savo akimis pamatyti tai, apie ką skaičiau, prikalbinau tėvus išsiųsti mane į Egiptą. Tai nebuvo Arabija, bet vis dėlto pradžia. Man nepasisekė: vos tik atvykau, prasidėjo Sueco krizė.5 Bet aš susižavėjau ta šalimi.

Jo žvilgsnis tapo mąslus.

– Po daugelio metų grįžau tenai. Kaire verčiausi gydytojo praktika. Pramokau arabų kalbos, – jis nutilo ir pažiūrėjo į Karimą, – ir sužinojau daugiau, negu norėjau žinoti, apie tai, kaip jūs, vyrai, elgiatės su savo moterimis.

Karimo meilė dukrai pasirodė esanti stipresnė už jo savigarbą. Lengviau atsidusau, kai jis nieko neatsakė ir net išraiška neparodė jokių jausmų.

Gydytojas atrodė patenkintas. Matyt, galvojo: štai arabas, kuris nepliaukš niekų, kad moteris reikia laikyti uždarytas skyrium nuo vyrų.

– Ar mūsų dukra pasveiks? Visiškai pasveiks? – paklausė Karimas.

Iš susirūpinusio Karimo balso gydytojas suprato, kad jis myli Mahą. Aš pasislinkau ant kėdės krašto. Širdis taip daužėsi, kad išsigandau, jog sprogs ausų būgneliai.

Gydytojas suglaudė delnus ir ėmė juos trinti, tarsi norėdamas sutepti. Jo žvilgsnis lakstė nuo Karimo prie manęs, didindamas ir taip jau sunkiai pakeliamą įtampą. Vis tokiu pat bejausmiu veidu jis atsakė:

– Ar jūsų duktė pasveiks? Visiškai pasveiks? Kalbėjausi su ja vos vieną valandą, taigi sunku daryti galutines išvadas.

Žiūrėdamas į mano sielvarto iškreiptą veidą pridūrė:

– Tačiau jos atvejis atrodo tipiškas. Gydžiau nemažai mūsų mieste apsilankiusių arabių, kurias ištiko isterija. Jūsų dukra greičiausiai pasveiks, jei duosime jai laiko ir tinkamai prižiūrėsime.

Apsiverkiau ir vyras mane apkabino.

Mahos gydytojas paliko mus vienus savo kabinete.

Tris mėnesius gyvenau Londone, kol psichiatrai tyrė ir gydė Mahą. Kai sužinojome, kad dukrai reikės ilgalaikės medikų priežiūros ir kad išgydyti per kelias dienas jos nepavyks, Karimas ėmė skraidyti į Rijadą ir atgal. Jis būtinai atskrisdavo į Londoną antradieniais ir ketvirtadieniais, dvi savaitės dienas, kai mums buvo leidžiama lankyti dukrą.

Lankydami Mahą elgdavomės kuo taikiausiai, bet jai labiau patiko vaidytis. Atrodė, tūkstantis demonų neleidžia jai kalbėti ramiai ir protingai. Kad ir ką sakydavome ar darydavome, neįtikdavome. Mudu su Karimu nesileidome į jokius ginčus su dukra. Tuomet Maha imdavo ginčytis pati su savimi ir net kalbėdavo dviem balsais! Gydytojai mus patikino, kad ilgainiui Mahos psichika pasitaisys taip, kaip mes net negalime tikėtis.

Kaip mudu meldėmės, kad ta akimirka ateitų!

Tie daug jėgų atimantys apsilankymai išvargino Karimą. Mačiau, kaip mano vyras sensta tiesiog akyse.

– Dabar bent žinau: senėjimas neturi nieko bendra su metų našta, – pasakiau jam vieną vakarą. – Tėvai sensta, kai juos įveikia vaikai, o tai yra neišvengiama.

Karimo akyse sutvisko liepsnelės – pirmą kartą per daugybę dienų pamačiau jose džiaugsmą. Jis kuo rimčiausiai pareiškė su tuo nesutinkąs.

– Jei taip būtų iš tikrųjų, Sultana, tavo daug prisikentęs tėvas būtų seniausias žmogus planetoje.

Patenkinta, kad mano vyras rodo bent šiokią tokią gyvybės kibirkštėlę, nuleidau jo žodžius negirdomis ir švelniai padėjau galvą jam ant peties. Jutau palengvėjimą, kad šeimos tragedija, užuot dar labiau perskyrusi, mus suartino. Tą akimirką priminiau sau, kad nė vienas nėra šventas, ir atleidau vyrui už nuoskaudą, kurią patyriau, kai jis nesėkmingai mėgino įsitaisyti antrą žmoną. Tai nutiko prieš daug metų, mūsų santykiai vėliau susitvarkė, bet iki šiol nedovanojau vyrui už tai, kad šis buvo įsigeidęs atvesti į mūsų namus kitą moterį. Kupina jausmų, kurių jau maniau niekados nebepatirsianti, pasveikinau save ištekėjusią už manęs verto vyro.

Atėjo laikas, kai mudu su Karimu tapome stebuklo liudytojais. Kaip ir tikėjausi, Mahos gydytojas pasirodė esąs genialus ir be galo atkaklus, atsidavęs profesijai žmogus. Įgimtais sugebėjimais jis sutramdė baisiuosius mano dukters demonus. Mažai kam žinomas, bet labai tuo patenkintas, užsirakinęs nykiame nykiausio ligoninės skyriaus kabinete, derindamas medicinos žinias su patirtimi, sukaupta bendraujant su arabėmis, jis pelnė mano dukters pasitikėjimą. Todėl gydytojui pavyko atverti jos žaizdas ir iš drebančių Mahos rankų į paprasto bloknoto puslapius nesulaikomu srautu pasipylė pavydas, neapykanta ir pyktis. Taip atsirado nepaprastas dienoraštis.

Po kelių savaičių, skaitydami vieną iš tų trumpų, bet nerimą keliančių istorijų, – Maha nesivaržydama davė dienoraštį tėvams, – mudu su Karimu pamatėme, kaip giliai dukra nugrimzdusi į šiurpų pasaulį, pranokstantį mudviejų vaizduotę.

GYVENIMAS SAUDO ARABIJOS MIRAŽE,

arba

SVAJONIŲ HAREMAS

Autorė: princesė Maha Al Saud

Tamsiuoju Saudo Arabijos laikotarpiu ambicingos dykumų moterys galėjo tik svajoti apie haremus su daugybe raumeningų vyrų, gamtos dosniai apdovanotų malonumą teikiančiais įnagiais. Šaliai apsišvietus, 2010 metais, kai valdžią paėmė matriarchalinė šeima ir karaliene tapo išmintingiausia moteris, jos paėmė į savo rankas politinę, ekonominę ir teisinę šalies valdžią.

Didžiuliai turtai, sukaupti per 2000 metais naftos paklausos sukeltą milžinišką ekonomikos pakilimą, pakirto Jungtinių Amerikos Valstijų, Europos valstybių ir Japonijos galią. Jos smuko iki trečiųjų šalių, o daugybei Saudo Arabijos ateities kartų buvo užtikrinta gerovė. Turėdamos į valias laiko moterys ėmėsi socialinių problemų, kamuojančių šalį nesuskaičiuojamą daugybę metų.

Menkutė moterų mažuma balsavo, kad būtų panaikinta poligamija – praktika turėti keturis vyrus, tačiau dauguma, prisimindama, kokių negerovių sukėlė šis reiškinys, kai Karalystės sankloda buvo patriarchalinė, pripažino: tokia sistema buvo ne geriausia, kokią galėjai sugalvoti, bet vienintelė tinkama kartėlio pritvinkusioms moterims. Iki tol drausti meilės malonumai dabar prasiskverbė į kiekvienos moters sąmonę, net į lieknutės Saudo Arabijos karalienės dukters Malek.

Malek šoko meilės šokį Šadi, meilužiui, kuriam ji teikė didžiausią pirmenybę. Laikydama tarp lūpų auksinę monetą ji galva kvietė jį dantimis ištraukti pinigą.

Malek buvo švelnių bruožų, nedidutė, rudos odos. Jos meilužis aukštas, stambus, plieniniais raumenimis. Trokšdamas žūtbūt pasiekti savo tikslą – būti paskirtas įtakingiausiu haremo vyru – Šadi aplaižė kiekvieną Malek kūno lopinėlį tiesiog iki skausmo ją įaistrindamas.

Pašėlusiais judesiais Šadi dantimis ištraukė monetą, pakėlė Malek ant rankų ir nusinešė už perregimų jam skirtos haremo dalies užuolaidų. Ten meilužiai prisispaudė vienas prie kito; iškvėpto oro karštis tvilkė jiems veidą, kaklą ir krūtinę. Nekreipdami dėmesio į nieką aplink juodu ėmė bučiuotis.

Malek atsimerkė ir žiūrėjo į ritmingai judantį meilužį. Jos raumenys įsitempė, kai pamatė, kad Šadi bruožai sušvelnėjo ir jis virto moterimi!

Malek susitaikė su neišvengiamybe ir pamilo gražiąją moterį, su kuria dalijosi guolį. Jai teko rinktis: justi aplinkinių baimę ir nepatirti meilės ar būti mylimai ir nepatirti baimės, Malek nusprendė negalinti aukoti meilės.

Taip subtiliai, kad net Makiavelis būtų pavydėjęs, Malek tapo tuo, kuo turėjo būti to meto aplinkybėmis ir atmosferoje.

Nesveikai išbalęs ir suglumęs Karimas padėjo Mahos dienoraštį, atverstą ties šiuo pasakojimu, gydytojui ant rašomojo stalo ir piktai paklausė:

– Ką tai reiškia? – jis mostelėjo į bloknotą. – Sakėte, kad Mahos būklė labai pagerėjo, bet šita rašliava – ne kas kita, kaip beprotės kliedesiai.

Nežinoma nuojauta pakuždėjo, ką atsakys gydytojas, dar jam nė nespėjus prasižioti. Man ėmė trūkti oro, netekau žado; akis aptraukė žydra migla. Gydytojo balsas, rodės, pasiekia mane iš toli.

– Iš tikrųjų viskas gana paprasta, – kuo maloniausiai dėstė Karimui gydytojas. – Jūsų duktė jums sako padariusi atradimą, kad vyrai yra jos priešai, o moterys – draugės.

Karimas vis dar nesuvokė gydytojo žodžių, todėl ėmė nekantrauti.

– Tikrai? Na ir kas?

Gydytojui neliko kitos išeities, kaip kalbėti be užuolankų. Jis išsakė tai, ką aš jau žinojau.

– Prince Karimai, jūsų dukra ir jos draugė Aiša – meilužės.

Mano vyras kelias minutes prarado amą. Kai pagaliau atitoko, teko jį tramdyti ir neleisti prie Mahos tris dienas.

* * *

Musulmonai mokomi, kad meilė ir seksas tarp dviejų vienos lyties atstovų yra smerktini, o Koranas draudžia eksperimentuoti: Nemėgdžiok to, ko nežinai. Saudo Arabijoje meilė ir lytiniai santykiai laikomi šlykščiais net tarp dviejų priešingos lyties atstovų, mūsų visuomenė apsimeta, kad kūniškos meilės nėra. Šioje veidmainiškoje atmosferoje Saudo Arabijos piliečiai, žinodami, ko iš jų laukia visuomenė ir dvasininkija, sako kaip tik tai, ko iš jų ir tikimasi. Ką mes darome – jau visai kitas reikalas.

Mes, arabai, iš prigimties esame geidulingi, tačiau mūsų visuomenė šventeiviška. Sekso tema domina visus, ir Saudo Arabijos valdžią. Ji leidžia milžiniškas pinigus begalei cenzorių samdyti. Šie vyrai sėdi valdiškose kontorose ir ieško, jų manymu, šlykščių užuominų apie moteris ir seksą kiekviename į Karalystę įleidžiamame leidinyje. Retas pro cenzorių rankas praėjęs žurnalas ar laikraštis nesuplonėja keliais ar keliolika puslapių. Geriausiu atveju cenzoriaus rašiklis užtušuoja tik sakinius ar pastraipas.

Ši neregėta įprastos socialinės elgsenos cenzūra daro poveikį visiems mūsų gyvenimo aspektams ir gyvenimui atvykėlių, kurie varžosi su mumis dėl darbo vietų.

Asadas, jaunesnysis mano vyro brolis ir mano sesers Saros vyras, kartą sudarė sutartį su užsienio filmų bendrove sukurti paprastą maisto reklamą vienai Saudo Arabijos televizijai. Tos bendrovės vadybininkas privalėjo laikytis sąraše išvardytų apribojimų. Jie būtų kėlę juoką, jei nebūtų buvę surašyti kuo rimčiausiai. Štai tas sąrašas:

1. Reklamoje neturi būti patrauklių moterų.

2. Filmuojama moteris negali vilkėti kūną apnuoginančių drabužių, tokių kaip trumpi sijonai, kelnės ar maudymosi kostiumėliai. Gali būti rodoma tik veido ir rankų oda.

3. Du žmonės negali valgyti iš vienos lėkštės ar gerti iš vieno puodelio.

4. Neturi būti jokių greitų kūno judesių. (Filmuojama moteris turi sėdėti arba stovėti visiškai nejudėdama.)

5. Vaidinantieji reklamoje negali merkti akies.

6. Bučiuotis draudžiama.

7. Nevalia raugėti.

8. Niekas neturi juoktis, nebent tai būtina produktui parduoti.

Kai tai, kas normalu, draudžiama, žmonės griebiasi iškrypėliškų dalykų. Manau, taip ir nutiko mano dukrai.

Mano tėvynėje religiniai įstatymai draudžia nevedusiems vyrams susitikinėti su netekėjusiomis moterimis. Todėl čia vyrai bendrauja su vyrais, moterys su moterimis. Mes negalime elgtis tradiciškai, todėl tarp tos pačios lyties atstovų tvyro aiškiai juntama seksualinė įtampa. Kiekvienas bent kiek ilgiau gyvenęs Saudo Arabijoje užsienietis įsitikina, kad šalyje be galo paplitę homoseksualiniai santykiai.

Esu dalyvavusi daugybėje koncertų ir renginių, skirtų vien moterims, kuriuose tankiomis skraistėmis ir juodomis abajomis užsidengusios moterys pralaimi atvirai veidą rodančioms, iš jaudulio tirtančioms ir gundomai besielgiančioms gražuolėms. Tvarkingas persikvėpinusių meilės ištroškusių saudoarabių sambūris staiga virsta pašėlusiu vakarėliu, kur dainas apie uždraustą meilę lydi gašlūs šokiai. Mačiau, kaip drovaus veido moterys geidulingai šoka su kitomis, prisispaudusios kūnais, susiglaudusios skruostais. Girdėjau, kaip moterys šnabždasi apie meilę ir skiria slaptus pasimatymus, kol jų vairuotojai kantriai laukia automobilių aikštelėse. Vėliau jie parveš tas moteris pas savo vyrus, kurie tą patį vakarą bus pasidavę kitų vyrų kerams.

Į vyrų elgesį žiūrima pro pirštus, o moterų elgesys, net jų tarpusavio santykiai, dažnai yra kruopščiai reglamentuojami. Tam skirtos įvairiausios taisyklės ir nurodymai. Prieš keletą metų iškirpau žinutę iš vieno Saudo Arabijos laikraščio parodyti seserims. Mane ypač suerzino dar vienas moterims įvestas kvailas apribojimas. Mergaičių mokykloje buvo uždrausta naudotis kosmetika. Neseniai aptikau tą iškarpą išmesdama senus popierius. Žinutėje buvo rašoma:

MOKYKLOJE UŽDRAUSTA KOSMETIKA

Al Raso miesto mergaičių mokyklos direktorius Abdula Muchamedas al Rašidas paragino visas savo vadovaujamos mokyklos moksleives ir darbuotojas nenaudoti kosmetikos, dažų ir papuošalų mokyklos teritorijoje.

Direktorius pareiškė, kad kai kurios darbuotojos ir moksleivės pastaruoju metu buvo pastebėtos vilkinčios perregimais drabužiais, pasigražinusios kosmetika ir apsiavusios aukštakulniais bateliais. Nuo šiol šitaip puoštis draudžiama. Mokinės privalo rengtis vienodai, o mokytojos rodyti joms gerą pavyzdį. Vadovybė nedvejodama griebsis baudžiamųjų priemonių prieš tokius mokyklos taisyklių pažeidimus, pridūrė al Rašidas.

Puikiai prisimenu, ką tąsyk sakiau seserims. Piktai mojuodama iškarpa joms po nosimis šaukiau:

– Žiūrėkit! Matot?! Šios šalies vyrai nori įsakinėti, kokiais batais mums avėti, kokius kaspinus pintis į plaukus, kokia spalva dažytis lūpas!

Nors mano seserys pyko ne taip smarkiai kaip aš, jos niūriai pasiskundė, kad mūsų vyrus apsėdusi manija kontroliuoti kiekvieną mūsų gyvenimo žingsnį, net privačiais laikomus buitinius dalykus.

Nusprendžiau, kad tie fanatiškai pasišovę viską kontroliuoti vyrai, valdantys visą kasdienį mūsų gyvenimą, ir pastūmėjo mano dukrą į moters glėbį! Buvau be galo nusiminusi dėl dukters santykių su kita moterimi ir jų nepateisinau, bet supratau: dėl sunkiai pakeliamų suvaržymų, patiriamų vien todėl, kad gimė moterimi, ji tikėjosi sulaukti paguodos iš kitos savo lyties atstovės.

Dabar, žinodama bėdą, jutau galinti rasti ir jos sprendimą.

Karimas baiminosi, kad Mahos psichikai pakenkė baisūs išgyvenimai. Aš, motina, negalėjau su tuo sutikti. Atsakiau Karimui, kad tai, jog Maha nori atskleisti tamsiausias savo paslaptis žmonėms, kurie ją labiausiai myli, rodo, kaip galima ją išgydyti.

Aš neklydau. Po kelių gydymo mėnesių Maha buvo pasirengusi klausyti motinos. Pirmą kartą pasijuto man artima, norėjo bendrauti ir pro ašaras prisipažino kiek atsimenanti nekentusi visų vyrų, išskyrus tėvą. Kodėl – jai sunkiai sekėsi paaiškinti.

Mane persmelkė kaltė: gal mano pačios nusistatymas prieš vyriškąją lytį persidavė vaisiui, kuriam daviau gyvybę. Galėjai pamanyti, kad duktė buvo įspėta apie nedorą vyrų prigimtį iš anksto, dar gulėdama įsčiose.

Maha prisipažino, kad dėl ilgo tėvų išsiskyrimo ankstyvoje vaikystėje patirta trauma dar labiau pakirto jos pasitikėjimą vyrais.

– Kuo blogas buvo tėvas, kad mums teko nuo jo bėgti? – klausė jinai.

Žinojau, kad Maha turi galvoje tą metą, kai Karimas mėgino parsivesti antrą žmoną. Nenorėdama dalytis žmonos statusu su kita moterimi, pabėgau iš Karalystės, pasiėmusi vaikus iš vasaros stovyklos Jungtiniuose Arabų Emyratuose, ir apsistojau Prancūzijos kaime. Prancūzai yra jautrūs ir užjaučia tuos, kurie pateko į nelaimę, todėl ši šalis man atrodė tinkamiausia mažyliams apsaugoti, kol aš ilgus mėnesius ginčijausi su vyru dėl jo kėslų vesti kitą moterį. Ak, kaip stengiausi apsaugoti vaikus nuo yrančios santuokos ir mudviejų su Karimu išsiskyrimo skausmo!

Paskutinė kvaiša! Aš, motina, dabar žinau: absurdiška tikėtis, kad net menkiausias tėvų nesutarimas neatsilieps vaiko psichikai. Išgirdusi iš Mahos lūpų, kad savo veiksmais ją dar labiau įskaudinau, nes jai į sąmonę ėmė brautis nesveikos mintys, patyriau ligi tol nepažintą sielvartą. Prisiminiau, kokią širdgėlą per mano vyrą teko išgyventi trims mūsų vaikams, ir vėl užsiplieskiau pykčiu.

Maha prisipažino, kad net tada, kai mudu su Karimu užglaistėme nesutarimus ir šeima vėl susiėjo, užsitęsusi nesantaika jau buvo suardžiusi kokoną, kuriuo apgaubti mūsų vaikai jautėsi saugūs.

Kamantinėjama apie santykius su Aiša, Maha prisipažino anksčiau nežinojusi, kad moterys gali mylėti moteris, o vyrai vyrus. Tokia mintis jai nebuvo atėjusi į galvą, kol vieną dieną Aiša parodė jai žurnalus iš tėvo kabineto. Juose buvo daugybė nuotraukų, kuriose gražios moterys mylėjosi viena su kita. Iš pradžių nuotraukos jai darė įspūdį tik dėl to, kad tai buvo nauja, nematyta, bet po kurio laiko Mahai jos ėmė atrodyti gražios. Nuojauta kuždėjo, kad meilė tarp moterų švelnesnė ir ne tokia savanaudiška kaip šiurkšti, valdinga vyro meilė moteriai.

Sužinojau ir kitų nerimą keliančių dalykų.

Prieš susipažindama su mano dukra, Aiša eksperimentavo su daugybe visuomenės tabu, tad nematė nieko bloga šnipinėti savo tėvą, darantį seksualinius nusikaltimus. Taigi mergina išgręžė skylutę sienoje, skiriančioje tėvo kabinetą ir miegamąjį. Pro ją jiedvi su mano dukra stebėjo, kaip Aišos tėvas atima skaistybę vienai mažai mergaitei po kitos. Pasak Mahos, tų mergaičių klyksmai atėmė iš jos bet kokį norą turėti santykių su vyrais.

Ji papasakojo man neįtikimą istoriją. Būčiau palaikiusi ją pramanu, jei dukra nebūtų prisiekusi, kad viską matė savo akimis.

Vieną ketvirtadienio vakarą Aiša paskambino Mahai ir liepė skubiai atvažiuoti. Anot Mahos, mudu su Karimu buvome kažkur išėję, tad ji paprašė vieno mūsų vairuotojų nuvežti ją į Aišos namus.

Aišos tėvas vienu metu atsivedė septynias mergaites. Maha nežinojo, kas jos – laikinos žmonos ar sugulovės.

Mano dukra žiūrėjo, kaip draugės tėvui paliepus mergaitės vaikštinėjo po kambarį nuogos, įsikišusios į užpakalį po didelę povo plunksną. Tomis plunksnomis mergaitės buvo verčiamos vėduoti ir kutenti Aišos tėvui veidą. Per tą ilgą vakarą jis pasimylėjo su penkiomis iš septynių mergaičių.

Vėliau Maha ir Aiša vieną plunksną pasivogė ir drauge žaidė Aišos lovoje – kikendamos viena kitą kuteno. Tada Aiša ir parodė Mahai, kaip moterys gali patirti malonumą viena su kita.

Gėdydamasi savo meilės Aišai Maha verkė mano glėbyje. Pro ašaras ji sakė norinti laimingo, turiningo gyvenimo ir niekam nekristi į akis kaip kokia balta varna.

– Kodėl aš ne tokia kaip Amani? – sušuko ji. – Mudvi iš vienos sėklos, bet užaugome skirtingi augalai! Amani – graži rožė, aš – dygus kaktusas!

Viešpaties keliai man nežinomi, tad neturėjau ką atsakyti dukrai. Laikydama ją glėbyje guodžiau: nuo šiol jos gyvenimas bus kaip gražios gėlės.

Tada sutrikusi dukra uždavė man sunkiausią gyvenimo klausimą.

– Mama, kaip galėsiu kada nors pamilti vyrą, šitiek žinodama apie jų prigimtį?

Nesumojau, ką atsakyti, bet labai nudžiugau: supratau, kad mudu su Karimu turime galimybę pamatyti dukrą pasveikusią. Metas grįžti namo, į Rijadą. Tačiau prieš išvykstant Karimas pasiūlė Mahos psichiatrui britui mūsų šeimos gydytojo Rijade pareigas.

Didžiai nustebome – gydytojas atsisakė.

– Ačiū. Man didelė garbė, bet mano estetiniam skoniui Saudo Arabija nepriimtina.

Karimas nesutriko. Jis prisispyrė atsilyginti gydytojui didžiuliais pinigais ir net mėgino įbrukti pluoštą banknotų žmogeliui į ranką.

Mahos gydytojas griežtai atsisakė pinigų žodžiais, kurie būtų nuskambėję kaip baisus įžeidimas, jei nebūtų buvę ištarti tyliai ir ramiai.

– Brangusis žmogau, prašau to nedaryti. Turtai ir valdžia yra banalūs dalykai, todėl manęs nevilioja.

Su pagarbia baime spoksojau į tą žmogelį – kito tokio neįspūdingo kaip gyva nebuvau mačiusi – ir staiga man toptelėjo atsakymas į Mahos anksčiau užduotą keblų klausimą. Vėliau pasakiau dukrai, kad vieną dieną ji sutiks vyrą, vertą jos meilės ir ištikimybės, nes tokių vyrų esama. Su vienu mudvi susipažinome Londone.

Mums grįžus į Rijadą paaiškėjo, iš kur Maha žino apie juodąją magiją. Kaip ir įtariau, tų dalykų ją išmokė Nura.

Man girdint Maha pasakė tėvui, kad senelė supažindino ją su tamsiu magijos pasauliu. Kai pakišome jai į Abdulos drabužį įvyniotus apdavus, Maha neprisipažino norėjusi pakenkti broliui. Mes nusprendėme, kad dukra jau gavo itin skaudžią pamoką, ir jos nekamantinėjome.

Labiausiai dabar troškau pažvelgti anytai į akis, spjauti į veidą ir išrauti plaukus. Karimas pasielgė išmintingai: suprasdamas, kaip pavojinga leisti man išlieti pritvinkusį pyktį, vienas išvažiavo bartis su motina, neėmė manęs kartu. Aš prikalbinau seserį Sarą apsilankyti mudviejų anytos rūmuose, kai ten ateis Karimas, ir Sara nenoromis sutiko.

Sara atvyko į Nuros vilą kiek vėliau už mano vyrą ir laukė sode, kol jis išeis. Pasak Saros, ji girdėjo Karimą šaukiant ir Nurą maldaujant pasigailėti. Karimas uždraudė motinai lankytis pas jo vaikus be palydovų.

Sara sakė, kad mano vyrui išėjus sode dar ilgai buvo girdėti kupinos nevilties Nuros aimanos.

– Karimai, mylimiausiasis, tu juk mano įsčių vaisius! Grįžk pas savo motiną – ji negali gyventi be tavo meilės!

Sara apkaltino mane esant tokią pat nedorą kaip Nura, nes visa švytėjau iš džiaugsmo seseriai pasakojant, kokia nelaiminga jautėsi anyta. Ta klastūnė tikrai to nusipelnė!

5 Diplomatinė ir karinė konfrontacija, 1956 m. pabaigoje kilusi tarp Egipto iš vienos pusės ir Britanijos, Prancūzijos bei Izraelio iš kitos. Jungtinėms Amerikos Valstijoms, Sovietų Sąjungai ir Jungtinėms Tautoms pavyko priversti Britaniją, Prancūziją ir Izraelį atitraukti karines pajėgas. Kanalas buvo atidarytas laivybai 1957 m. balandį.

Meka

„Ir pranešk žmonėms apie chadžą: jie ateis pas tave

pėsčiomis arba atjos įvairiais sulysėliais (kupranugariais)

iš įvairių tolimiausių tarpeklių.“

• CHADŽAS, 22:27 •

Niekas nesuskaičiuos, kiek dievobaimingų musulmonų žuvo varginančioje kelionėje per Saudo Arabijos dykumas nuo pranašo Mahometo ir pirmos šventos kelionės laikų, bet manoma, kad tūkstančiai. Džiaugiuosi, jog pamaldiems musulmonams nebetenka grumtis su puldinėjančiais beduinų būriais ar net keliauti per Karalystę pėsčiomis ar raitiems ant sulysusių kupranugarių, kad įgyvendintų karštą troškimą įvykdyti vieną iš svarbiausių islamo priedermių – atlikti kasmetę piligrimystę į šventą Mekos miestą. Vis dėlto ši kelionė ir toliau vyksta chaotiškai. Kasmet šimtai tūkstančių maldininkų užplūsta Saudo Arabijos miestus, oro uostus ir kelius prieš chadžą (šventoji kelionė prasideda ir baigiasi zu al chidžą, dvyliktą Hidžros kalendoriaus mėnesį).

Vaikystėje daug kartų atlikau šventą kelionę – motina mane, mažą besijuokiančią mergytę, nešdavosi glėbyje; vėliau nukakdavau į Meką kaip maištinga mergiotė, melsdama savo Dievą išgirsti nelaimingo vaiko maldą ir suteikti dvasios ramybę.

Didžiai nusivyliau, nes po vedybų su Karimu nėkart nepagarbinau Dievo Mekoje per oficialiai skelbiamą chadžo laikotarpį.

Mudu su Karimu ir vaikais atlikdavome umrą – trumpesnę šventą kelionę, į kurią galima leistis bet kuriuo metų laiku, bet nė sykio neprisidėjome prie minių, kasmet švenčiančių chadžą, metą, kai musulmonai sau primena aukos, paklusnumo, gailestingumo ir tikėjimo pamokas. Tai elgesio normos, kurių laikytis reikalauja islamas.

Metams bėgant daugybę kartų tikinau vyrą, kad mūsų vaikai privalo patirti šventos chadžo kelionės jaudulį. Didžiam mano nusivylimui, Karimas niekados nenusileisdavo: girdi, mūsų šeima turi sprukti iš tos velniavos, kuri užverda Saudo Arabijoje per kasmetę šventą kelionę, tada mūsų šalyje susitelkia tokia žmonių tirštymė kaip niekur kitur pasaulyje.

Kaskart, kai prašydavau Karimo paaiškinti, kodėl jis neatlieka chadžo, vyras pateikdavo man daugybę neįtikinamų, dažnai viena kitai prieštaraujančių dingsčių.

Sugluminta tokio jo nusistatymo ir pasiryžusi prisikasti iki esminės priežasties, sykį tyčia parodžiau Karimui, kokie nevykę jo pasiteisinimai, ir prirėmiau prie sienos. Karimas nesumojo, kaip išsisukti iš keblios padėties. Tada be užuolankų pareiškiau savo vyrui, žmogui, tikinčiam Mahometo Dievą, kad, mano galva, jis bjaurisi apeigomis, suteikiančiomis tokį neregėtą džiaugsmą visiems musulmonams. Girdi, kitaip keisto jo elgesio nepaaiškinsi.

Susidėjau rankas ant krūtinės ir laukiau jo atsakymo į šį įžeidžiantį kaltinimą – nepaneigti jo buvo nevalia.

Karimas visas išraudo pasipiktinęs tokiu bjauriu musulmonui kaltinimu. Pritrenktas šitokios pasibaisėtinos minties ėmė dievagotis, kad šventa kelionė jam nesanti šlykšti.

Karimas pasielgė taip, kaip visi išsisukinėjantys vyrai.

– Sultana, tu man įkyrėjai! – sušuko jis ir atsuko man nugarą ruošdamasis išeiti iš kambario, bet aš pribėgau, išskėčiau rankas, kūnu užstojau duris ir pareikalavau paaiškinti konkrečiau.

Surikau, kad tai, ką išgirdau, manęs netenkina, ir kad lauksiu, jei reikės – amžinai, kol jis įtikinamai paaiškins, kodėl kasmet bėga nuo chadžo. Pajutusi Karimo neryžtingumą, ėmiau elgtis neapgalvotai ir šiek tiek pamelavau:

– Kiti jau pastebėjo tavo keistą nenorą atlikti chadžą ir žmonės jau ima plakti liežuviais.

Pamatęs, kad praeis pro mane tik panaudojęs jėgą, Karimas dvejodamas ilgai žiūrėjo man į akis. Mačiau, kad svarsto, ar išmintinga atsakyti į mano klausimą. Vis dėlto apsisprendė: prisitraukė už rankos, paskui uždėjo delnus man ant pečių ir spausdamas juos pasodino ant lovos krašto. Kurį laiką vaikštinėjo iki balkono durų ir atgal, galop nebeištvėrė.

Karimas berte išbėrė prisipažinimą: jaunystėje jis kartą susapnavo labai tikrovišką, siaubą varantį košmarą, kad jį sutrypė chadžijų (šventoje kelionėje dalyvaujančių musulmonų) minia.

Žagtelėjau. Dabar man paaiškėjo keistas vyro elgesys. Nuo pat mudviejų pažinties pradžios Karimui vaidendavosi minios ten, kur jų nebūdavo. Net saujelė žmonių jam atrodydavo didžiausias pulkas. Purčiau galvą – suglumau sužinojusi slaptas vyro baimes, kurių nė nenutuokiau esant. Pasirodo, Karimą baugina minios žmonių, išsirengusių į šventą kelionę!

Aš pati rimtai tikėjau sapnų galia, todėl sutelkiau visą dėmesį į Karimo žodžius. Paniurusi klausiausi jo gyvai pasakojant apie įsivaizduojamą, tačiau bauginantį išgyvenimą miegant.

Mano vyras visas išbalo vaizdingai pasakodamas, kokį jausmą patyrė dusdamas po jį trypiančių religinio įkarščio pagautų tikinčiųjų kojomis. Karimas sakė regėjęs tą sapną dvidešimt trejų ir nuo to laiko sąmoningai vengiąs grūsčių, susidarančių per kasmetę šventą kelionę į Meką.

Karimas buvo visiškai įsitikinęs savo sapną virsiant tikrove, jeigu leisis į chadžą, tad nė nesistengiau įrodinėti, kad tokia aiškiaregiška jo nuojauta neturi jokio pagrindo.

Taigi kaip ir anksčiau mūsų šeima atėjus chadžui išvykdavo iš šalies.

Per 1990 metų chadžą įvyko šiurpi tragedija – daugiau negu pusantro tūkstančio maldininkų buvo sutrypti pėsčiųjų tunelyje Mekoje. Tuo laiku Karimas buvo Paryžiuje. Jis atsigulė į lovą ir drebėjo visą dieną. Paskui pareiškė, kad ši tragedija – dar vienas nepaprastas Dievo ženklas, įspėjantis, kad Karimas negarbintų Jo prie Šventosios mečetės!

Po 1990 metų tragedijos, pasibaigusios šimtų tikinčiųjų mirtimi, perdėta Karimo reakcija į savo sapną ėmė mane erzinti. Pasakiau jam, kad jo baimės nepaaiškinamos protu. Vyro neguodė nei tai, ką tuo metu sakiau, nei ką dariau. Neįtikinau net tada, kai išdėsčiau akivaizdų dalyką: jo sapnas virto tikrove žuvus kitiems. Buvau įsitikinusi, kad tokia pat katastrofa negali pasikartoti.

Tačiau mano argumentai nenuramdė šiurpios Karimo nuojautos. Jis atsakė veikiausiai būsiąs sumindytas įvykus kažkokiai neįprastai tragedijai, jei numos ranka į košmarą ar neseną katastrofą, nes ši, jo manymu, buvusi tiesioginis Dievo perspėjimas.

Per kiekvieną chadžą išties sutrypiama daugiau ar mažiau maldininkų, bet toliau ginčytis su Karimu nebeįstengiau. Vis dėlto man norėjosi išvaduoti jį nuo tos ramybės neduodančios blogos nuojautos ir kankinančių baimių.

Nusiminusi nustūmiau mintį apie šventąją kelionę į tolimiausią sąmonės kertelę, bet ji tebekirbėjo širdyje.

Kai džiūgaudami grįžome iš Londono apglėbę mylinčią Mahą, apėmė didžiulis troškimas atlikti Dievo šlovinimo ritualą drauge su kitais musulmonais. Artinosi chadžas ir aš vėl atsargiai užsiminiau apie tai vyrui – pasiūliau pati nuvežti vaikus į Meką. Mūsų šalies moterys retai keliauja nelydimos vyro, tad pasakiau vyksianti į Meką kartu su seserimi Sara ir jos artimaisiais.

Didžiai mano nuostabai, Karimas palankiai atsiliepė į karštą mano norą atlikti šventą kelionę į Mahometo miestą. Man iš netikėtumo atvipo žiauna, kai vyras atsakė pagalvosiąs, ar nesileidus į kelionę ir jam. Karimas prisipažino vis dar bijąs, kad jį patį gali ištikti nelaimė, bet suprantąs mano poreikį ypatingai atsidėkoti Dievui už brangios dukros sugrąžinimą.

Besikalbėdami apie artėjančią kelionę su Karimo šeimos nariais, gavome perspėjimą iš jo svainio Muchamedo, vedusio jauniausią Karimo seserį Chanan. Pasak Muchamedo, tikimasi, kad švenčiausiajame mūsų mieste Mekoje susiburs per du milijonus tikinčiųjų, tarp jų šimtas penkiasdešimt tūkstančių iš Irano, kuriame gyventojų daugumą sudaro šiitai. Ši šalis kasmet ragina atimti iš karaliaus Fahdo išskirtinę teisę būti švenčiausiųjų islamo vietų globėju.

1987 metais įkarščio pagauti šiitai per kasmetį šventą renginį net surengė audringą protesto akciją. Jie pažeidė Saudo Arabijos įstatymus, išniekino Šventąją mečetę ir pražudė 402 maldininkus. Po dvejų metų Teheranas inspiravo du mirtinus sprogdinimus; vienas žmogus žuvo, šešiolika buvo sužeisti.

Muchamedo nuomone, chadžas virto religinėmis apeigomis, pavojingomis taikiems musulmonams. Visame pasaulyje galvas kėlė radikalieji islamistai; savo politinėms nuoskaudoms išsakyti jie dažniausiai pasirinkdavo švenčiausias musulmonų šventyklas.

Princas Muchamedas, einantis aukštas pareigas Saudo Arabijos Viešojo saugumo tarnyboje, kurios pareiga užtikrinti šalies piliečių ir iš svetur atvykusių musulmonų saugumą, žinojo dalykų, kurių nežino dauguma saudoarabų. Nekreipdamas dėmesio į mano jausmus ir galvodamas vien apie mūsų saugumą Muchamedas pasiūlė mudviem su Karimu palaukti, kol didžioji dauguma maldininkų išvyks iš šalies, ir tada su vaikais atlikti šventą ritualą.

Karimas sėdėjo išbalęs, nekalbus. Žinojau, kad mano vyrui nė kiek nerūpi iraniečių keliamas pavojus – jis baiminosi būti sutryptas keturių milijonų kojų.

Užsispyrusi ir, kaip man įprasta, pasiryžusi pasiekti, ko trokštu, numojau ranka į Muchamedo perspėjimą. Girdi, mano nuomone, po nesenų iraniečių smurto veiksmų iš tos šalies atvykę maldininkai bus taip uoliai tikrinami ir stebimi Saudo Arabijos saugumo tarnybų, kad nekels didelio pavojaus Pranašo pagerbti susirinkusiems tikintiesiems.

– Ne, – rūsčia, susirūpinusia mina atsakė Muchamedas. – Sultana, nepamiršk, kalbame apie fanatikus šiitus, svajojančius nuversti Saudidų vadovaujamą sunitų vyriausybę!

Matydama, kad savo argumentais nepasieksiu tikslo, griebiausi moteriškos taktikos. Šelmiškai paklausiau Muchamedo ir savo vyro, ar tik jie nebus pamiršę, kad, pagal islamo kanonus, jei miršti Mekoje, bemat pakliūni į dangų?

Juodu neįžvelgė mano žodžiuose jokio humoro. Religinis mano argumentas bemaž nepadarė įspūdžio Karimui, bet Mahai stebuklingai pasveikus jam irgi atslūgo nerimas – aš pati to net nesitikėjau. Taigi jis giliai įkvėpė, šyptelėjo ir tarė:

– Sultana, aš nepaisysiu jokių pavojų, jei tik tai suteiks tau dvasinę ramybę. Mudu drauge pasiimsime vaikus ir vyksime į šventą kelionę.

Muchamedas šypsena paslėpė nusivylimą. Aš pabučiavau savo vyrą į skruostą – jis nustebo, – patampiau jam ausų spenelius ir pažadėjau, kad niekuomet nesigailės savo sprendimo.

Muchamedas atrodė pasibaisėjęs mano šitaip atvirai rodoma meile ir sugalvojo kažkokią neįtikimą dingstį išeiti iš kambario. Jauniausioji Karimo sesuo Chanan, prieš kelerius metus ištekėjusi už Muchamedo, mudviem maloniai nusišypsojo ir paprašė nekreipti dėmesio į šventeivišką vyro laikyseną. Iš tikrųjų vienudu su ja Muchamedas esąs be galo mylintis, jausmingas ir dėmesingas vyras.

Garsiai nusijuokiau suabejojusi, ar paslaptingas jų lytinis gyvenimas labai saldus: Muchamedas man visada atrodė griežtas ir santūrus, tad anksčiau mošos gailėdavausi.

Pažiūrėjau į savo vyrą ir pamačiau, kad jis išraudo pagalvojęs apie sesers santuokinį guolį. Man dingtelėjo, kad mūsų tautiečiai vyrai yra pernelyg rimti ir nepakenčiamai šventeiviški, kai reikia rodyti aistrą savo antrajai pusei.

Prisiminusi, jog netrukus keliausime į Meką, dar kartą pabučiavau vyrą. Jaučiausi lyg ant sparnų!

Mudu su Karimu pakvietėme Sarą, Asadą ir jų atžalas lydėti mūsų šeimą į taip seniai lauktą religinę odisėją. Sara nėkart nepraleido chadžo, tad nepaprastai nudžiugo, kad šįmet per šventę mūsų šeima neišvyks į užsienį.

Susijaudinę kūrėme planus po dviejų dienų iš Rijado vykti į Meką.

Pagaliau atėjo kelionės diena. Nuveikti reikėjo labai daug. Pagal planą su Sara ir jos šeima turėjome susitikti Rijado oro uoste septintą vakaro. Iki to laiko kiekvienas šeimos narys privalėjo pasiekti ichramą6 – širdis turi degte degti troškimu atlikti visas šventos kelionės apeigas.

Kai esi ichramo būsenos, nevalia imtis jokių kasdienio gyvenimo darbų. Negalima kirptis plaukų ir nagų, skustis barzdos, kvėpintis, vilkėti apdarais su siūlėmis, skersti gyvulių, reikia susilaikyti nuo lytinių santykių ir vengti tiesioginio vyro ir moters sąlyčio, kol baigsis šventas ichramo metas.

Visi mūsų šeimos nariai pradėjo šventos kelionės apeigas prieš išvykdami iš Rijado. Kiekvienas privalėjome pasiekti tyrumo būseną dar prieš prasidedant seniai lauktai kelionei.

Išgąsdinau savo tarnaitę filipinietę Korą, šluostančią dulkes mano miegamajame, kai įėjusi surikau garsųjį šūkį, kiekvieno maldininko ištariamą atliekant apeigas šventajame Mekos mieste:

– Štai aš, Dieve! Štai aš! Štai aš atėjau vykdyti Tavo nurodymų!

Kai Kora atsitokėjo, linksmai nusiteikusi papasakojau jai apie mūsų laukiančios religinės kelionės reikšmę.

Kora, uoli katalikė, menkai išmanė musulmonų tradicijas, bet, kaip didžiai religinga mergina, suprato, kodėl džiūgauju leisdamasi į šventą kelionę.

Toliau sveikinau Dievą šūksmais, kol Kora šypsodama leido vandenį man į vonią. Lenkdama pirštus skaičiavau užduotis, kurias turiu atlikti. Turiu nusivalyti makiažą, nusiimti visus papuošalus, net auskarus su nepriekaištingais dešimties karatų deimantais, prieš metus dovanotus vyro, – juos retai išsiverdavau iš ausų.

Išsivėrusi auskarus ir padėjusi miegamajame į didelį seifą, kuriame laikau brangakmenių kolekciją, ištisas valandas mirkau karštoje vonioje – simboliškai valiau nuo kūno visus nešvarumus. Mirkdama rengiausi kelionei balsu kartodama Dievo priesaką musulmonams apsilankyti Mekoje: „Ir pranešk žmonėms apie chadžą: jie ateis pas tave pėsčiomis arba atjos įvairiais sulysėliais (kupranugariais) iš įvairių tolimiausių tarpeklių.“ Mečiau iš galvos visas mintis apie šeimą ir save, dėmesį sutelkiau į taiką, ramybę ir meilę savo artimui.

Po ilgos maudynės susisupau į besiūlį juodą apdarą ir užsidengiau plaukus lengva juoda skara. Tada išsitiesiau kniūbsčia ant miegamojo grindų ir pasisukusi veidu į Meką meldžiau Dievą priimti iš manęs chadžo apeigas.

Pagaliau buvau pasiruošusi kelionei.

Su vyru ir vaikais pasimačiau pirmo aukšto svetainėje. Karimas ir Abdula vilkėjo nepriekaištingai baltais plačiais besiūliais apdarais, avėjo paprastais sandalais. Maha ir Amani buvo apsirengusios kuklius tamsius apdarus, dengiančius visą kūną, išskyrus veidus, pėdas ir rankas. Kaip ir aš, skraisčių nebuvo užsidėjusios. „Tikrasis šydas yra vyro akyse“, – teigia Pranašas. Taigi per chadžą moterims draudžiama užsidengti veidus.

Vaikystėje dažnai klausdavau motinos apie keistą reikalavimą dengtis veidą nuo vyrų, bet ne nuo Dievo. Išauklėtą neabejoti vyrų autoritetu motiną glumindavo ir trikdydavo pamatuotas dukters smalsumas, bet visą gyvenimą ji buvo griežtai verčiama paklusti vyrams, tad liepdavo man užsičiaupti ir neatsakydavo į klausimą, kurį ligi šiol laikau visai pagrįstu.

Dabar, žiūrint į nekaltus dukterų veidus, mane užplūdo tie prisiminimai. Apkabinau abi dukras ir irzliai pasakiau:

– Kai vyrai taps tokie pat protingi kaip Dievas, galėsite nusimesti skraistes, kurių taip nekenčiate!

Nesusilaikiau ir mečiau niekinantį žvilgsnį į savo vyrą ir sūnų.

– Sultana! – priekaištingai aiktelėjo vyras.

Mane persmelkė siaubinga mintis: sulaužiau chadžo įžadą! Pasidaviau akimirkos pykčiui, pagalvojau apie žemiškus rūpesčius, kai turiu mėgautis mintimis apie taiką, ramybę ir meilę.

Susigėdusi nesantūraus savo poelgio išbėgau iš kambario paaiškinusi, kad turiu naujai atlikti apeigas.

Karimas nusišypsojo, o vaikai ėmė juoktis. Atsisėdę ant kėdžių ir sofų jie kantriai laukė, kol grįšiu.

Vėl išsitiesiau ant miegamojo grindų ir prašiau Dievą užčiaupti man burną ir padėti iš naujo pasiekti ichramą.

Besimeldžiant į galvą vėl įsėlino liūdnos mintys apie motiną, prieš akis regėjau pikčiurną tėvą, ir ramybė, tokia reikalinga norint pasiekti ichramą, išgaravo. Susiraukiau ir vėl ėmiau melstis nuo pat pradžių.

Pas artimuosius grįžau vos ne ašarodama. Vyras švelniai, su meile pažvelgė į mane. Man pasirodė, kad jis žiūri geidulingai, tad jį aprėkiau ir pratrūkau raudoti. Tada pareiškiau negalinti vykti į chadžą – mano artimieji turės skristi be manęs, nes aš neįstengiu numaldyti savo neramaus, pagiežingo būdo, todėl negaliu pasiekti ichramo.

Karimas davė ženklą dukroms galva – jam mane liesti buvo draudžiama. Maha ir Amani juokdamosi išvilko mane iš kambario ir įstūmė į automobilį – važiuosime į oro uostą.

Mėginau priešintis, bet Karimas mane nutildė. Girdi, apeigas galėsiu pakartoti lėktuve ar mūsų namuose Džidoje, prieš leidžiantis trumpon kelionėn į Meką kitą rytą.

Asadas ir Sara su savo vaikais laukė mūsų karališkajame laukiamajame Karaliaus Chalido tarptautiniame oro uoste. Iš Rijado iki jo keturiasdešimt penkios minutės kelio automobiliu.

Pasisveikinau su seserimi ir jos šeima neištardama nė žodžio. Maha kažką sušnabždėjo mano seseriai į ausį. Ši nusišypsojo parodydama man suprantanti, kodėl užtrukome.

Į Džidą mūsų šeima skrido vienu iš privačių Karimo „Learjet“. Kelionė praėjo ramiai. Suaugusieji galvojo apie Dievą ir savo ketinimus su Juo bendrauti; vyresnieji vaikai patyliukais žaidė, o mažyliai miegojo ar vartė knygeles.

Abejodama, ar suvaldysiu liežuvį, iki pat lėktuvui tupiant, neištariau nė žodžio, o tada jau kalbėjau per daug.

Į Džidos Karaliaus Abdel Azizo tarptautinį oro uostą atskridome jau sutemus. Nudžiugau, kai Karimas liepė pilotui amerikiečiui privažiuoti prie Chadžo terminalo, dar vadinamo Maldininkų terminalu – siurrealistiško palapinių miesto, užimančio apie 50 hektarų plotą. Chadžo terminalas skirtas maldininkams, atskrendantiems iš kitų šalių, bet mes, karališkosios šeimos nariai, galėjome leistis kur tik panorėję.

Prieš kelerius metus Karimas buvo atsivedęs Abdulą į dideles terminalo atidarymo iškilmes, bet nė viena mano dukra nebuvo mačiusi šio įspūdingo statinio vidaus.

Užmiršau pažadą neprasižioti, kol mano kojos palies Mekos gatves, nes pajutau nepaaiškinamą poreikį duoti dukroms pagrindą didžiuotis savo paveldu – nesvarbu, kad tas pasididžiavimo objektas tiesiogiai susijęs su šalies ekonomine gerove.

Iš pradžių kalbėjau tyliai, žinodama, kad taip neįžeisiu Dievo. Paaiškinau dukroms, jog terminalas buvo apdovanotas tarptautine premija už unikalų projektą ir pažangius inžinerinius sprendimus. Užplūdo pasididžiavimas infrastruktūra, kurią sukūrė vos viena saudoarabų karta. Nė kiek nebesigėdydama baisaus protėvių skurdo, kurį kadaise patyriau savo kailiu, užmiršau to meto išgyvenimus ir kitomis akimis pažvelgiau į praeitį. Tai, kas tuomet atrodė nyku ir gėdinga, dabar buvo gražu ir didžiai vertinga. Dingtelėjo: mes, atšiauriame krašte gimę saudoarabai iš genčių, kariaujančių tarpusavyje dėl kupranugarių ir ožkų, tapome rimta ekonomine jėga. Mano pačios giminaičiai išvedė jokių įstatymų nepripažįstančius gentainius iš atšiaurių dykumų ir jie tapo viena turtingiausių tautų pasaulyje.

Vakariečiai nuolat tvirtina, esą mes suklestėjome vien dėl naftos. Mažai kreipiau dėmesį į tokį aiškinimą: juk naftos buvo rasta ir kitose šalyse, bet paprasti jų piliečiai niekados negyveno taip pasiturimai, kaip dabar gyvena visi saudoarabai. Paslaptis – išmintis vyrų, valdančių pajamas, gautas iš mūsų gamtinių išteklių. Nors mačiau daugybę mūsų šeimos vyrų trūkumų (man ypač nepatiko jų požiūris į moteris), pripažinau, kad šį klausimą jie sprendžia protingai ir įžvalgiai, todėl už tai gyriau.

Pamaniau, kad pasitaikė proga įskiepyti pasididžiavimą protėviais tiems, kuriems daviau gyvybę, todėl užsidegiau ir ėmiau kalbėti garsiai. Priminiau vaikams praeities įvykius ir mūsų protėvių beduinų dorybes: drąsą, ištvermę, savikliovą ir išmintį. Prisimindama, kaip skurdo mano tėvai ir kaip prabangiai gyvena jų vaikai bei vaikaičiai – permaina tiesiog stebuklinga, – įsijaučiau ir ėmiau pasakoti šeimos istorijas kupinu dramatizmo balsu, su įtikinamu tikroviškumu.

Pasijutau puikia pasakotoja. Prisiminusi laimingas akimirkas prie savo motinos ir vyresnių tetulių kojų, leidausi į dramatišką mūsų šalies įkūrimo istoriją, bet staiga susigriebiau neturinti klausytojų.

Sara, Asadas ir Karimas skausmingai dairėsi vienas į kitą; visai užmiršau mūsų kelionės tikslą, todėl nesuvokiau, kodėl jie spokso negalėdami patikėti savo akimis.

Žvilgtelėjau į mūsų mažuosius ir skaudžiai nusivyliau: jiems buvo visai neįdomu. Tada suvokiau, kad savo kailiu nepatirtas skurdas nejaudina turtuolių ir kad jaunesnioji Saudidų karta pasidavė entuziazmą slopinančiai didžiulių turtų įtakai. Vaikų visiškai nedomino mintis apie beduinų sėklą, iš kurios jie išaugo. Abdula žaidė trik trak su Saros vyriausiuoju sūnumi, o mažiausieji vaikai stumdė automobiliukus ir sunkvežimiukus, Asado parvežtus iš paskutinės kelionės į Londoną.

Prisiminus mylinčios savo motinos veidą ir širdį gniaužiančius jos pasakojimus apie senelius, kurių nepažinojau, man niežėjo delnai trenkti per ausį tiems abejingiems žmogeliukams, taip seniai mirusių dvasingų asmenybių palikuonims. Apsidairiau, kurį galėčiau užsipulti, ir kai buvau betiesianti pirštus įgnybti Abdulai į ranką, sutikau Saros žvilgsnį. Ji be garso, vien lūpomis ištarė žodį ichram.

Aš vėl pamiršau, kur išsiruošiau! Pavėluotai pamaniau, kad apeigas dar kartą atliksiu nusigavusi į savo namus Džidoje. Mintimis vėl nuklydau į praeitį ir ašaros nevalingai pasipylė pagalvojus apie ištvermingus, narsius protėvius, kurių nebepamatysime. Sara švelniai man nusišypsojo parodydama, kad man atleidžia, ir supratau, jog brangiausioji mano sesuo žino, ką galvoju, ir dovanoja man už nusižengimą.

Prisiminiau labai taiklų posakį: „Mes neverksim, verks tik mūsų akys.“ Mane nuliūdino, kad mano artimieji sugeba ištrinti iš atminties mirusius artimuosius.

– Tie, kurie jums atrodo mirę, man gyvi! – jausmingai sušukau.

Artimieji apstulbę pažiūrėjo į mane – visi, išskyrus Karimą. Šis nesusivaldė ir pratrūko juoku. Sužaibavau akimis, kai šis šluostydamasis juoko ašaras popierine nosine kažką suniurnėjo Asadui apie moterį, kurią vedė. Mėginau nugirsti, bet nepavyko.

Norėdama nusiraminti nukreipiau dėmesį į dukras. Bent jau jos puse ausies klausėsi mano pasakojimo.

Maha menkai mane paguodė. Jai Europa ir Amerika viskuo patiko labiau negu Saudo Arabija. Nekreipdama dėmesio į pagyrūnišką pasakojimą apie mūsų šeimos istoriją, ji ėmė įnirtingai peikti terminalą: kaip kam nors galėjo šauti mintis suprojektuoti oro uosto terminalą kaip palapinę?

– Kurių galų knaisiotis po praeitį? – irzlokai suniurnėjo ji. – Juk dabar dvidešimtas amžius.

O štai Amani pakerėjo prožektoriai, pritvirtinti ant aukštų stulpų. Jie stulbinamai apšvietė šį inžinerijos stebuklą ir mergaitė net suspigo iš pasigėrėjimo.

Norėdamas pasipuikuoti žiniomis apie terminalą Abdula žvilgtelėjo į jauniausiąją seserį ir nerūpestingai pareiškė, kad terminalo stogo audeklui plotu neprilygsta jokio kito statinio uždangalas pasaulyje, bet šiuo metu kuriami planai Medinoje uždengti dar didesnę erdvę.

Amani, mano jautriausias vaikas, spustelėjo man delną ir meiliai šypsodama tarė:

– Mamyte, ačiū, kad atsivedei mus čionai.

Nudžiugusi žvilgtelėjau į dukrą. Ne viskas prarasta!

Kas galėjo žinoti, kad kelionė, surengta su tokia dorybinga mintimi ir noru padėkoti Dievui už vyresniajai dukrai grąžintą protą, padarys tokį ilgalaikį poveikį mano mažiausiajai atžalai Amani ir turės tokių ilgai neužsimiršiančių katastrofiškų padarinių jos motinai ir tėvui?!

6 Būsena, kurią turi pasiekti musulmonas prieš atlikdamas chadžą ar umrą.

Amani

Meka – „palaimintoji“, dar vadinama Um al Kura – „Miestų motina“,

yra vieta, į kurią penkis kartus per dieną melsdamasis veidu pasisuka

kiekvienas musulmonas. Milijonai musulmonų turi gyvenimo tikslą –

bent kartą nukeliauti į Meką atlikti chadžo. Nemusulmonams miestas

griežtai uždraustas; kitatikiai be galo kremtasi dėl to, ko netenka,

ir nori sužinoti, ko jame esama. Aš, saudoarabas, Dievo buvau

asmeniškai išrinktas ginti tikrojo tikėjimo, prasidėjusio

švenčiausiajame pasaulio mieste, esančiame mano šalyje.

• ŠITAIP AUTOREI SENYVAS SAUDO ARABIJOS BEDUINAS

AIŠKINO, KODĖL JO TAUTIEČIAI YRA DIEVO IŠRINKTA TAUTA •

Džiugiomis akimirkomis, kai pasaulį išvydo Amani, mano sesuo Sara irgi kentė skausmus: ji pagimdė antrą vaiką – dukrą. Jinai su vyru Asadu pavadino ją Našva – neregėtu džiaugsmu. Amani atnešė palaimą į mūsų gyvenimą, Našva, rėksminga, bjauraus būdo mergaitė, dažnai keldavo sumaištį laiminguose Saros ir Asado namuose.

Dažnai patyliukais klausdavau Karimo, ar tik nebus atsitikęs baisus nesusipratimas: gal iš tikrųjų Amani yra Saros ir Asado vaikas, o Našvos gyslomis teka mudviejų kraujas, nes būdu Našva stebėtinai panaši į mane. Kita vertus, gražiu veidu ir vidine ramybe Amani stulbinamai panaši į savo tetą Sarą.

Gal gimdyklos personalas netyčia supainiojo mūsų dukras? Jiedvi gimė vienuolikos valandų skirtumu, bet mudviem su Sara buvo skirti gretimi karališkieji apartamentai, tad man atrodė visai tikėtina, kad kūdikiai galėjo būti supainioti. Metams bėgant Karimas daug kartų mėgino numaldyti mano baimę pateikdamas bereikšmius statistinius duomenis, įrodančius, kad kūdikiai netyčia sukeičiami itin retai. Tačiau kassyk žiūrint į tobulą savo dukrą man kyla baisi mintis, kad ji ne mano.

Amani, uždaro, liūdno būdo mergaitė, knygas visada vertino labiau už žaislus ir nuo mažų dienų noriai studijavo meną ir gimtąją kalbą. Kitaip negu jos vyresnė sesuo Maha, Amani bemaž nekeldavo triukšmo ir spinduliavo namuose rimtį ir meilę.

Jautrios sielos Amani kerėjo mane labiau negu vyresni jos brolis ir sesuo, bet man derėjo atkreipti dėmesį į nelengvą jos būdą ir ypač į slepiamą atkaklumą. Dėl nerimą keliančio potraukio gyvūnams dukra dažnai įsiveldavo į vaidus su kitais šeimos nariais. Jaunatviškas jos atsidavimas visiems gyviems padarams kirtosi su šalies vyrų aistra medžioti ir žudyti. Abdula su tėvu džiugiai prisidėdavo prie kitų karališkųjų pusbrolių per medžiokles dykumoje, kur automatais guldydavo gazeles ir kiškius pasišviesdami galingais prožektoriais, pritvirtintais prie tam tyčia įrengtų visureigių ir pikapų. O Amani įsėlindavo į tėvo medžioklės kambarį, išslapstydavo šaudmenis, sėkmingai išardydavo ginklus ir sumesdavo brangius šautuvus į šiukšliadėžes. Dėl karštos meilės gyvūnams Amani mielai aukojo šeimos darną.

Šis žmogiškas, bet nerimą keliantis bruožas išaiškėjo jau nuo mažumės. Dėl aistringo Amani potraukio po mūsų stogu knibždėjo daugybės rūšių, dydžių ir spalvų benamių gyvių.

Kitaip negu vakariečiai, dauguma arabų nelabai mėgsta gyvūnus, tad mūsų miestų gatvėmis laksto išbadėję, žaizdoti šunys ir katės. Nuo dvidešimto amžiaus devintojo dešimtmečio pradžios Saudo Arabijos valdžia uoliai laikosi politikos gaudyti tuos benamius gyvūnus, išvežti į dykumą ir palikti ten lėtai, skausmingai baigčiai. Vis dėlto daug gyvūnų pergudrauja žudikus ir randa saugų prieglobstį pas jautrios sielos žmones.

Supratau Amani troškimą saugoti skriaudžiamus gyvūnus ir jai prijaučiau, bet Karimas ir kiti namiškiai piktinosi, kad mūsų valdos tapo benamių padarų prieglauda. Amani nesitenkino išgelbėjusi jiems gyvybę – ji popino tuos pamestus gyvūnus, tarsi jie būtų itin retų ir brangių veislių, o kai jie nugaišdavo, su iškilmingomis laidotuvių apeigomis užkasdavo mūsų sode. Gyvus benamius išdresuodavo taip, kad šie tapdavo kambariniais padarėliais ir visur sekiodavo paskui šeimos narius ne tik lauke, bet ir namuose.

Man dažnai kildavo mintis, kad Amani gyvūnai rūpi labiau negu artimieji, tačiau, kaip motinai, sunkiai sekėsi bausti ar varžyti atžalas, tad nieko nesakiau Amani dėl tos nelemtos keistenybės.

Karimas nusamdė du jaunus tailandiečius valyti ir dezinfekuoti gyvūnų išmatas ir dresuoti šunis, kad šie būtų klusnūs. Mes net įsteigėme savo valdoje nedidelį zoologijos sodą, atitvėrėme jam nemažą plotą ir nupirkome daugybę egzotiškų gyvūnų, kad patenkintume Amani poreikį kolekcionuoti ir lepinti padarėlius. Karimo nurodymu siena buvo apjuostas nemažas plotas šalia zoologijos sodo Amani benamiams ir jis liepė dukrai neišleisti jų iš aptvaro. Tačiau Amani išliejo daug ašarų, ir Karimas nenoromis sutiko, kad ji atsirinktų dešimt mėgstamiausių kačių ir šunų – jie bus įleidžiami į mūsų namus, kiemą ir sodą.

Nepaisydama visų šių pastangų, mūsų dukra ir toliau dairydavosi benamių gyvūnų gatvėse ir tie padarai neišvengiamai atsidurdavo pas mus.

Kartą grįžęs namo Karimas išvydo keistą reginį: užklupo tris mūsų kaimynų tarnus filipiniečius, perduodančius maišą su penkiomis katėmis vienam mūsų zoologijos sodo prižiūrėtojui tailandiečiui. Jis užsipuolė filipiniečius; šie iš baimės neteko žado ir tik padavė jam skrajutę. Joje buvo rašoma, kad mūsų šeima sumokės šimtą rialų už kiekvieną benamį šunį ar katę. Karimas neapsakomai įsiuto. Jis pagrasino tailandiečiams atleisti iš darbo ir jie prisipažino, kad Amani liepė jiems prilipdyti skrajutes prie kaimyninių rūmų ir vilų sienų. Be to, jiedviem buvo liepta vaikščioti po gretimas gatves, gaudyti šunis ir kates ir nešti juos Amani. Mūsų dukra prisaikdino vyriškius tylėti. Juodu Karimo buvo nusamdyti patarnauti mūsų dukrai, tad jos paslaptį saugojo.

Karimas liepė suskaičiuoti benamius. Sužinojęs, kad šeria per keturiasdešimt kačių ir dvylika šunų, jis nualpo. Atsitokėjo negreitai. Atsistojęs išėjo iš namų, nė nežvilgtelėjęs į artimuosius, neištaręs nė žodelio. Girdėjome, kaip sucypia jo automobilio padangos jam nurūkstant. Jis nesirodė namie dvi dienas ir tris naktis. Vėliau sužinojau, kad tą laiką jis gyveno pas tėvus. Iš plepių tarnų sužinojau Karimą pasakius priblokštiems tėvams, esą jam reikia kelių dienų atvangos nuo gyvenimą jam kartinančių moterų, antraip jis bus priverstas uždaryti mus į psichiatrinę gydyklą.

Kol Karimo nebuvo namie, nusprendžiau turinti sugalvoti, kaip atpratinti dukrą nuo to perdėto rūpesčio gyvūnais. Pastebėjau daugybę keistų dalykų, kurie ligi tol prasprūsdavo man pro akis. Pasirodo, tos geros keturios dešimtys kačių buvo šeriamos šviežiomis žuvimis iš Raudonosios jūros, o tuzinas šunų vaišindavosi gurmaniškomis mėsomis iš brangios mėsinės, gaunančios prekes iš Australijos. Pinigus Amani imdavo iš dėželės virtuvėje, į kurią kas savaitę tarnams buvo pridedama banknotų šeimos pirkiniams. Mūsų kasdienės išlaidos yra milžiniškos, tad sąskaitininkas neapsižiūrėjo, kokias sumas gyvūnams paimdavo Amani. Sužinojusi, kad Amani išleidžia krūvą pinigų narveliuose laikomiems paukščiams pirkti vien tam, kad juos paleistų, ne juokais pagrasinau dukrai nuvesianti pas psichiatrą. Tada ji kuriam laikui kiek atitolo nuo gyvūnijos pasaulio.

Kuo aiškiausiai prisimenu vieną dramatišką įvykį, susijusį su mano broliu Ali. Šis nuolat skųsdavosi Amani augintiniais. Jis bambėdavo man, girdi, joks save gerbiantis musulmonas negali įkelti kojos į mūsų namus, nes bijo, kad kur nori slampinėjantys gyvūnai gali juos apteršti. Matyt, neslepiama Ali antipatija gyvūnams paveikė Amani be galo mylimų padarų psichiką, nes šunys dažniausiai pasislėpdavo krūmuose, kol mano brolis pereidavo sodą.

Ypač man įstrigo vienas incidentas. Ali trumpam užsuko pas mus. Vos įėjęs pro vartus, jis stabtelėjo norėdamas liepti mūsų tarnui nuplauti jo automobilį, kol jis svečiuosis mūsų rūmuose. Jam bekalbant, vienas iš Amani mylimiausių šunų, vardu Napoleonas, nusprendė pakelti koją virš ką tik išskalbto Ali tobo. Tuščiagarbis Ali, mėgstantis pasipuikuoti gražia, nepriekaištinga išvaizda, iš įniršio neteko amo. Jis žiauriai suspardė vargšą gyvūną, kol atbėgo Amani ir jį išgelbėjo. Mano duktė taip įsiuto, kad puolė dėdę ir ėmė kumščiais tvatinti jam per rankas ir krūtinę.

Apšlapintas šuns, apkultas dukterėčios Ali tuoj pat paliko mūsų namus šaukdamas išsišiepusiems tarnams, kad visiška beprotė jo sesuo, negana to, dar prigimdė pamišėlių vaikų, kuriems gyvūnų draugija mielesnė negu žmonių!

Nuo tos akimirkos Amani ėmė nekęsti Ali taip pat smarkiai, kaip savo bejausmio brolio vaikystėje nekenčiau aš.

Pagal musulmonų tikėjimą šuo laikomas nešvariu padaru – dėl to Ali dar labiau įniršo ir pasidygėjo. Islame nurodyta: jei šuo lakė iš kokio nors indo, jį reikia išplauti septynis kartus, pirmą – vandeniu, sumaišytu su dulkėmis.

Ali – vienintelis mano brolis. Nors mudu ir toliau audringai vaidijamės, jis tebebendrauja su mano šeima. Karimas privertė Amani paskambinti dėdei ir atsiprašyti, bet po nutikimo su Napoleonu Ali nesirodė mūsų namuose daugiau kaip du mėnesius. Kai pagaliau jo pyktis ir gėda atlėgo, vėl pas mus apsilankė, bet pirma paskambino ir liepė tarnams uždaryti Napoleoną.

Baiminausi Amani pykčio, nes žinojau jį lengvai galint vėl prasiveržti, todėl nudžiugau, kai Ali apsilankius duktė kaip šeimininkė įėjo į svetainę ir pasiūlė dėdei stiklinę ką tik išspaustų greipfrutų sulčių.

Ali lengviau atsiduso matydamas, kad incidentas pamirštas, ir prisipažino esąs ištroškęs.

Pastebėjau, kokia Amani panaši į Sarą, ir švytėjau iš pasididžiavimo, kai gražioji mano duktė padavė Ali stiklinę sulčių ir lėkštę sausainių su migdolais. Ji elgėsi tiesiog nepriekaištingai. Linksmai nusišypsojau ir pamaniau, kad reikės nupirkti jai kokią ypatingą dovaną, kai kitą kartą eisiu apsipirkti.

Ali pritariamai šyptelėjo ir pareiškė, kad vieną dieną kokiam nors vyrui pasiseks, nes jį padarys laimingą Amani. Ali išėjus radau dukrą savo kambaryje juokiantis taip garsiai, kad iš visų kampų sulėkė tarnai pasmalsauti, kas ją taip pralinksmino.

Amani pareiškė apstulbusiai auditorijai, kad jos dėdė gėrė sultis iš stiklinės, kurią švariai išlaižė pulkas jos priglaustų gyvūnų! Prieš įpildama sulčių dėdei, ji iš tos stiklinės lakino savo globotinius šaltu vandeniu! Negana to, davė Napoleonui aplaižyti keletą sausainių prieš vaišindama jais Ali!

Tarnai patenkinti šypsojosi, nes Ali jie nemėgo.

Stengiausi atrodyti rūsčiai ir susilaikyti nesijuokusi, bet lūpos manęs neklausė ir veidas ėmė tirtėti. Nutraukiau motiniškų pamokymų tiradą, apkabinau dukrą ir ėmiau nesuvaldomai kvatoti.

Pirmą kartą man sužibo viltis, kad ji vis dėlto yra mano kūnas ir kraujas.

Dabar žinau: man derėjo išbarti dukrą už poelgį, kuris būtų sukėlęs Ali širdies smūgį, jei brolis būtų sužinojęs tiesą, bet aš sunkiai tramdžiau piktdžiugą. Kai juokdamasi papasakojau, kas nutiko, Karimui, jis taip pasibaisėjo mano linksmybe, kad supratau savo vyrą baiminantis, ar tik jo artimieji nebus išprotėję.

Mano pasakojimas perpildė Karimo kantrybės taurę. Virdamas musulmono pykčiu dėl iškrėsto pokšto ir nuogąstaudamas dėl Amani nesveiko rūpinimosi gyvūnais, jis pareiškė, esą tų padarų gausa mūsų namuose trukdo jam gyventi. Jis pareikalavo, kad mudu susėstume ir atvirai pasikalbėtume su dukra apie šią jos maniją.

Nespėjus man nieko atsakyti, Karimas per namų vidaus telefoną liepė Amani tuoj pat pas mus ateiti.

Dukters mudu su Karimu laukėme miegamojo poilsio kampelyje.

Kai Amani žvitriai ir grakščiai įlėkė į kambarį, juodos jos akys smalsiai spindėjo. Nespėjus man prabilti, Karimas be užuolankų paklausė:

– Sakyk man, Amani, kokį tikslą turi gyvenime?

Amani nedvejodama vaikiškai ramiai atsakė:

– Išgelbėti visus gyvūnus nuo žmogaus.

– Gyvūnų gelbėjimas tėra išpaikintų turtingų europiečių ir amerikiečių pomėgis, – piktai atšovė vyras, pažiūrėjo į mane, tarsi dėl visko būčiau kalta, ir tarė: – Sultana, maniau, tavo vaikas bus išmintingesnis.

Amani apsiašarojo ir paprašė leidimo išeiti.

Mano vyras nesmagiai jausdavosi, kai moterys verkdavo, todėl nusprendė nebesišaipyti.

– Amani, kokie padariniai laukia tavęs, tavo šeimos, kai išgelbėsi visus gyvūnus? – kuo rimčiausiai paklausė jis.

Amani kiečiau sučiaupė lūpas ir įsmeigė žvilgsnį į tolį. Kurį laiką tylėjo, bet pamažu mintimis grįžo į tikrovę. Neįstengdama žodžiais išreikšti minčių, ji tik žiūrėjo į tėvą ir traukė pečiais.

Karimas elgėsi išmintingai – nesmerkė jos karštos meilės gyvūnams. Jis tik paaiškino, kad žmogui reikia turėti kokį didesnį tikslą gyvenime, ką nors kurti ir įkvėpti aplinkinius. Jis priminė Amani, kad ji gali daryti gera keturkojams, bet tuo pat metu spartinti civilizaciją.

– Civilizacijos pažangos privalo siekti tie, kuriuos skriaudžia mūsų visuomenė, nes tik nepatenkinta, netobula žmonių bendruomenė stengiasi tobulinti visuomenę, kurioje gyvena.

Jo žodžiai Amani sukėlė pašaipą. Ji pakeltu balsu uždavė tiesmuką klausimą:

– Saudo Arabijoje? Ką gali padaryti moteris, kad kas nors pasikeistų šioje šalyje?

Duktė pažiūrėjo į mane tikėdamasi pritarimo.

Jau buvau bepradedanti ginčytis su Karimu, bet jis užbėgo man už akių. Rodydamas į mane jis pasakė dukrai, kad aš, Saudo Arabijoje niekam nežinoma moteris, nedykaduoniavau, nesėdėjau susidėjusi rankas, nors kaip karališkosios šeimos narė galėjau taip gyventi. Aš gavau išsilavinimą ir savo žinias pritaikiau kovodama už moterų teises. Jis pridūrė, kad vieną dieną moterys įgys daugiau teisių ir darys įtaką ne vien savo šeimų gyvenime.

Apstulbinta vyro žodžių bemaž neturėjau ką pridurti. Iki šiol jis dar nė karto nepritarė mano siekiams išlaisvinti moteris.

Po ilgiau negu valandą trukusio pokalbio Amani pažadėjo tėvui pasistengsianti matyti ne vien savo gauruotus draugus ir rasti kitą, ne mažiau įdomų gyvenimo tikslą.

Amani, virtusi meiliausiu vaiku, koks tik galėjo būti šiame pasaulyje, pabučiavo mus linkėdama labos nakties ir pasakė turinti daug apie ką pagalvoti. Uždarydama kambario duris ji atsigręžė, padovanojo mums įstabią šypseną ir tarė:

– Aš myliu tave, tėtuk, ir tave, mamyte.

Nejučia prisiminėme, koks nekaltas vaikas tebėra mūsų jaunėlė dukra.

Karimas pareiškė, kad pokalbis nepaprastai pavyko. Susijaudinęs jis mane apkabino ir išpasakojo, kokias svajones puoselėjąs dėl dukrų ir sūnaus ateities. Girdi, jeigu būtų jo valia, „visi absurdiški moteris varžantys apribojimai išnyktų, lyg mostelėjus burtininko lazdele“. Jis spragtelėjo pirštais parodydamas, kaip lengvai tai įvyktų, ir švelniai į mane pažiūrėjo.

Man kilo ciniška mintis: kas geriau už mylimą dukrą gali priversti vyrą reikalauti permainų neteisingame pasaulyje?

Ilgėjausi ramybės – namuose su trim nenuoramomis vaikais jos sunkiai galėjai tikėtis, bet Karimas man prižadėjo, kad dabar, kai Amani tikrai atsitokės nuo meilės gyvūnėliams, greitai jos sulauksime.

Netrukus prasidėjo Persų įlankos karas, vėliau Mahai visiškai pakriko psichika. Per šį įtemptą laikotarpį nebuvo kam padėti sutrikusiai, vienišai Amani rasti naują, svarbesnį gyvenimo tikslą.

Dabar, prisimindama, su kokiu užsidegimu Amani griebdavosi ją dominančių dalykų, suprantu, kad aš, moteris, išmananti filosofiją, taigi sugebanti kritiškai vertinti esminius žmonių įsitikinimus, privalėjau įžvelgti jauniausio savo vaiko bruožus, kurie dažnai būdingi fanatikams – baisiems žmonėms, lengvai užsikrečiantiems kraštutinėmis pažiūromis.

Suvokdama, kokia ryžtinga ir rimta buvo mano dukra, priekaištauju sau, kad pasiėmiau tą imlų įspūdžiams ir kiek sutrikusį vaiką į chadžą, tikėjimo dvasia labiausiai persisunkusį renginį. Mat Amani buvo vos keturiolika, o tokio amžiaus paaugliai maištingiausi.

Per mūsų šventą kelionę į Meką įvyko viena keisčiausių permainų mūsų šeimos istorijoje ir mudu su Karimu stebėjome, kaip vos ne akies mirksniu gana abejinga religijai Amani virto bauginamai dievobaiminga musulmone. Rodos, nieko nedariau, tik kaip motina, besirūpinanti dukra, rodžiau jai jos paveldo šaltinį. Tačiau atrodė, tartum Amani protą būtų užvaldžiusi kažkokia kilnesnė vizija, paslaptis, glūdinti jos širdies gelmėse ir pernelyg intymi, kad būtų galima atskleisti motinai ar tėvui.

Atskridę į Džidą, ryte trumpą atstumą nuo to miesto prie Raudonosios jūros iki švenčiausio islamo miesto, Pranašo Mahometo gimtinės Mekos, įveikėme limuzinu su oro kondicionieriumi. Netvėriau džiaugsmu, nes į chadžą leidausi su mylimiausiais šeimos nariais. Mėginau susikaupti maldai, bet susigriebiau spoksanti pro automobilio langą ir galvojanti apie senovės laikus, kai begalė tikinčiųjų atkakdavo kupranugarių vilkstinėmis ar basomis sliūkindavo nelygiomis uolėtomis plynėmis trokšdami atlikti vieną iš penkių kertinių islamo priedermių.

Man žūtbūt reikėjo išlieti širdį Karimui ir vaikams, bet pamačiau, kad visi paskendę mintyse apie Dievą ir savo ryšį su Juo. Maha sėdėjo užsimerkusi, Abdula sukiojo tarp pirštų rožinio karoliukus. Karimo žvilgsnis atrodė tuščias; vyliausi, kad jis vėl neišgyvena jaunystėje regėto košmaro, kaip buvo negyvai sutryptas per chadžą. Pasilenkiau prie jo ir mėginau sugauti žvilgsnį, bet jis vis suko akis į šalį. Amani buvo nugrimzdusi į apmąstymus ir man pasirodė, kad jos veidas liepsnoja.

Patenkinta jai nusišypsojau ir patapšnojau per ranką, manydama padariusi daug gera – subūrusi šeimą šiam šventam renginiui.

Netrukus atvažiavome į miestą Abraomo slėnyje, iš rytų, vakarų ir pietų juosiamą kalnų virtinių. Meka įsikūrusi raižytoje, ištisai granitu nuklotoje vietovėje, bet šis senovės miestas visiems musulmonams yra gražiausias.

– Štai aš, Dieve! Štai aš! – sušukau.

Priešais Mekos Šventąją mečetę mus pasitiko specialiai paskirtas gidas. Kalbant maldas jis bus mūsų imamas – dvasios ganytojas. Mudvi su Sara likome su savo dukterimis, Karimas ir Asadas nusivedė mūsų sūnus. Lipdamos marmuriniais Šventosios mečetės laiptais, girdėjome kitus tikinčiuosius meldžiantis. Kaip ir visi prieš įeidamos į mečetę nusiavėme batus.

Visi musulmonai žino, kad Pranašas visada eidavo pasisukęs dešine kūno puse, todėl pro Taikos vartus žengdama į Šventosios mečetės kiemą nepamiršau pirma statyti dešinę koją. Kieme sėdėjo daug maldininkų, beveik visi tylomis skaitė.

Tada pasigirdo muedzino kvietimas melstis. Sara, aš ir mūsų dukterys atsistojome už vyrų rengdamosi kalbėti maldą. Esu iš karališkosios šeimos, bet Dievo akimis nė kiek ne geresnė už neturtingiausią musulmoną. Vos baigusios melstis pasukome prie Kaabos. Ji stovi Šventosios mečetės viduryje. Mūsų Korane rašoma: „Pirmi Dievo namai, pastatyti žmonėms, yra Mekoje. Kaabos kampe įmūrytas Juodasis akmuo. Jį pagerbė Pranašas Mahometas. Mums sakoma, kad Pranašas padėjo jį atridenti, kad būtų įmūrytas į Kaabą.“

Netrukus mudvi su seserimi ir dukromis ėmėme eiti ratu aplink Kaabą. Būtina laikytis į dešinę nuo Kaabos ir giedoti: „Dievas yra be galo didis. O Dieve, duok mums gera šiame žygyje ir aname gyvenime ir apsaugok mus nuo pragaro liepsnų kančių!“

Labai nustebau pamačiusi Amani verkiant. Tarp šūksmų girdėjau ją prašant Dievą padėti jai atsisakyti karališkos prabangos ir įgyti daugiau jėgų žmogaus nedorumui naikinti. Ji maldavo Dievą padaryti galą visoms žmonijos nuodėmėms ir pašalinti visas pasaulio negeroves. Amani užvaldė religiniai jausmai, jos akys paraudo; kai švelniai, su meile prisiliečiau prie Ibrahimo stoties, irgi esančios Šventojoje mečetėje, ji visai nekreipė į tai dėmesio. Nenuleidau akių nuo Amani net ir tada, kai kniūbsčia garbinau Dievą.

Netrukus nuėjome prie Zamzamo šaltinio ir Mas’a, dar vadinamos Lakstymo vieta.7 Mano šeima pastatydino ten kondicionieriais vėsinamą galeriją, kad maldininkų karštoje Saudo Arabijos dykumoje neištiktų saulės smūgis. Vyrai čia bėga, moterys eina. Atsigėriau Zamzamo vandens iš čiaupo, uždengto marmuriniu skliautu. Kai buvome beeiną nuo šaltinio, maldininkų minioje kilo garsus sąmyšis.

Pagauta smalsumo priėjau prie būrelio musulmonių iš Indonezijos ir angliškai paklausiau, ar žino, kas jį sukėlė.

– Taip! – atsakė viena.

Pasirodo, trys vyrai pargriuvo ir minia ėmė juos trypti; du iš jų buvo sumindyti negyvai! Man atėmė žadą. Galvoje sukosi vienintelė mintis – mano vyras Karimas. Nejaugi jo košmaras vis dėlto virto tikrove?!

Atlėkiau prie sesers ir mūsų dukrų paklaikusiomis iš siaubo akimis. Ėmiau vapėti be jokio sąryšio. Sara papurtė mane už pečių ir liepė paaiškinti, kas nutiko.

– Karimas! Girdėjau, keli vyrai buvo užtrypti. Man baisu, kad Karimas žuvo!

Pamaniusios, kad mačiau lavoną, mano dukros ėmė aimanuoti. Sara pakeltu balsu paklausė, kodėl nusprendžiau, kad Karimas gali būti tarp žuvusiųjų.

– Sapnas! – atsakiau jai. – Karimas regėjo košmarą, kad buvo užtryptas Mekoje! Dabar keli vyrai buvo sumindyti negyvai ten, kur žmonės jį matė paskutinį kartą.

Sara, kaip ir aš, įsitikino, kad daugelio dalykų gyvenime mums neįmanoma suprasti ir kad jį veikia daug nepaaiškinamų jėgų. Taigi ji irgi susirūpino, tik nepuolė į isteriją.

Jau norėjome pasidalyti į tris grupes ir leistis ieškoti savo vyrų, bet pamatėme pro minią nešamus dvejus neštuvus su baltomis paklodėmis uždengtais lavonais. Pasileidau kiek kojos įkerta, pribėgau ir klykdama nuplėšiau paklodę nuo vieno, paskui nuo kito negyvėlio.

Keturi Mekos ligoninės sanitarai sustingo – jie nežinojo, ko laukti iš aiškiai išprotėjusios moters.

Tarp negyvėlių Karimo nebuvo! Abu nelaimėliai buvo seni, tad nieko nuostabaus, kad pastumti pargriuvo ir buvo sutrypti.

Laikydama paklodę rankoje stovėjau prie lavono iš didžiulio palengvėjimo šaukdama, kad jo nepažįstu. Tokią mane pamatė Karimas, Asadas ir mūsų sūnūs, kai išgirdę moterų šauksmus atėjo pasižiūrėti, kokia nelaimė nutiko.

Karimas negalėjo patikėti savo akimis: jo žmona žiūrėjo į negyvą vyrą ir juokėsi! Prasibrovęs pro minią, sugriebė mane už riešų ir nutempė į šalį.

– Sultana, tu visai pamišai?!

Sara paskubomis paaiškino, ko aš baiminausi, ir piktas Karimo žvilgsnis sušvelnėjo. Jis susigėdęs turėjo papasakoti apie baisųjį košmarą.

Atmosfera įkaito nuo emocijų. Minia ėmė bambėti ir grėsmingai žvilgčioti į mane, mat dviejų žuvusiųjų žmonos suvokė, kokia tragedija jas ištiko, ir sužinojo, kad aš kvatojau it hiena iš negyvų jų vyrų.

Mes skubiai pasišalinome. Asadas paaiškino apsaugininkams, kas esame. Jų padedamas jis padovanojo po tris tūkstančius rialų žuvusiųjų artimiesiems, pasakė jiems, kad esame karališkosios šeimos nariai, paskubomis paaiškino Karimo košmaro man sukeltą baimę ir nuramino įtūžusią minią.

Kai pasprukome iš tos sumaišties, mano artimuosius suėmė nervingas juokas. Vėliau, laikui užtrynus mano poelgio gėdą, prisimindami tą įvykį ne kartą gardžiai pasijuokėme.

Baigę pirmos chadžo dienos apeigas, grįžome į savo rūmus Džidoje, ant Raudonosios jūros kranto. Automobilyje, stengdamiesi mesti iš galvos mintis apie sutryptus maldininkus, pasidalijome patirtais didžiulį jaudulį sukėlusiais išgyvenimais. Tik Amani buvo neįprastai nekalbi ir užsisklendusi.

Man dingtelėjo, kad jaunėlė dukra dieną elgėsi gluminamai.

Niekaip negalėjau atsikratyti blogos nuojautos, todėl mums grįžus į namus sekiojau paskui Karimą, kol pavyko sutelkti mintis ir išsakyti, kas susikaupė širdyje ir galvoje. Ėjau jam iš paskos iš prieškambario į miegamąjį, iš jo – į balkoną, paskui vėl į miegamąjį ir galop į jo biblioteką.

Mudviejų nuotaika buvo visiškai priešinga. Karimas suirzęs ilgokai į mane žiūrėjo, galiausiai paklausė:

– Sultana, kuo galiu tau padėti?

Gerai nesupratau, kas kelia man susirūpinimą, todėl ir aiškinti sekėsi sunkiai.

– Ar matei šiandien savo dukrą Amani? – paklausiau. – Man dėl jos neramu. Jaučiu, mūsų dukrą apniko keista nuotaika. Man tai nepatinka.

– Sultana, kiek gali įžvelgti pavojus ten, kur jų nėra? – išvargusiu balsu priekaištavo man vyras. – Ji atvyko chadžo. Visi maldininkai tikriausiai paskendę savo mintyse. – Jis patylėjo, paskui piktokai pridūrė: – Visi, tik ne tu, Sultana.

Karimas nieko daugiau nesakė, tik pervėrė mane žudančiu žvilgsniu, kuo aiškiausiai parodydamas trokštąs likti vienas.

Suirzusi palikau vyrą bibliotekoje. Mėginau rasti Mahą, bet ji jau miegojo savo kambaryje. Abdula išėjo į tetos Saros vilą. Pasijutau siaubingai vieniša.

Nusprendžiau eiti pas tą, kuri kelia man nerimą. Priėjau prie Amani kambario durų; išgirdusi ją niurnant, prikišau prie durų ausį mėgindama suprasti, ką ji sako. Mano duktė meldė Dievą – taip karštai, kad pažadino man prisiminimus, kaip anksčiau klausydavausi už kitų užrakintų durų. Staiga prisiminiau tą kitą tuomet girdėtą balsą ir suvokiau, kodėl mane taip drasko nerimas. Levanda! Amani malda buvo taip pat persmelkta vienatvės ir ilgesio, kaip ir tos, kurias girdėdavau pro užrakintas jos pusseserės Levandos kambario duris.

Atmosfera, supusi Amani nuo tos akimirkos, kai tądien dalyvavome pirmose apeigose, man pasirodė šiek tiek pažįstama. Dabar, prisiminus kraują stingdantį įkarštį Amani akyse, mintyse vėl iškilo Levandos beprotystė.

Man kilo baisus įtarimas: Amani pasuko Levandos pėdomis!

Levanda, Karimo pirmos eilės pusseserė iš tėvo pusės, mokyklą lankė Šveicarijos sostinėje Ženevoje. Vėliau paaiškėjo, kad tėvai padarė didžiulę klaidą, kai nusprendė išsiųsti dukrą mokytis užsienyje. Ženevoje Levanda užtraukė šeimai gėdą: susidėjo su keliais vaikinais. Negana to, kad santykiavo su jais lytiškai, ėmė vartoti kokainą ir tapo nuo jo priklausoma. Kai kartą ji vogčia mėgino išsėlinti iš savo kambario, ją užklupo mokyklos direktorė. Ši paskambino į Saudo Arabiją Levandos tėvui ir pareikalavo, kad šis atvyktų ir pasiimtų išklydusią iš doros kelio dukrą.

Artimiesiems sužinojus, ką išdarinėja Levanda, tėvas su dviem jos broliais nuskrido į Ženevą ir nuvežė merginą į Šveicarijos narkomanų reabilitacijos centrą. Po pusmečio, pasibaigus gydymui, Levanda buvo parvežta į Saudo Arabiją. Įtūžę artimieji, negalėdami pakelti gėdos, nusprendė nubausti Levandą – uždaryti į butuką jų namuose, kol įsitikins, kad ji suvokė, koks nesuderinamas su musulmoniška gyvensena toks neapgalvotas elgesys.

Išgirdusi nuosprendį negalėjau neprisiminti savo sesers Tahani geriausios draugės Samiros. Iš šios be galo protingos ir gražios merginos buvo atimta laisvė; ji buvo įkalinta vadinamajame moters kambaryje. Ateis diena, kai Levanda atgaus laisvę, bet Samirą iš šio kalėjimo tikriausiai išvaduos tik mirtis.

Žinodama, kad būtų naivu daug tikėtis, susigriebiau galvojanti, jog Levandai pasisekė: jos tėvas nėra beširdis, jis neuždarys savo dukros kalėjime ar nepasmerks myriop užmėtant akmenimis. Taigi vietoj baisaus pykčio apėmė tik liūdnas palengvėjimas.

Koks laimingas yra žmogus, neturintis atminties, nes prisiminimai dažnai patį engiamąjį paverčia engėju! Klausydavausi, kaip šeimos vyrai bauginamai rimtais veidais aiškina paklusnumo dėsnį: girdi, konservatyvios mūsų visuomenės rimties pamatas yra visiškas vaikų paklusnumas tėvams ir žmonų vyrams. Be tokio paklusnumo imtų siausti anarchija. Mano šeimos vyrai tvirtai pareiškė, kad bausmė Levandai – pelnyta.

Jos šeimoje lankiausi dažnai ir su nuoširdžia užuojauta klausydavausi sielvartaujančių jos seserų ir motinos. Šeimos moterys dažnai kalbėdavosi su Levanda pro užrakintas duris. Iš pradžių Levanda maldavo pasigailėti ir meldė motinos ją išlaisvinti.

Mudvi su Sara vogčiomis įkišdavome pusseserei raštelių. Juose ją drąsindavome, patardavome prisiminti patarlę: „Tyla – gera byla“, skaityti knygas ir žaisti žaidimus, kuriuos šeimos moterys įkišdavo pro angą, iškirstą maistui paduoti ir paimti kibirui su šlapimu ir išmatomis. Tačiau Levanda nebuvo linkusi šitaip tyliai stumti dienas.

Po kelių įkalinimo savaičių Levanda grįžo į Dievo glėbį ir ėmė melstis. Ji pareiškė pamačiusi, kaip netinkamai elgėsi, ir prisiekinėjo tėvams daugiau niekada nė karto neprasižengsianti.

Motinai labai pagailo Levandos. Ji maldavo vyrą paleisti dukrą ir tikino neabejojanti, kad Levanda vėl ims gyventi dievobaimingai.

Merginos tėvas įtarė dukrą apgaule, mat buvo jai sakęs, kad jos įkalinimas baigsis, kai vėl ims galvoti kaip dera dorai musulmonei.

Netrukus Levanda ėmė melstis nuolat, kai tik nemiegodavo, ir net neatsiliepdavo į nerimastingus mūsų balsus. Puikiai mačiau, kad Levandai prasidėjo haliucinacijos, nes melsdamasi kalbėjo su Dievu kaip su sau lygiu, rėkdavo atstovausianti Jam žemėje ir mokysianti sekėjus naujo dorovės kodekso, kurį žinanti tik ji, Levanda.

Po vieno apsilankymo, kai mudvi su Levandos motina išgirdome ją pašėlusiai džiūgaujant ankštame kambarėlyje, pasakiau Karimui neabejojanti, kad Levanda išprotėjo.

Karimas pasikalbėjo su tėvu, šis apsilankė brolio namuose. Karimo tėvas, vyriausias Levandos tėvo brolis, šeimoje turėjo lemiamą balsą. Mano šešuro patartas Levandos tėvas atrakino duris ir išleido dukrą iš kalėjimo. Levandai buvo leista prisidėti prie šeimos ir gyventi kaip anksčiau.

Vienuolika savaičių trukęs Levandos įkalinimas baigėsi, bet tada sparčiai ėmė rutuliotis šeimos tragedija. Atlikdama bausmę Levanda tapo askete ir išėjo į laisvę trykštanti religiniu įkarščiu. Ji pareiškė, kad islamui išaušo nauja diena.

Vos paleista Levanda pranešė namiškiams, kad visi musulmonai privalo atsisakyti prabangos ir nenusidėti. Ji bemat užsipuolė dvi seseris, kad juodais milteliais paryškino akis, skaistalais parausvino skruostus ir nusilakavo nagus. Kai šios išsigandusios susigūžė ant sofos, Levanda nutraukė motinai nuo kaklo brangakmenių vėrinį ir nuleido į virtuvės kriauklę. Namiškėms vos pavyko ją sutramdyti, bet per tuos šeiminius neramumus jos patyrė įvairių smulkių traumų. Vienas iš rūmų gydytojų suleido Levandai raminamųjų ir išrašė receptą kitoms dozėms.

Kurį laiką mergina nesmurtavo, bet retkarčiais nesusivaldydavo – nuo jos galėjo nukentėti kiekvienas, pasitaikęs jai po ranka. Kai kartą ji išplėšė Sarai iš ausų auksinius auskarus klykdama, jog Dievui skauda akis nuo tokio žvilgančio papuošalo, atostogaudama Jungtinėse Amerikos Valstijose nusipirkau balionėlį ašarinių dujų, kad galėčiau nuo jos apsisaugoti. Pirkinį paslėpiau bagaže, net Karimas nepamatė. Eidama į Levandos namus, nešdavausi balionėlį rankinėje.

Bėdos mane tiesiog persekioja. Levanda sumanė parodyti neseniai atgimusį religinį įkarštį kaip tik tą dieną, kai apsilankiau.

Levanda, jos motina, dvi seserys ir aš maloniai šnekučiavomės gurkšnodamos arbatą ir kramsnodamos pyragaičius. Besikalbant apie pastarąją mano kelionę į Ameriką, Levanda staiga ėmė nenustygti, šaudyti akimis į šalis ieškodama ko nors, kas galėtų įžeisti Dievą.

Jai aptemo protas ir ji ėmė peikti motinos pasirinktus drabužius, pareikšdama, esą jie per daug nepadorūs tikinčiai musulmonei. Lyg apkerėta žiūrėjau, kaip Levanda kruopščiai sulanksto servetėlę ir labai mandagiai uždengia ja motinai iškirptę. Paskui visai netikėtai Levanda ėmė keiktis. Staiga ji lyg paklaikusi pašoko į viršų ir dar nenusileidusi ant kojų pasisuko į mane.

Mačiau, kad Levanda spokso į mano naują perlų vėrinį ir per vėlai prisiminiau Karimo perspėjimą nesidėti papuošalų einant į jos namus.

Išbalęs asketiškas veidas, persikreipęs iš pamaldaus įniršio, sukėlė man siaubą. Pajutau, kokią grėsmę ji kelia. Paskubomis ištraukiau iš rankinės dujų balionėlį ir perspėjau pusseserę: jeigu ji tuoj pat neišeis iš kambario arba neatsisės, būsiu priversta gintis.

Levandos motina sukliko ir ėmė tampyti pamišėlei dukrai už rankovės. Sukaupiau drąsą, nes pamačiau, kaip Levanda nustumia mėginančią sulaikyti ją motiną į šalį ir puola mane. Įsispraudžiau į kamputį tarp toršero ir kėdės.

Bet tai dar nebuvo baisiausia. Buvau susitarusi Levandos namuose susitikti su Sara, ir ši kaip tik tą akimirką įžengė į kambarį. Pamačiau, kad ji laiko rankose mažiausiąjį vaiką.

Sarai atvipo žiauna, pamačius, kad Levanda užspeitusi į kampą jos jauniausią seserį, o ši laiko rankose ginklą.

Žinodama, ko galima tikėtis iš Levandos, Sara bemat atsikvošėjo ir mėgino subtiliai įkalbinti pusseserę liautis kvailioti. Levanda parodė lapės klastą ir apsimetė įtikinta išmintingų Saros žodžių. Dingo visas jos agresyvumas, ji ėmė nervingai trinti delnus.

Abejodama Levandos nuoširdumu surikau Sarai bėgti su kūdikiu iš kambario. Išgirdusi persigandusį mano balsą Levanda atsigręžė ir puolė mane įniršusi kaip beprotė, tiesdama rankas į perlų vėrinį.

Abiem rankomis paspaudžiau balionėlį, ir Levanda suklupo. Miglotai prisiminiau skaičiusi, kad pamišėliui įveikti reikia dvigubai daugiau jėgos negu normaliam žmogui, tad ištuštinau visą balionėlį. Kliuvo ne tik Levandai, bet ir jos motinai bei vienai į pagalbą atskubėjusiai seseriai.

Levanda greitai atsigavo nuo dujų poveikio, bet pulti daugiau nemėgino.

Jos tėvas pagaliau suprato, kad dukrai reikia ilgalaikės psichiatrų priežiūros ir nusiuntė ją gydytis į Prancūziją. Ji pasveiko nepraėjus metams.

Levandos motinai ir seseriai prireikė skubios medikų pagalbos. Gydytojas pakistanietis vos tramdė juoką, kai sužinojo, kad viena princesė papurškė ašarinių dujų trims savo giminaitėms.

Visi Karimo artimieji manė, jog pasielgiau pernelyg skubotai, bet aš nesutikau būti kalama prie kryžiaus už tai, kad gyniausi nuo išprotėjusios moters – taip jiems ir pasakiau. Pasipiktinusi pridūriau, kad, užuot mane smerkę, turėtų padėkoti už šį poelgį, nes mano dėka Levanda pasveiko.

Kai kas linkęs aiškinti mano veiksmus jaudrumu, bet niekas to neprikiš, kai kalbama apie moterų teises. Tada aš tampu be galo santūri ir rimta.

Vieno išminčiaus žmonės kartą paklausė, kokią tiesą gyvenime sunkiausia atskleisti. „Pažinti save“, – atsakė jis. Nežinau, kaip kiti, bet aš savo būdą puikiai pažįstu. Nesiginčysiu: ūmumo man buvo duota per akis, bet jis suteikia jėgų kovoti su tais, kurie valdo moteris mano gimtinėje. Ir galiu tvirtinti, kad šį tą nuveikiau traukydama tradicijų pančius.

Dabar, prisimindama, kaip Levandai aptemdė protą nesveikas religinis įkarštis, labai rimtai susirūpinau dėl besaikio dukters pamaldumo.

Mahometo Dievą tikiu ir gerbiu. Padariau išvadą, kad žmonių padermė myli, kovoja, kenčia ir džiaugiasi, nes taip sumanė Dievas. Nenoriu, kad mano dukra užsisklęstų nuo gyvenimo ir, karingai interpretuodama mūsų tikėjimą, savo ateitį vaizduotųsi tik kaip atšiauriai asketišką.

Nubėgau pas savo vyrą ir mestelėjau:

– Amani meldžiasi!

Ramiai skaitęs Koraną Karimas pažiūrėjo į mane taip, tarsi pagaliau būčiau visai susipykusi su protu.

– Meldžiasi? – paklausė jis neslėpdamas nuostabos, jog šitaip liguistai reaguoju į kito žmogaus bendravimą su Dievu.

– Taip! – riktelėjau. – Ji baigia nusialinti maldomis! Eime, pats pamatysi!

Karimas nenoromis padėjo Šventraštį ant stalo ir, kad nesupykdytų, išsekė paskui mane iš kambario.

Įžengę į koridorių, pro Amani kambario duris išgirdome čia tyliau, čia garsiau su įsitikinimu tariamus žodžius.

Karimas atsitraukė nuo manęs ir įsiveržė į Amani kambarį. Mūsų dukra atsigręžė. Jos veidas buvo išvagotas skausmo raukšlių, išsekintas širdgėlos.

– Amani, metas šiek tiek pailsėti, – tyliai tarė Karimas. – Gulk į lovą. Tučtuojau. Po valandos mama pažadins tave vakarienės.

Sutrikusi Amani neištarė nė žodžio. Bet Karimui ji nedrįso priešgyniauti, tad su visais drabužiais atsigulė skersai lovos ir užsimerkė.

Mačiau, kad dukros lūpos ir toliau kruta be garso melsdamosi, tardamos žodžius, skirtus ne mano ausims.

Mudu su Karimu patyliukais išėjome iš dukters kambario. Geriant kavą svetainėje Karimas prisipažino nesąs labai susirūpinęs ir manąs, kad mano baimė, jog Amani grimzta į viduramžišką fanatizmą, kupiną tamsių minčių apie nuodėmę, kančią ir pragarą, yra perdėta ir nepagrįsta. Kurį laiką jis sėdėjo neprasižiodamas, paskui pareiškė, kad tą blogą nuojautą man sukėlė Levandos kliedesiai apie žmogaus nedorumą. Pasak jo, tas naujas Amani pamaldumas nėra pamišimo padarinys, bet tiesiogiai susijęs su neprilygstamu chadžo džiaugsmu.

– Pamatysi, – tikino jis, – grįžusi į kasdienį gyvenimą, Amani vėl puls rinkti benamius šunis ir kates ir netrukus užmirš religinį fanatizmą.

Jis nusišypsojo ir paprašė nedidelės paslaugos.

– Sultana, būk gera, duok Amani truputį ramybės. Tegul nuo kasdienių bėdų ji nukreipia dėmesį į tai, kaip pajusti Dievą savyje. Tokia kiekvieno musulmono pareiga.

Rūgščia mina pritariamai linktelėjau. Vyliausi, kad Karimas teisus, ir pajutau šiokį tokį palengvėjimą.

Tačiau tokio svarbaus reikalo negalėjau palikti atsitiktinumo valiai, todėl tą vakarą meldžiausi ištisas valandas, prašydama Dievą, kad Amani vėl taptų tuo vaiku, kokiu buvo prieš mums leidžiantis į chadžą.

Visą naktį mane kankino košmarai. Juose duktė išėjo iš mūsų namų ir Amane, Jordanijoje, įstojo į religinių ekstremistų organizaciją. Jos nariai benzinu laistė dirbančių musulmonių drabužius, juos padegdavo ir šitaip nubausdavo mirtimi tas, kurias laikė nusikaltusiomis tikėjimui.

7 Chadisuose pasakojama, kad toje dykumos vietoje Ibrahimo žmona Hagara lakstė ieškodama vandens savo kūdikiui Ismailui.

Chadžas

Dabar arabų kraštai pasuks tuo pačiu keliu kaip Iranas.

Egiptas smuks ne pirmas, bet vis tiek smuks. Žmogaus teisės

pirmiausia bus atimtos iš moterų. Mums, moterims, žmogaus

teises pirma suteikė Naseras, paskui Sadatas. Teismai jau anuliavo

humanišką įstatymą, suteikiantį moteriai teisę išsiskirti su vyru,

parsivedusiu antrą žmoną. Egiptietės gūžiasi iš baimės, galvodamos,

kas dar laukia, ir dažnai juokauja, girdi, netrukus mus ištiks

tokia pat sunki lemtis kaip sesių Saudo Arabijoje.

• MALDININKĖS IŠ EGIPTO MINTYS, IŠSAKYTOS

SARAI AL SAUD PER 1990 METŲ CHADŽĄ •

Patikėjau Dievą tikriausiai išgirdus mano jaudinantį prašymą, nes kitą rytą Amani atrodė nė kiek nepasikeitusi. Galėjai pamanyti, kad miegas ištrynė neregėtą kančią, kurią išvakarėse mačiau dukters veide. Per pusryčius ji kikeno ir laidė juokelius su seserimi Maha, valgydamos jogurtą, arbūzą ir nuo vakarienės likusius kibe8 gabalėlius.

Vairuotojas nuvežė mus į Minos slėnį, plytintį maždaug už dešimties kilometrų į šiaurę nuo Mekos. Naktį praleisime čia, Karimo parūpintoje oro kondicionieriumi vėsinamoje palapinėje. Permiegojusi Minos slėnyje mūsų šeima nuo pat ankstaus ryto galės dalyvauti kitose apeigose. Perspektyva nakvoti slėnyje vaikus nepaprastai jaudino, nes niekados nebuvome to darę.

Pakeliui pralenkėme iš pažiūros nesibaigiančią virtinę autobusų – jie visi vežė maldininkus. Tūkstančiai kitų tuos dešimt kilometrų nuo Mekos iki Minos slėnio žingsniavo pėsčiomis.

Pamaniusi, kad Amani atsikvošėjo, džiaugiausi dalyvaujanti tame nuostabiame tikinčiųjų sambūryje ir pakiliai nusiteikusi laukiau paskutinių chadžo dienų.

Minos slėnyje Karimas susitiko seną jaunystės dienų draugą, su kuriuo kadaise susipažino Anglijoje. Jusifas buvo egiptietis. Nė mirktelėti nespėjau, kai šalia manęs stovėjęs Karimas staiga ėmė širdingai glėbesčiuotis su tuo niekam iš mūsų anksčiau nematytu vyru ilga, kiek riesta nosimi, išsišovusiais skruostikauliais ir garbanota barzda. Tačiau mano dėmesį labiausiai patraukė neslepiama panieka, suliepsnodavusi jo akyse, kai žvilgsnis nukrypdavo į Karimo šeimos moteris.

Karimas garsiai pašaukė vyrą vardu ir aš prisiminiau apie jį girdėjusi. Prisiminiau Karimo pasakojimus apie šį žmogų. Per mūsų vedybinio gyvenimo metus kaskart, kai apsistodavome savo viloje Kaire, Karimui atgydavo prisiminimai apie šį moksladraugį egiptietį ir jis vis ketindavo jį susirasti. Tačiau nesibaigiantys šeimos reikalai nuolat sukliudydavo.

Dabar, vos žvilgtelėjusi į tą vyrą, apsidžiaugiau, kad Karimui taip ir nepavyko įgyvendinti savo ketinimų, nes bemat pajutau priešiškumą tam nemaloniam tipui, kuris akivaizdžiai nemėgo moterų.

Spėliojau, kodėl to vyro gyvenimas taip pasikeitė, nes aiškiai prisiminiau Karimą man sakius, girdi, moterys sunkiai atsispiriančios be galo patrauklių manierų Jusifui, todėl jis niekados nemiegąs vienas.

Karimas ir Jusifas buvo pažįstami studijų laikais, kai abu gyveno svetur. Londone Jusifas buvo linksmas vėjavaikis, kuriam terūpėjo kazino linksmintis su vakarietėmis. Pasak Karimo, buvo labai protingas, todėl jam bemaž nereikėjo ruoštis paskaitoms ir Jusifas kiekvieną savaitę pristatydavo jam vis naują savo merginą. Nors Jusifą nepasotinamai traukė moterys, Karimas draugui pranašavo didžiulę ateitį Egipto teisės ar politikos arenoje, nes šis buvo guvaus proto ir malonaus būdo.

Jusifas baigė teisės studijas metais anksčiau už Karimą ir nuo tada juodu nesimatė.

Kol Jusifas ir Karimas pasakojo vienas kitam naujienas, mes su dukromis stovėjome nuošaliai, kaip įprasta vyro ne iš mūsų šeimos akivaizdoje, bet girdėjome viską, ką juodu kalbasi.

Matyt, per tuos metus Jusifas iš pagrindų pasikeitė, nes netrukus tapo aišku, kad mano vyras turi su juo mažai ką bendra.

Jusifas keistai mažai kalbėjo apie savo karjerą, o kai Karimas ėmė jį spausti pasakoti apie profesinę veiklą, teatsakė esąs nebe toks, kokį Karimas jį pažinojo. Girdi, dabar jis teikiąs daugiau reikšmės tradicinėms islamo vertybėms.

Jusifas pasigyrė Karimui, kad po paskutinio jųdviejų susitikimo jis vedė moterį, pagimdžiusią jam du sūnus, ir su ja išsiskyrė. Su antra žmona jis sugyveno penkis sūnus. Vyras neapsakomai gyrėsi turėdamas septynis sūnus. Jis dar paminėjo esąs vienintelis pirmų dviejų vaikų globėjas, nes šie buvo jėga atimti iš pirmos jo žmonos, šiuolaikinių pažiūrų moters, užsispyrusios dirbti. Prastai slėpdamas pasidygėjimą Jusifas išklojo, kad ji mokytoja, puoselėjanti naujoviškas idėjas apie moteris ir jų padėtį visuomenėje.

Jusifas nusispjovė paminėjęs pirmos žmonos vardą ir tarė:

– Dėkui Dievui, Egiptas grįžta prie Korano mokymo. Netrukus egiptiečiai gyvens pagal Mahometo įstatymus, o ne pagal sumaištį keliančius pasaulietinius įstatymus, skatinančius moteris nusimesti šydą.

Tai išgirdusi ėmiau nenustygti, buvau beįsiterpianti į jų pokalbį ir beišklojanti tam vyrui, ką manau, bet netekau žado nuo tolesnių jo žodžių.

Jusifas išdidžiai pareiškė Karimui, kad didžiausia Dievo jam suteikta malonė buvo, jog nė vienos jo santuokos neaptemdė gimusi dukra, nes moterys išties esančios visų nuodėmių šaknis. Jeigu vyrui tenka eikvoti jėgas saugant moteris, dėstė Jusifas, jam lieka mažiau laiko kitoms, svarbesnėms priedermėms.

Nelaukdamas Karimo atsakymo į šiuos pribloškiančius teiginius, Jusifas ėmė pasakoti apie vyrą, su kuriuo susipažino Mekoje. Pasak Jusifo, vyras – musulmonas iš Indijos. Jis ketinąs likti Saudo Arabijoje, nes tėvynėje išduotas jo arešto orderis. Praėjus dviem dienoms po jo išvykimo į Saudo Arabiją, Indijos pareigūnai išsiaiškino, kad jis su žmona nužudė naujagimę dukrą – supylė jai į gerklę verdančio vandens.

Jusifas paklausė Karimo nuomonės šiuo klausimu, bet šiam nespėjus atsakyti, garsiai pareiškė pats manąs, kad vyro bausti nereikia, nes tas esąs keturių dukrų tėvas ir tiesiog beprotiškai troškęs sūnaus. Jusifas pripažino, kad Pranašas tokius veiksmus smerkė, bet jis manąs, jog valdžia neturinti kištis į privatų reikalą, nuo kurio nenukentėjo niekas, tik naujagimė.

Jusifas klausė Karimo, ar šis negalėtų padėti gauti darbo vizą tam indui ir galbūt duoti jam darbą Saudo Arabijoje, kad jam nereikėtų grįžti į tėvynę ir stoti prieš teismą.

Studijų draugas nesivargino paklausti Karimo, kokios lyties jo vaikai. Mudviem su vyru ėmė trūkti oro. Jau pamaniau, kad mano vyras smogs buvusiam draugui ir parblokš jį ant žemės. Karimo sprandas išraudo: supratau, kad iš pykčio. Tarsi turėdamas akis pakaušyje ir mane matydamas, jis rankos mostu liepė nesikišti. Karimas piktai pareiškė savo senam draugui, kad jis pats Dievo apdovanotas dviem gražiomis dukromis ir vienu sūnumi. Dukras jis mylintis lygiai kaip sūnų.

Bejausmis Jusifas pareiškė Karimui užuojautą: girdi, labai gaila, kad jis – dviejų dukrų tėvas, bemat ėmė vardyti sūnų pranašumus ir nusistebėjo, kad mano vyras nevedė antros žmonos. Jis juk galėtų leisti žmonai pasilikti dukteris, o sūnų auginti pats.

Karimas sutramdė savo įniršį ir ramiai priminė Jusifui, ko mokė Mahometas.

– Jusifai, sakai esąs geras, pamaldus musulmonas. Jeigu išties taip, nejaugi neprisimeni palaimintojo Pranašo žodžių, ištartų į mečetę įėjusiam ir prie jo prisiartinusiam vyrui?

Jusifas klausėsi bejausmiu veidu ir aš aiškiai mačiau, kad tam žmogui nerūpi Pranašo žodžiai, jeigu jie nesutampa su jo paties požiūriu į gyvenimą.

Karimas ėmė pasakoti. Jis buvo pasiryžęs perteikti savo mintį per išmintį, pasiremdamas pamokymais žmogaus, Dievo išrinkto skelbti Jo žodį, užuot paleidęs į darbą kumščius. Atvirai pasakius, troškau matyti, kaip jis apkulia Jusifą ir šis apsipila kraujais. Vis dėlto nejučia pajutau pasididžiavimą, kai mano vyras karštai, kaip muedzinas, raginantis tikinčiuosius ateiti melstis, ėmė pasakoti tikrą istoriją apie Pranašą Mahometą, visiems tėvams priminusį, kad visi jų vaikai vienodai verti nepriklausomai nuo lyties.

Į mečetę įžengė vyras, prisiartino prie Pranašo, atsisėdo ir ėmė kalbėti. Netrukus tėvui įkandin į mečetę įėjo du vyriškio vaikai, berniukas ir mergaitė. Pirmas prisiartino berniukas. Tėvas jį labai išgyrė ir su meile pabučiavo. Vyrui toliau kalbantis su Pranašu, sūnus įsitaisė tėvui ant kelių.

Kiek vėliau į mečetę įėjo duktė. Kai ji prisiartino prie tėvo, šis jos nepabučiavo ir nepasisodino ant kelių kaip sūnų, tik mostelėjo mergaitei sėstis priešais jį ir toliau šnekėjosi su Pranašu.

Tai pamatęs Pranašas didžiai susirūpino. Kodėl nesielgi su tais vaikais vienodai? – paklausė jis. – Kodėl nepabučiavai dukros, kaip pabučiavai sūnų, ir neleidai jai atsisėsti sau ant kelių?

Vyras susigėdo išgirdęs Pranašą taip kalbant. Jis suprato nederamai elgęsis su dviem savo vaikais.

Ir sūnūs, ir dukros yra Dievo dovana, – priminė jam Pranašas. – Abi dovanos vienodai brangios, tad ir elgtis su jomis reikia vienodai.

Karimas sužaibavo akimis į Jusifą tarsi klausdamas: „Na, ką gali į tai atsakyti?!“

Tačiau Jusifas buvo tikras storžievis. Jam buvo nė motais, kad savo kalbomis skaudžiai užgavo Karimą. Nekreipdamas dėmesio į Pranašo žodžių prasmę, jis vėl paleido tiradą prieš moteris, cituodamas ištraukas iš „Žaliosios knygos“, parašytos Libijos prezidento Kadafio. Niekam ne paslaptis, kad šis žmogus itin griežtai aiškina islamo dogmas apie moterų vaidmenį. Pamatęs, kad Karimo neįtikino, priminė, kaip griūva šeimos institucija Vakarų šalyse, ir pridūrė:

– Dievas skyrė moterims ir vyrams konkrečias pareigas. Moterys sukurtos vaikams gimdyti, niekam daugiau! Karimai, juk negali neigti, kad visos moterys iš prigimties yra gundytojos? Šito polinkio pakeisti neįmanoma, bet vyro pareiga – laikyti moterį atokiai nuo visų vyrų, antraip ji ims švaistyti savo grožį ir dalyti savo žavesį kiekvienam vyrui, kuris tik paprašys...

Karimas įsiutęs atsuko draugui nugarą ir nuėjo. Įniršio iškreiptu veidu jis nusivedė mus kuo toliau.

– Tas Jusifas tapo pavojingu žmogumi! – garsiai tarė jis man.

Žvilgtelėjau į Jusifą. Tokio nedoro veido kaip gyva nebuvau mačiusi.

Karimas mobiliuoju telefonu paskambino svainiui Muchamedui ir paprašė patyliukais sužinoti apie Jusifo veiklą, nes šis žmogus esąs kraštutinių pažiūrų ir galbūt riaušių kurstytojas.

Po kelių valandų Muchamedas atskambino. Karimas pataikęs kaip pirštu į akį – Jusifas esąs aukštos kvalifikacijos advokatas, jo klientai – „Gamaa al Islamija“, Egipto religinių ekstremistų grupės, susibūrusios devintojo dešimtmečio pradžioje ir organizuojančios smurtinius kariškių išpuolius Egipte, nariai.

Karimas apstulbo. Jusifas atstovauja žmonėms, siekiantiems nuversti pasaulietinę Egipto vyriausybę! Egipto valstybės saugumo pareigūnai sakė Mohamedui, kad tam žmogui kaltinimai nė karto nebuvo pateikti, bet tėvynėje jis akylai sekamas. Svainis pridūrė paskyręs Saudo Arabijos saugumiečių stebėti Jusifą, kad šis būdamas Karalystėje nepridarytų bėdos.

Mažiau nei po metų Karimas nuliūdo, bet nė kiek nenustebo išgirdęs žinią, kad Jusifas suimtas pietų Egipto Asjuto mieste kaip musulmonų ekstremistų grupuotės vadeiva. Žiūrėdamas žinių laidą Karimas išvydo Jusifo veidą – buvęs draugas žiūrėjo į pasaulį pro narvo grotas. Karimas įdėmiai sekė bylos eigą ir, rodės, kiek lengviau atsiduso, kai Jusifui nebuvo skirta mirties bausmė. Na, o aš pamaniau, kad tokie kaip Jusifas kelia pasauliui grėsmę, ir būčiau apsidžiaugusi, jeigu jis būtų iškeliavęs į dausas.

Nors buvome šventoje kelionėje ir žinojome negalį kreipti dėmesio į žemiškus reikalus, Jusifas taip paveikė mūsų dukterų nuotaiką, kad Karimas nusprendė būsiant geriausia išsamiai aptarti šį reikalą. Jis tikėjosi įrodyti Amani ir Mahai, kad tokie kaip Jusifas yra menkučiai sraigteliai, nepaliekantys jokio pėdsako ilgoje islamo istorijoje, ir šitaip jas nuraminti.

Po vakarienės mūsų šeima susėdo pasikalbėti apie Jusifą ir jo reikšmę musulmonų pasaulyje.

Paklausėme kiekvieno savo vaiko nuomonės apie tai, ką tądien išgirdo.

Pirmas pasisakė Abdula. Mūsų sūnus buvo akivaizdžiai susirūpinęs; pasak jo, islamo galia auga ir tai atsilieps mūsų visų gyvenimui, nes ekstremistų grupuotės ragina nuversti Saudo Arabijos monarchiją. Jis prognozavo, kad Saudo Arabija paseks Irano pavyzdžiu, ir mūsų šaliai ims vadovauti toks žmogus kaip Chomeinis. Abdula spėjo, kad jo kartos saudoarabai savo dienas baigs Prancūzijos Rivjeroje – ši mintis jį liūdinanti.

Išgirdusi Jusifo požiūrį į moteris, Maha užvirė pykčiu. Ji norėjo, kad tėvas lieptų Jusifą suimti ir apkaltinti šnipinėjimu. Girdi, ji norėtų pamatyti, kaip jam nukerta galvą – nesvarbu, kad ir suklastojus kaltinimus!

Amani mąsliai tarė, kad dėl neregėto arabų potraukio viskam vakarietiškam tokie žmonės kaip Jusifas musulmoniškose šalyse įgyja galios.

Mudu su Karimu susižvelgėme: nei jam, nei man nepatiko netikėtas mūsų jauniausio vaiko minties posūkis.

Maha įgnybo seseriai ir papriekaištavo palaikant Jusifo pažiūras.

Amani su tuo nesutiko, bet prisipažino išties mananti, kad gyventi, ko gero, būtų paprasčiau, jeigu moterų vaidmuo būtų konkrečiau apibrėžtas, ir kad nebūtų galima dėl jo ginčytis ir jį keisti. Pasak jos, prieš atsirandant miestams beduinų bendruomenės vyrai ir moterys nesiblaškė kaip šiandien.

Šito aš ir bijojau! Mano duktė ėmė idealizuoti praeitį. Rodės, ji nustojo didžiuotis esanti moteris. Nesumojau, kaip galiu įteigti jai, kad ji, šiuolaikiška moteris pažangos keliu einančioje civilizacijoje, yra daug verta.

Abdula nieko nesuprato ir juokdamasis paklausė Amani, ar ši ilgisi tų laikų, kai gimusias mergaites užkasdavo smėlynuose. Girdi, dar nevėlu atgaivinti šią praktiką – Jusifas galintis supažindinti mus su žmogumi, kuris neseniai nužudė savo dukrą!

Žinodamas, kokia trapi Amani psichika, Karimas rūsčiai dėbtelėjo į sūnų ir pareiškė, kad tokiais dalykais nejuokaujama. Ši žiauri praktika esanti siaubinga Indijos, Pakistano ir Kinijos bėda. Karimas sakė neseniai skaitęs užsienio laikraštyje straipsnį, pateikiantį šiurpią statistiką: tose šalyse pasigendama dešimčių milijonų moteriškos lyties vaikų ir suaugusiųjų, ir neatrodo, kad kam nors rūpėtų sužinoti, kas joms nutiko.

Mano vyras taip dėl to niršo, kad užsispyrė toliau diskutuoti apie tą baisią kūdikių žudymo praktiką. Jis nusprendė papasakoti mūsų vaikams istoriją – net nemaniau, kad žino ją su visomis smulkmenomis.

Vaikai ėmė verkšlenti esą nebe tokie maži, kad klausytųsi tėvo pasakojimų, bet šis nenusileido: statistika menkai veikia mūsų emocijas, o štai konkrečios siaubingos istorijos išspaudžia ašaras ir paskatina pasaulio bendruomenę griebtis žygių socialiniais klausimais.

Tokio savo vyro dar nebuvau regėjusi. Ėmiau klausytis jį pasakojant garsų musulmonišką padavimą, kurį profesionalių pasakotojų kartos perduoda viena kitai nuo Pranašo Mahometo laikų.

– Tais laikais, kai Pranašas Mahometas dar nebuvo paskelbęs islamo tikėjimo, – prabilo Karimas, – Arabijoje gyveno gentis, turėjusi nežmonišką paprotį gyvas užkasti naujagimes dukras, panašiai kaip tai šiandien daroma kitose šalyse.

Genties vadas buvo Kaisas bin Asimas. Priėmęs islamą jis papasakojo Pranašui siaubingą dalyką.

– O, Dievo pasiuntiny! Kai buvau išvykęs į kelionę, mano žmonai gimė dukra. Bijodama, jog užkasiu mažylę gyvą, žmona kelias dienas ją žindė, paskui nusiuntė seseriai, kad ši ją augintų. Žmona meldėsi, kad būčiau gailestingas dukrai, kai ši paaugs.

Man grįžus iš kelionės žmona pasakė pagimdžiusi negyvą kūdikį. Taigi šis dalykas buvo užmirštas. Teta mylėjo mergytę. Kartą išėjau iš namų visai dienai. Pamaniusi, kad užtruksiu kur kas ilgiau, žmona nusprendė parsivesti dukrą į namus ir kurį laiką pasidžiaugti jos draugija.

Netikėtai apsigalvojau ir grįžau anksčiau. Įėjęs į savo namus, pamačiau juose žaidžiančią labai gražią ir tvarkingą mergytę. Į ją pažiūrėjau ir akimirksniu pajutau užplūstant karštą meilę jai. Žmona tai pajuto ir pamanė, kad mano kraujas pažino joje tokį pat ir mano širdyje gimė tėviška meilė. „– Žmona, kieno šita mergaitė? – paklausiau jos. – Kokia ji graži!“

Tada pati atskleidė tiesą apie mergaitę. Netverdamas džiaugsmu karštai ją apkabinau. Jos motina jai pasakė, kad aš jos tėvas. Mergaitė be galo mane pamilo ir vis šaukdavo: „Mano tėti! Tėveli!“ Kai mergaitė apsivydavo man rankomis kaklą ir rodė savo meilę, jusdavau neapsakomą malonumą.

Šitaip bėgo dienos. Mes auginome dukrą, ji nepatyrė jokių rūpesčių ar nepatogumų. Bet kartais žiūrint į ją galvon imdavo lįsti tokios mintys: „Turėsiu atiduoti šitą mergaitę į žmonas kitam vyrui. Turėsiu ištverti pažeminimą, kad kitas vyras pažins mano dukrą kaip savo žmoną. Kaip galėsiu pažiūrėti į akis kitiems vyrams, žinodamas, kad man nuplėšta garbė, nes mano dukra guli su vyru?“ Tos mintys užvaldė man protą ir nepaliaujamai kankino. Galop aš įsiutau ir nebeturėjau kantrybės bendrauti su dukra. Mąsčiau, kol nusprendžiau turįs nusimesti gėdą ir pažeminimą, kritusius ant manęs ir mano protėvių.

Nusprendžiau, kad turiu užkasti mergaitę gyvą. Negalėjau atskleisti sumanymo žmonai, tad paprašiau suruošti dukrą – aš vešiąsis ją kartu į puotą. Žmona mergaitę išmaudė, gražiai aptaisė ir išleido iš namų. Mažylė susijaudino, džiugiai tauškėjo, manydama, kad su tėvu keliaus į šventę.

Išėjau iš namų su ja. Mergaitė žvaliai striksėjo, retkarčiais vis įsikibdavo man į ranką, paskui pabėgėdavo pirma manęs ir linksmai juokdavosi.

Per tą laiką mano akys jau nustojo ją regėti ir aš nekantravau kuo greičiau jos atsikratyti. Vargšelė nenujautė mano užmačių ir džiugiai ėjo iš paskos.

Pagaliau sustojau kažkokioje nuošalioje vietoje ir ėmiau kasti duobę. Nieko nesusigaudanti mergaitė nustebo tai matydama ir vis klausinėjo:

– Tėti, kam kasi tą smėlį?

Nekreipiau dėmesio į jos klausimus. Ji nenumanė, jog kasu duobę, kad savo paties rankomis palaidočiau gražiąją dukrą.

Bekasant dulkės ir smėlis krito man ant kojų ir apdarų. Gražuolė duktė jas valė sakydama: „Tėve, supurvinsi drabužius!“

Nežiūrėjau į ją ir apsimečiau negirdintis, ką ji sako. Toliau dirbau, kol iškasiau mano sumanymui tinkamą duobę. Tada sugriebiau dukrą, įmečiau į duobę ir baisiai skubėdamas ėmiau versti žemes. Vargšelė žvelgė į mane persigandusiomis akimis. Ji ėmė pašėlusiai verkti ir klykti:

– Brangusis tėveli, kas atsitiko? Aš nepadariau nieko bloga! Tėveli, maldauju, neužkask manęs po žeme!

Verčiau ant jos smėlį lyg aklas kurčnebylys, nekreipdamas dėmesio į jos maldavimus.

O didysis Dievo Pranaše! Buvau baisus beširdis – nepasigailėjau tikro savo vaiko! Negana to, užkasęs ją gyvą atsidusau iš didžiulio palengvėjimo ir grįžau patenkintas išgelbėjęs savo garbę ir pasididžiavimą.

Išgirdęs šią širdį draskančią istoriją apie nekaltą mergaitę, šventasis Pranašas nesusivaldė ir jo skruostais nusirito ašaros. Jis tarė genties vadui Asimui:

– Neregėtas žiaurumas! Kaip žmogus, negailintis kitų, gali tikėtis visagalio Dievo gailesčio?!

Karimas pažvelgė savo vaikams į akis.

– Išgirdęs šį pasakojimą, Pranašas Mahometas labai paniuro ir prisiminė ne mažiau šiurpų nutikimą.

Pas Mahometą atėjo vyras ir prisipažino kadaise buvęs tikras neišmanėlis. Jis sakė nieko nesupratęs, kol pasirodė Pranašas ir paaiškino jam, ko nori Dievas.

Tas vyras kalbėjo:

– O, Dievo pasiuntiny! Mes garbinome stabus ir patys žudėme savo vaikus. Kadaise turėjau mažą, labai žavią dukrą. Kai ją pašaukdavau, ji džiaugdamasi puldavo man į glėbį. Kartą pasivadinau ją pas save ir ji bemat atlėkė. Paprašiau sekti paskui mane, ir ji paklausė. Ėjau greitai, tad dukrelei teko bėgti, kad neatsiliktų. Netoli nuo mano namų buvo gilus šulinys. Prie jo priėjęs sustojau, mergaitė atbidzeno iš paskos. Griebiau ją už rankos ir įmečiau į šulinį. Vargšelė verkė, šaukė man, kad gelbėčiau. Paskutinis žodis iš vaiko lūpų buvo „tėve“.

Vyrui baigus pasakojimą, Pranašas ilgai raudojo. Ašaros liejosi taip gausiai, kad net barzda sušlapo.

Jo pralietos ašaros nuplovė mūsų neišmanymą apie moteris, todėl šiandien laikoma, kad žmogus, gyvą užkasęs, įmetęs į šulinį ar kitaip nuskriaudęs dukrą, pasielgė niekingai ir žiauriai.

Apsikabinau dukras. Mus apėmė toks jausmas, tarsi pats Pranašas būtų šalia. Rodės, tragiška lemtis ištiko tas dvi mergaites ką tik, o ne keli šimtmečiai prieš mums atsirandant šiame pasaulyje. Kas suabejotų, kad mūsų Pranašas daug nuveikė, idant tokiems neteisingiems, žiauriems papročiams būtų padarytas galas? Jis gimė nedorais laikais, kai žmonės garbino stabus, vyrai vesdavo šimtus žmonų ir kūdikių žudymo paprotys buvo plačiai paplitęs. Pranašui Mahometui labai sunkiai sekėsi padaryti galą šiems netikusiems papročiams. Tuos, kurių Jam nepavyko išnaikinti, Jis suvaržė.

Pasakiau artimiesiems, kad, mano galva, mus, moteris, laiko supančiotas tų dienų tradicijos, o ne Koranas. Retas žmogus žino, kad Korane nerašoma apie būtinybę moterims dengtis veidus šydu ir kitus suvaržymus, kuriuos jos patiria musulmonų kraštuose. Žengti į priekį mums trukdo atgyvenusios tradicijos.

Kilo audringas ginčas, kodėl moterys privalo paklusti vyrams. Maha įžeidė brolį Abdulą primindama, kad jinai mokykloje iš visų dalykų gauna geresnius pažymius negu jis. Abdula jau buvo jai beatsikertąs, bet aš įspėjau vaikus neįžeidinėti vienam kito. Tada užsiminiau apie akivaizdų paradoksą: moteris tampa fiziškai pažeidžiama dėl to, kad iš jos atima jėgas svarbiausia paskirtis – išnešioti, pagimdyti, žindyti ir auginti vaikus. Visada žinojau, kad dėl šios vienintelės priežasties moteris visose visuomenėse pasmerkta būti žemesnė už vyrą. Užuot sulaukusios garbės už tai, kad paleidžiame į pasaulį naują gyvybę, esame baudžiamos! Mano nuomone, tai didžiausia civilizacijos gėda!

Mylimiausias Abdulos mokytojas buvo libanietis, dėstęs mokykloje filosofiją. Dabar sūnus pasipuikavo savo žiniomis – perskaitė mums istorijos paskaitą apie tai, kaip lėtai moterys darė pažangą nuo žmonijos pradžios iki šių laikų. Kadaise moterys buvo ne ką geresnės už nešulinius gyvulius. Jos prižiūrėjo vaikus, rinko žabus laužui, virdavo valgyti, siuvo drabužius ir batus, o genčiai keliaujant tempdavo nešulius. Pasak Abdulos, vyrai rizikuodavo gyvybe medžiodami žvėris; gentis atsidėkodavo jiems už tai, kad aprūpina mėsa, leisdama visą kitą laiką ilsėtis.

Norėdamas paerzinti seseris, Abdula įtempė rankų raumenis ir pareiškė, kad vyrai esą viršesni vien dėl savo jėgos. Taigi jeigu jo seserys tikrai norinčios būti lygios vyrams, turinčios laisvalaikiu kilnoti svarmenis jo fizinių pratybų kambaryje, užuot skaičiusios knygas.

Karimui teko tramdyti dukras, kad nepultų ant brolio. Maha išsisuko iš tėvo rankų ir spyrė Abdulai į tarpukojį; mudu su vyru apstulbome, kad ji žino, kur silpniausia jo vieta.

Šypsojausi iš kvailiojančių savo vaikų, bet galvoje sukosi niūrios mintys: mes, moterys, nuo neatmenamų laikų esame išnaudojamos kaip vergės, ir daugelyje pasaulio šalių niekas nepasikeitė ir šiandien. Mano tėvynėje moterys laikomos tik gražiais daiktais, sekso žaislais mūsų vyrams pasimėgauti.

Žinau, kad ištverme, sumanumu ir drąsa moterys prilygsta vyrams, bet atsilikusioje Saudo Arabijoje tokių kaip aš reta.

Karimas kurį laiką tylėjo, paskui prašneko: jis prisiminęs savo seną draugą Jusifą ir klaidingą šio pasirinktą kelią.

Nudžiugau, kad Karimas savo akimis pamatė, kaip smuko Jusifas. Pagaliau mano vyras tapo toks, kokio aš ir norėjau, nes suvokė, koks blogis įleidžia šaknis ir suveši visuomenėje, kai valdžią gauna tokie žmonės.

– Sultana, mitą, kad dėl viso blogio kaltos moterys, kurpia tokie nevykėliai kaip Jusifas, – ilgai mąstęs prabilo Karimas. – Nors ši neteisinga nuomonė apie moteris patraukli vyrams, moterims ji ne tik sukelia nusivylimą, bet dar ir pakerta jėgas. Dėl jo tarp abiejų lyčių išauga neapykantos siena.

Karimas kreipėsi į sūnų:

– Abdula, tikiuosi, tu niekados užsispyręs netvirtinsi, kad moterys nieko nevertos. Tavo kartai lemta padaryti galą moterų engimui. Liūdna, bet turiu pripažinti, kad mano karta moterų priespaudai tik suteikė naują pavidalą.

Tegalėjau įsivaizduoti, ką galvoja dukros, bet Maha atrodė suglumusi ir supykusi, kad gimė visuomenėje, taip nenorinčioje priimti socialinių permainų; Amani, taip neseniai visa galva pasinėrusi į guodžiantį tikėjimą, atrodė prislėgta minčių apie tradicijas, skatinančias moterų priespaudą.

Baiminausi tokių vyrų kaip Jusifas ir gyvenimo, kokį jie numato moterims, jas visas laikydami nedorėlėmis ir todėl siekdami jas valdyti. Negalėjau susitaikyti, kad moterų ateityje laukia tamsūs laikai, kai bus priverstos gintis nuo vis aktyviau besireiškiančių ekstremistų, garsiai reikalaujančių neįsileisti jų į visuomeninį gyvenimą.

Taisydamasi gulti pajutau, kad chadžas prarado visą žavesį. Neguodė nė Karimo išsakytos naujos mintys, kad galime siekti bent jau savo šeimos moterų išlaisvinimo.

Kitą rytą mūsų veidai buvo išvargę, nes kalbėjomės iki išnaktų. Per pusryčius neištarėme nė žodžio – rengėmės svarbiausiai chadžo dienai.

Vairuotojas nuvežė mus už aštuonių kilometrų, prie Arafato kalno. Nuo jo Pranašas Mahometas perskaitė paskutinį savo pamokslą. Po keturių mėnesių jis mirė.

Nuliūdusi vos krutinau lūpas kartodama Pranašo žodžius: „Turi stoti prieš savo Dievą, ir šis pareikalaus, kad atsiskaitytum už visus savo poelgius. Žinok, kad visi musulmonai yra broliai. Jūs esate viena brolija, niekas negali atimti nieko iš brolio be jo laisva valia duoto sutikimo. Susilaikykit nuo neteisingų veiksmų. Tas, kuris esate čia, perduokite tai tam, kurio čia nėra. Gali būti taip, kad tas, kuriam bus papasakota vėliau, prisimins tai geriau negu tas, kuris išgirdo tai dabar.“

Kopdama stačiu Arafato šlaitu šaukiau: „Štai aš, Dieve! Štai aš!“ Šią dieną Dievas panaikina visas mūsų nuodėmes ir suteikia išrišimą.

Daug valandų aš ir mano artimieji stovėjome dykumos karštyje su kitais maldininkais melsdamiesi ir skaitydami Koraną. Kaip dauguma susirinkusiųjų, mano dukros gynėsi nuo saulės virš galvos iškeltu skėčiu, bet aš jaučiausi turinti kęsti spiginančią saulę, kad įrodyčiau savo tikėjimą. Aplink alpo daugybė vyrų ir moterų; jie buvo nešami neštuvais į tam tyčia pastatytus furgonus, kur dirbo medikai.

Saulei leidžiantis nuo Arafato kalno pasukome link Minos. Abdula su Karimu pririnko akmenukų kito ryto ritualui. Net nepabendravę – mat visi jautėmės išvargę – nuėjome ilsėtis prieš paskutinę chadžo dieną, bet tą naktį miegojome neramiai.

Paskutinį rytą skandavome: „Visagalio Dievo vardu tai darau, nes nekenčiu šėtono ir jo klastos! Dievas yra didis!“ Tada kiekvienas ėmėme svaidyti savo septynis akmenukus, surinktus Karimo ir Abdulos, į akmeninius stulpus, simbolizuojančius šėtoną.

Šitaip nusimetę nuodėmes nukeliavome į Minos lygumą. Ten pamatėme kupranugarius, avis ir ožkas, skerdžiamus pagerbiant Ibrahimą, nuolankiai sutikusį paaukoti mylimą sūnų Dievui. Gavę užmokestį, mėsininkai suimdavo gyvulį, pasukdavo galva į Kaabą ir Šventąją mečetę, garsiai sušukdavo: „Dievas yra didis!“ ir akies mirksniu perrėždavo aukai gerklę, kad ištekėtų visas kraujas.

Girdėdama klykiant vargšus gyvulius ir matydama upeliais trykštantį kraują, vargšė Amani suspigo kaip beprotė ir nualpusi susmuko ant žemės. Karimas su Abdula nunešė ją į vieną iš namelių ant ratų, atvežtų silpniems ir jautriems maldininkams.

Vyrai netrukus grįžo ir pranešė, kad Amani ilsisi. Ji tebeverkia, negalėdama atitokti nuo sielvarto dėl, jos žodžiais, beprasmiškų šitokios daugybės gyvūnų skerdynių.

„Ar aš tau nesakiau?“ – žvilgsniu pasakė man Karimas. Pajutau šiokį tokį palengvėjimą: bent dalelė Amani asmenybės liko nepakitusi. Vyliausi, Karimas neklydo tvirtindamas, jog grįžus iš Mekos mūsų dukra bus tokia pat kaip anksčiau.

Kol stebėjome tuos žiaurumus, priminiau sau, jog tai svarbi apeigų dalis – gyvuliai aukojami, kad primintų maldininkams per chadžą išmoktas aukojimosi, paklusnumo Dievui, gailestingumo artimui ir tikėjimo pamokas.

Dabar prasidėjo keturios tikrųjų švenčių dienos. Žinojau, kad prie mūsų prisideda musulmonai visame pasaulyje, tik jų širdys liūdnos, nes jie ne Mekoje. Mes nusikirpome po nedidelę sruogą plaukų – ženklas, kad šventa mūsų kelionė baigėsi – ir nuskubėjome persirengti paprastus apdarus spalvingesniais. Mūsų vyrai užsimetė baltus medvilninius tobus.

Puota prasidėjo po pietų. Amani vis dar buvo išblyškusi, bet pakankamai atsigavusi, tad prisidėjo prie mūsų, tik atsisakė ragauti mėsos.

Mūsų šeima susirinko savo palapinėje. Apsikeitėme kukliomis dovanomis ir vienas kitą pasveikinome. Prieš sėsdami valgyti ėrienos su ryžiais, sukalbėjome maldą. Valgiai, likę po vaišių, buvo išdalyti vargšams.

Netrukus nuvažiavome į netoliese esančius savo rūmus Džidoje, ten šventėme toliau. Nuo šiol mūsų vaikai prie savo vardo galės pridėti garbingą chadžijaus titulą, nes atliko penktą svarbiausiąją islamo priedermę. Pajutau, kaip mano veide šmėsteli šypsena: mes atlikome chadžą ir patenkinome Dievo norą.

Dabar meldžiau Dievą patenkinti manąjį: padėti Amani atsikratyti į jos sielą įslinkusių ekstremistinių nuotaikų. Pakrikus psichikai net kraštutiniausios dogmos gali atrodyti šventos. Nenorėjau, kad mano duktė atsiduotų karingiems idealams, skleidžiamiems daugelio religijų. Juk nuo tada, kai ji ėmė suprasti tokius dalykus, iš paskutiniųjų stengiausi nuo jų atkalbėti.

Deja. Nežinau, įtikau Dievui ar ne, bet Jo sprendimas dėl dukros manęs netenkino.

Vėliau paaiškės, kad kelionė į Meką mūsų šeimai buvo ir dovana, ir nelaimė. Mudu su Karimu tapome artimesni negu buvome po kelerių pirmųjų santuokos metų, Maha ir Abdula ėmė stengtis gyventi kaip atsakingi piliečiai, tačiau Amani virto niūria atsiskyrėle.

8 Kvietinių kruopų ar ryžių kukuliai, įdaryti kapota mėsa.

Ekstremistė

Mano didžiausia baimė virto tikrove. Įsivaizduokime

dykumų kraštą, skendintį visiškoje tamsoje.

Po jį apgraibomis maklinėja pulkai gyvų būtybių.

• BUDA •

Chadžas baigėsi, atėjo vasara. Per šventą kelionę į Meką karštas dykumos oras menkai mus vargino, nes mintys buvo sutelktos į kitus, svarbesnius dalykus, susijusius su troškimu patirti, kaip dvasia susilieja su Dievu.

Iš Mekos nusigavome į savo rūmus Džidoje, ketindami kitą dieną grįžti į Rijadą. Nepavyko. Man beduodant nurodymus rūmų tarnams paruošti viską išvykimui, į kambarį įėjo Karimas ir pasakė atšaukęs skrydį, nes oro uosto dispečeriai jam pranešė, jog iš Rub al Chalio dykumos link Rijado atslenka ypač smarki smėlio audra. Net be tokių audrų kas mėnesį Rijade nusėda beveik keturi tūkstančiai tonų smėlio. Norėjau išvengti šalies sostinę netrukus užgriūsiančios siaubingos audros, kai smiltelės gels akis, užkimš odos poras ir viską užklos, todėl nudžiugau, kad liksime Džidoje, nors drėgną orą čia sunkiau galėjai ištverti negu sausą dykumos karštį Rijade.

Abdula ir Maha be galo nudžiugo, kad kelionė atgal į Rijadą nukeliama kelias dienas, taigi tiek laiko jie dar turės prieš grįždami į nuobodžią kasdienybę. Du vyresnieji vaikai ėmė maldauti mūsų Džidoje šiek tiek paatostogauti. Šypsodama pažvelgiau į vyrą, bet šypsena pranyko man iš veido pamačius Amani. Ji viena sėdėjo kamputyje, sukišusi nosį į Korano puslapius. Amani sparčiai buvo bevirstanti paniurusia atsiskyrėle, kuriai, rodės, visai nė motais, kur ji yra. Man susidarė įspūdis, kad jauniausioji duktė užgniaužė troškimą nekaltai pasismaginti, nes anksčiau nieko jai nebūdavo smagiau, kaip plaukioti šiltuose švelniai banguojančios Raudonosios jūros vandenyse.

Pasiryžau nesileisti dar labiau slegiama niūrios Amani nuotaikos, tad atsakydama į klausiamą Karimo žvilgsnį pritariamai linktelėjau. Taigi, nors tvyrojo drėgnas ir toks karštas oras, kad net galėjai matyti ribuliuojant jo bangas, mudu su Karimu nusprendėme likti Džidoje dar dvi savaites, nes matėme, kaip kankinamai du vyresniuosius mūsų vaikus gundo žydras Raudonosios jūros veidrodis, matomas pro rūmų langus.

Sumanymas man buvo prie širdies, nes, kaip dažnam karališkosios šeimos nariui, linksmas Džidos uostamiestis man patiko labiau negu nuobodusis Rijadas. Atostogų perspektyva buvo viliojanti: nusivesiu dukras apsipirkti į šiuolaikiškus Džidos prekybos centrus, pasikviesiu į svečius mieste gyvenančių draugų. Jeigu kaip tik tuo metu Amani nebūtų nusprendusi dar labiau padidinti atotrūkį tarp savęs ir šeimos, šiaip netobulame gyvenime tas metas būtų buvęs tiesiog tobulas.

Kai klūpojau ilgame koridoriuje, jungiančiame kelis rūmų sparnus, Maha suprato, kad jos motina stengiasi nugirsti jos sesers Amani balsą pro plyšį durų, vedančių į turkiškas pirtis ir oranžeriją.

– Mama, ką čia veiki? – garsiai juokdamasi paklausė Maha, nors rankos mostu vijau ją šalin.

Anapus durų Amani nutilo ir išgirdau ją ryžtingu žingsniu artinantis prie manęs. Mėginau pašokti ant kojų ir sprukti tolyn nuo durų, bet smailus batelio kulnas užkliuvo už ilgos suknelės padurko. Man besistengiant išsipainioti, Amani atidarė duris ir įsmeigė žvilgsnį į akivaizdžiai prasikaltusią motiną.

Sutrikau išvydusi smerkiantį Amani veidą: iš skvarbaus žvilgsnio ir kietai sučiauptų lūpų aiškiai mačiau ją supratus, ką veikiau. Neįstengiau prisipažinti šitaip niekingai elgusis, tad ėmiau pirštais trinti raudonus siūlus, įaustus į prieškambario kilimą. Nutaisiusi žvalų balsą ėmiau susiriesdama meluoti, kaip tesugeba žinantis, kad pašnekovas jį kiaurai mato.

– Amani, maniau, kad tu savo kambaryje! – sušukau ir vėl ėmiau įdėmiai tirti raudonus siūlus. – Brangutės, ar katra pastebėjot raudoną dėmę ant šio kilimo?

Abi dukros tylėjo.

Susiraukiau, dar keliskart patryniau raudonus siūlus, atsistojau ir susikūprinusi, nes kulnas tebebuvo įsipynęs į padurkus, nušlubčiojau koridoriumi. Nebeišmanydama, kaip teisintis, suniurnėjau:

– Tarnai visiškai apkiauto. Ko gero, tos dėmės nebepavyks išvalyti.

Amani neleido man patirti malonumą galvojant, kad įtikinau ją savo pasakėle.

– Mamyte, – man įkandin šūktelėjo jinai, – tas kilimas švarus. Ten raudonos jo rašto rožės!

Maha nesusitvardė ir išgirdau ją kikenant.

– Mamyte, – pridūrė jaunėlė, – jeigu nori nugirsti, ką sakau, prašom užeiti į kambarį.

Ji su trenksmu uždarė duris į oranžeriją.

Man akys pritvinko ašarų. Nubėgau į savo miegamąjį. Buvo nepakeliamai skaudu žiūrėti į gražuolę dukrą, nes grįžus iš Mekos, ji ėmė nuo galvos iki kojų taisytis juodai ir mūvėdavo storomis juodomis kojinėmis ir ilgomis juodomis pirštinėmis. Net mūsų pačių namuose, kur nebūdavo jokių pašalinių, nedengdavo tik veido: duktė apgobdavo gražius juodus plaukus standžia juoda skara, tokia, mano įsivaizdavimu, ožkas ganydama galėjo ryšėti jemenietė. Išeidama už rūmų sienų, Amani dar užsimesdavo storo juodo audeklo šydą, pro kurį vos galėjo matyti, nors Džidoje religiniai pareigūnai moteris neuždengtais veidais persekiojo ne taip priekabiai kaip Rijade. Mūsų dykumos sostinė visame musulmonų pasaulyje garsėja uoliais dorovės komitetais. Jų nariai – vien piktų veidų vyrai, besikabinėjantys prie moterų miesto gatvėse.

Kad ir ką sakiau ar dariau, nepavyko įtikinti dukters rengtis kokiais patogesniais drabužiais negu sunkia juoda abaja, šydu ir skara – daugumai tikinčiųjų kituose musulmonų kraštuose tokie apdarai mažų mažiausiai juokingi.

Pratrūkau nesuvaldomai raudoti. Baisiausiai rizikuodama savo laime didžiąją gyvenimo dalį kovojau, kad mano dukros turėtų teisę nešioti kuo plonesnę skraistę, o dabar mano brangioji dukra, galima sakyti, nusispjovė į šią nedidelę pergalę.

Bet tai dar ne blogiausia! Amani nesitenkino iš naujo atradusi tikėjimą: ji su misionierės užsidegimu puolė versti į jį kitas. Šiandien Amani sukvietė artimiausias drauges ir keturias jaunesnes pusseseres į mūsų namus paklausyti, kaip ji skaito Koraną ir aiškina Pranašo žodžius. Nerimą man kėlė tai, kad aiškino ji labai panašiai kaip Dorovės skatinimo ir kovos su ydingu elgesiu komiteto vyrai.

Vaikiško Amani balselio gaidos tebeskambėjo man ausyse, kai uždariau savo kambario duris ir išsitiesiau skersai lovos. Galva neišnešė, kaip rasti išeitį iš šios keblios padėties, kurioje neseniai atsidūriau kaip motina.

Klausydamasi už durų nugirdau Amani skaitant iš šventojo Korano:

Nejaugi jūs statote ant kiekvienos aukštumos ženklą (aukštą statinį) pramogaudami?

Ir įrengiate jūs sau rūmus taip, lyg gyvensite amžinai!

O kada valdote, valdote kaip tironai!

Bijokite Allaho ir pakluskite man!

<...> Ir nepasiduokite pasileidėlių valiai...

Pasibaisėjusi, drebėdama klausiausi Amani postringavimų, kokia panaši į pasileidėlius, minimus šiose Korano eilutėse, karališkoji Saudo Arabijos šeima.

– Apsidairykite! Pažiūrėkite, kokioje prabangoje skendi namai, kuriuose kalbu! Net Dievui tinkami rūmai negalėtų būti prašmatnesni! Mes juk nepaisome paties Dievo žodžių apsisupdami tokia pasakiška prabanga, kad žmogaus akiai net nedera tokios matyti!

Amani prašneko tyliau, vos ne pašnabždomis; užsimerkiau, pasislinkau arčiau ir įtempiau klausą, bet dukros žodžius vos girdėjau.

– Kiekviena iš mūsų turime atsisakyti prabangos savo gyvenime. Aš pirma parodysiu pavyzdį: išdalysiu vargšams brangenybes, gautas iš savo turtingos šeimos. Jeigu tikite Mahometo Dievą, turite pasielgti taip kaip aš.

Nežinau, ką į keistą savo mokytojos reikalavimą atsakė klausytojos, nes tą akimirką vyresnioji duktė Maha užklupo mane besiklausančią.

Dabar, prisiminusi Amani pažadą atsisakyti brangenybių, atsiplėšiau nuo lovos ir nuskubėjau į dukters kambarį. Atidariusi seifą, kuriuo ji naudojosi kartu su seserimi, išėmiau daugybę brangių vėrinių, apyrankių, auskarų, žiedų ir nunešusi užrakinau seife Karimo kabinete. Su Amani papuošalais paėmiau ir Mahos – ką gali žinoti, ką iškrės religinės ekstazės pagauta jaunėlė?

Žinojau, kad visi Amani papuošalai verti ne vieno milijono dolerių; juos jai dovanojo mylintys žmonės, trokštantys, kad ateityje ji būtų finansiškai saugi. Prižadėjau sau: jeigu Amani nuoširdžiai trokšta padėti vargšams, ji gaus pinigų šiam tikslui.

Nusiminiau, kad mūsų dosnumas buvo šitaip sumenkintas: juk mudu su Karimu metams bėgant patyliukais išdovanojome pasaulio vargšams milijonus rialų. Be reikalaujamos zakah – dalies metinių pajamų, be kurių galima išsiversti, – mudu su Karimu pridėdavome dar penkiolika procentų savo pajamų švietimo ir medicinos tikslams ne tokioms turtingoms kaip Saudo Arabija musulmonų šalims. Mes niekada neužmiršome Pranašo žodžių: Jeigu jūs duodate išmaldos viešai, tai yra gerai; o jeigu slepiate ją duodami vargšams, tai šitai – geriau jums. Jis tuo uždengia jums jūsų blogus darbus: iš tiesų Allahui žinoma, ką jūs darote!

Pagalvojus, kiek lėšų skyrėme ligoninėms, mokykloms ir gyvenamiesiems namams statyti skurdžiausiuose musulmoniškuose kraštuose, man baisiai knietėjo priminti Amani, kokius didžiulius pinigus paaukojo jos tėvai. Gal dukrai mūsų labdara atrodo nieko neverta? O gal ji nuoširdžiai trokšta paversti savo šeimą elgetomis, panašiais į tuos, kurie gauna naudos iš mūsų didžiulių turtų?

Grįžau į lovą ir ramiai gulėjau geras dvi valandas, mąstydama, mesdama iš galvos beprotiškus sumanymus, neišmanydama, kaip grumtis su jėga, stipresne už bet kurį žmogų.

Karimui grįžus iš savo raštinės Džidoje, mano kambarys jau skendėjo tamsoje.

– Sultana, sergi?!

Karimas įjungė kelis šviestuvus, priėjo prie mano lovos ir susirūpinęs pažvelgė man į veidą.

– Tu išraudusi. Karščiuoji?

Neatsakiau į vyro klausimą, tik giliai, sunkiai atsidusau.

– Karimai, tavo paties kūnas ir kraujas ketina nuversti šalies valdžią.

Vos per kelias akimirkas rusvas Karimo veidas skaisčiai išraudo.

– Ką?!

Skėstelėjau rankomis.

– Amani. Šiandien mūsų duktė prisikvietė jaunų princesių ir gerų draugių. Netyčia nugirdau ją kalbant. Ji pasitelkė į pagalbą Koraną, kad sukurstytų jaunas pusseseres ir drauges prieš šaliai vadovaujančią mūsų šeimą.

Karimas pliaukštelėjo liežuviu – taip arabai rodo netikį tuo, ką girdi, – ir nusijuokė.

– Iš proto išsikraustei, Sultana. Jeigu kuris iš mūsų vaikų ir ragintų imtis smurto, tai tik ne Amani.

Papurčiau galvą.

– Ji pasikeitė. Religija įkvėpė mūsų dukrai jėgų. Ji darosi panaši ne į romią avelę, o į alkaną liūtę.

Papasakojau Karimui, ką nugirdau. Jis susiraukė.

– Sultana, patikėk manimi: ši naujausia jos aistra greitai praeis. Nekreipk į Amani dėmesio. Jai greitai nusibos tie kraštutinumai.

Pačiam Karimui akivaizdžiai nusibodo Amani religinio įkarščio tema, nes pastarąją savaitę beveik apie nieką daugiau nekalbėjau. Kankinausi matydama, kaip karštai Amani priima radikaliausius mūsų religijos postulatus, o jos tėvas į dukros užsidegimą žiūri nerimtai ir spėja jį greitai praeisiant.

Supratau, kad mudu su Karimu šios naujausios krizės neįveiksime kartu, kaip nutiko su Maha. Pajutau stokojanti jėgų kovoti toliau. Pirmą kartą nuo tada, kai prieš daugelį metų pagimdžiau Abdulą, pavargau būti motina; galvojau, kiek dar moterų kartų bus suviliotos užsikrauti šią sunkią naštą – vienos, nesulaukdamos jokio dėkingumo leisti į pasaulį, maitinti ir auklėti žmonių giminę.

– Kokia vieniša šiame gyvenime yra moteris! – gargždžiu balsu sušukau vyrui.

Baimindamasis, kad iš sielvarto neiškrėsčiau kokios kvailystės, Karimas švelniai patapšnojo man per nugarą ir lipšniai paklausė, ar norėčiau, kad vakarienę į kambarį atneštų man vienai. Tada jis vakarieniautų su vaikais.

Išleidau kankinės atodūsį. Ne, nusprendžiau, viena neliksiu: jau ir taip per ilgai kenčiau vienatvę. Be to, nenorėjau, kad Amani pamanytų, jog jos motina prastai nusiteikusi. Atsikėliau nuo lovos ir pasakiau vyrui apsiprausianti prieš vakarienę ir nusileisianti į apačią.

Mudu susitikome nedidelėje šeimos svetainėje. Iki vakarienės dar buvo visa valanda, tad pakviečiau Karimą pasivaikščioti turkiškose pirtyse ir oranžerijoje.

Prisiminęs vakar drauge praleistą vakarą, Karimas pamanė, kad esu romantiškai nusiteikusi, ir paglostė man veidą švelniu žvilgsniu.

Atsakiau jam šypsena, bet iš tikrųjų magėjo apžiūrėti oranžeriją – gal duktė bus palikusi kokių religinio susibūrimo su draugėmis ir karališko kraujo pusseserėmis įrodymų.

Įėjome į didelę, gražią oranžeriją, suprojektuotą garsaus italų architekto. Metams bėgant daug mūsų karališkosios giminės pusseserių ir pusbrolių nesėkmingai mėgino kopijuoti šį žavų, nepakartojamą „Turkišką kambarį“. Skaidrus vanduo iš krioklio patalpos gale krito į didelį apskritą baseiną, kuriame plaukiojo daugybė egzotiškų žuvų. Baseiną juosė akmeninis takas, apsodintas gražiomis gėlėmis, rūpestingai prižiūrimomis sodininkų brigados. Dešinėje ir kairėje buvo įrengti poilsio kampeliai. Iš Tailando atvežti žali augalai vešėjo virš rotango baldų, uždengtų pastelinių spalvų pagalvėmis ir visur sustatytų staliukų stiklo viršumi. Čia mūsų šeima labiausiai mėgo rytais ar vakarais gerti kavą.

Sienos buvo padarytos iš ypatingo vitražinio stiklo, bet žaluma buvo tokia gausi ir tanki, kad ir be jų saugojo mus nuo karštų saulės spindulių. Aplink krioklį ėjo takas, išklotas akmenimis su išraižytomis įvairių laukinių gyvūnų galvomis. Man pasidarė liūdna, kai pastačiau koją ant žirafos snukučio, nes prisiminiau, kad Karimas įsakė išraižyti akmenis specialiai Amani, norėdamas padaryti staigmeną gyvūnus dievinančiai dukrai.

Takas atvedė prie turkiškų pirčių. Tokia patalpa buvo mūsų namuose Kaire. Paprašiau architekto italo išstudijuoti jos brėžinius ir suprojektuoti tokią pat mūsų rūmuose Džidoje. Iš viso buvo keturios pirtys, visos skirtingų stilių ir didumo. Į kiekvieną vedė laipteliai, virš vienos iš didesniųjų buvo lenktas akmeninis tiltas. Nuo vandens kilo garai ir aš žiūrėjau, kaip jie kaupiasi ir išsisklaido vėsiame ore.

Mano šeima daugybę kartų smagiai leido laiką šiose turkiškose pirtyse. Išvakarėse mudu su Karimu prieš romantišką vakarą ilgai mėgavomės karšta vonia.

Nemačiau jokių pėdsakų, rodančių, kad Amani mūsų namuose buvo surengusi religinio pobūdžio susirinkimą, tačiau galvoje tebegriaudėjo nugirsti žodžiai. Man pašėlusiai norėjosi, kad Karimas pripažintų, kokia rimta naujoji Amani aistra: mūsų dukra jau kalbėjo trokštanti tapti imame, moterimi, besirūpinančia kitų moterų sielovada. Norėjau, kad mano dukra gyventų kaip dora musulmonė, bet netroškau, kad ji užkrautų moterims dar sunkesnę naštą, itin griežtai interpretuodama tradicijas, pančiojančias mūsų šalies dailiosios lyties atstoves.

Nuojauta manęs neapgavo: Karimo nejaudino, kad Amani aistringai priėmė viską, su kuo aš kovojau nuo mažų dienų. Taigi nusprendžiau priminti jam, kur gali nuvesti toks religinis įkarštis, nes žinojau, kad mano vyrui nepatinka, jei kas suabejoja Saudidų teise į sostą ir privilegijas bei turtus, kuriuos mums laiduoja pavydėtina padėtis.

Žinodama, kad mano vyras tiesiog neištvertų be tokios prabangos, o ji vargu ar būtų įmanoma be pasakiškų turtų, nešamų Saudo Arabijos naftos telkinių, ranka aprėpiau gražią oranžerijos ir turkiškų pirčių visovę ir pasakiau jam:

– Visa tai mūsų dukra laiko baisia nuodėme. Ji smerkia mus, kad mėgaujamės tuo, ką Dievas nusprendė parūpinti mūsų šeimai.

Mano vyras nieko neatsakė.

– Karimai, mes turime imtis kokių nors žygių, – neatlyžau. – O gal nori, kad mūsų pačių kūnas ir kraujas vadovautų sukilimui, kuris nuvers Saudidus nuo sosto?

Karimas vis dar negalėjo patikėti, kad jo dukra gali iškrėsti rimtų nemalonumų. Jis nebesileido į kalbas apie Amani nepasitenkinimą mūsų karališka padėtimi ir burbtelėjo, kad turime leisti dukrai ieškoti paguodos tikėjime, net jeigu motina užsispyrusi tam priešinasi.

Karimas tvirtai suėmė mane už pečių ir uždraudė daugiau apie tai prasižioti.

– Sultana, jau seniai nusprendžiau, kad visi privalome gerbti vienas kito iliuzijas, – absurdiškai pareiškė jis, – antraip mūsų namuose nebus ramybės. Tučtuojau liaukis kalbėjusi apie tuos nemalonius dalykus!

Ištisas dienas knaisiojausi po savo sielą ir galop suvokiau esanti nekalta dėl to, kad mano dukters gyvenimas pasuko nauja linkme. Nusprendžiau, kad Amani užsidegimas – tiesioginis padarinys siaubingo Saudo Arabijos skurdo, kurį staiga pakeitė pasakiška prabanga. Norėdama prisikasti iki šio reiškinio esmės, turėjau prisiminti praeitį.

Daugybė žmonių, tiek musulmonų, tiek krikščionių, niekina saudoarabus dėl neuždirbtų turtų, tačiau nesivargina suprasti, kaip klaikiai skurdo visi saudoarabai iki dvidešimto amžiaus aštuntojo dešimtmečio vidurio. Man labai apmaudu, kad dabartinė mūsų padėtis vertinama taip skubotai.

Kai po mūsų dykumų smėliu buvo aptikta naftos, praėjo daug metų, kol krašto gyventojai gavo naudos iš turtų, užtikrinamų naftos gavybos, organizuotos Amerikos bendrovių. Karalius Abdel Azizas, mano senelis ir Saudo Arabijos įkūrėjas, iš pradžių pasitikėjo meilikaujančiais vyrais, dalijančiais tuščius pažadus, nesuprasdamas, kad jų sudaryti sandoriai krovė milijonus į amerikiečių kišenes ir menkutes sumas į Saudo Arabijos iždą. Tik gerai paspaudus Amerikos bendroves, jos ėmė elgtis sąžiningai.

Taigi todėl, kad iš naftos gaunamos įplaukos buvo skirstomos netinkamai, daug vandens nutekėjo, kol beduinų palapinės dykumoje virto prabangiais rūmais ir vilomis. Iki tol Saudo Arabijos žmonės daug prisikentė. Kūdikių mirtingumas šalyje buvo vienas didžiausių pasaulyje, nes nebuvo pinigų, gydytojų ir ligoninių. Pagrindinis saudoarabų maistas buvo datulės, ožkiena, kupranugarių pienas ir mėsa.

Prisimenu neviltį, kurią mačiau vieno iš turtingiausių Karalystės vyrų akyse pasakojant apie siaubingą vaikystę. Šis be galo protingas ir didžiai gerbiamas verslininkas iki penkiolikos metų ėjo nuo vienų drėbtinių lūšnelių kaimo Rijado durų prie kitų mėgindamas parduoti maišelius ožkų pieno. Nuo septynerių jis turėjo išlaikyti šeimą, nes tėvas mirė nuo nedidelio užkrato, kai įsipjovė kardu skersdamas kupranugarį chadžo puotai. Užkratas sukėlė gangreną ir berniuko tėvas paliko šį pasaulį klykdamas iš skausmo.

Kaip tais laikais buvo įprasta, berniuko motina ištekėjo už velionio tėvo brolio, turėjusio krūvą savų vaikų. Mažylis jautėsi esąs atsakingas už penkis jaunesnius brolius ir seseris. Jis savo rankomis palaidojo keturis iš penkių – jie mirė dėl prastos mitybos ir medicininės priežiūros stokos. Jo kelias į turtingą gyvenimą buvo toks klaikus, kad būtų tikęs Dikenso plunksnai.

Nieko nuostabaus, kad pirma saudoarabų karta, po baisiame skurde prabėgusios jaunystės pažinusi turtų galią, popino savo atžalas ir apibėrė jas viskuo, ką galima nupirkti už pinigus. Tiesa, mudu su Karimu užaugome nežinodami, kas yra nepritekliai, bet mes supratome, koks stiprus akstinas mūsų tėvams buvo skurdas, apkartinęs jų jaunystę. Tačiau mūsų kartos paleisti į pasaulį vaikai niekada nepatyrė nepriteklių, net apie juos negirdėjo, todėl nenutuokė, ką reiškia skursti.

Civilizacijos raidos nesustabdysi. Kai didžiuliai turtai išauga ant prarasto paveldo pagrindo, bet kurią akimirką jie gali būti nustoti vertinami. Kada ims byrėti tas netvirtas pagrindas, tik laiko klausimas.

Mano karta dabar ėmė abejoti tradicijomis ir papročiais, kurie buvo savaime suprantami protėviams. Dažnas po mūsų atėjusios kartos atstovas beatodairiškai vadovavosi gyvuliškais instinktais. Toks šiurkštus visuomeninės santvarkos nepaisymas sukėlė atsaką: religinio fanatizmo protrūkį ir panieką prabangai leidžiamiems turtams.

Dabar didžiausi fanatikai – mano kartos atžalos. Neragavę kitokio kaip didžiulės prabangos gyvenimo, nepatyrę siaubingo skurdo padarinių, mūsų ir mūsų pažįstamų vaikai niekina ekonominę gerovę ir ieško kilnesnio tikslo, negu kaupti dar didesnius turtus.

Mano duktė Amani tapo lydere būrelio merginų, karingumu siekiančių pranokti net vyrus, raginančius tikinčiuosius nuversti nuo sosto Saudidus.

Gelbėdama savo giminaičių ir tų, kurias laikė draugėmis, sielas, Amani iš pusseserės Faten, mano brolio Ali dukters, išgavo prisipažinimą, kokio nė įsivaizduoti negalėjome.

Joks vyras taip iš aukšto nežiūrėjo į moteris kaip Ali. Vaikystėje jis niekino dešimt savo seserų. Jaunystėje jis gyveno Amerikoje, ten pergulėjo su šimtais Vakarų moterų ir atsainiai jas atstūmė. Vedęs su žmonomis elgėsi kaip su vergėmis, jam menkai rūpėjo, ar jos jaučiasi laimingos. Dukras stengėsi ištekinti, vos tik lytiškai subręsdavo, tad jos mažai ką žinojo apie vyrų prigimtį ir iškrypėlišką jų elgesį laikydavo normaliu. Be keturių žmonų, Ali savo namuose įkurdindavo vieną sugulovę po kitos. Ali kaip tėvas bemaž nekreipdavo dėmesio į dukras, o sūnums rodydavo begalinę meilę.

Nieko nuostabaus, kad jo sūnus Madžidas, Faten brolis, tapo sadistu, į moteris žiūrinčiu tik kaip į sekso žaislus.

Dabar, prisiminusi, kas nutiko, neabejoju, kad jeigu Madžido nusikaltimas būtų iškilęs aikštėn, jam būtų buvusi nukirsta galva ar jis būtų buvęs sušaudytas. Niekas nebūtų išgelbėjęs jo nuo tokio galo, net tai, kad buvo aukšto rango princo sūnus, nes jo nusikaltimas buvo baisiausias iš visų, kada nors padarytų Saudidų giminės.

Grįžome į savo namus Rijade. Čia Amani kasdien po mokyklos tęsė Korano pamokas toms giminaitėms, kurios norėjo grįžti į tamsos laikus, kai moterys negalėjo pasakyti nė žodžio jokia tema, nesusijusia su jų buitimi.

Vieną trečiadienio popietę iš savo miegamojo balkono stebėjau, kaip viena po kitos mano dukters draugės ir giminaitės išvažiuoja iš mūsų kiemo limuzinais. Mano brolio Ali dukra Faten išvažiavo paskutinė. Man pasirodė keista, kad jiedvi su Amani dar ilgai kalbėjosi ir ne kartą karštai apsikabino. Liūdnai spėjau, kad Faten, nepatirdama tėviškos bejausmio mano brolio meilės ir todėl baisiai nelaiminga, įnirtingai ėmė siekti Amani pasiūlyto tikslo.

Nors neapsakomai norėjau, kad mano santykiai su dukra vėl taptų normalūs, daviau sau žodį niekada daugiau nesikalbėti su Amani apie religiją – tegul Dievas veda ją ten, kur Jis nori. Vis dėlto tąkart pamaniau galbūt pavyksiant prikalbinti dukrą pažaisti trik trak ar kortomis, kad ji nukreiptų mintis nuo tikėjimo į kitus dalykus.

Nedrąsiai pabeldžiau į Amani kambario duris, bet ji neatsiliepė. Išgirdau ją raudant ir įėjau. Bemat suirzau, nes dukra vienoje rankoje laikė Koraną, kita šluostėsi ašaras. Norėjosi sušukti, kad religija neturi liūdinti žmogaus, bet susilaikiau ir atsiklaupiau Amani prie kojų. Ėmiau plekšnoti jai per kelį ir klausinėti, ko ji taip sielojasi.

Tikėjausi išgirsti, kad ji sulaukė Dievo žinios, skirtos ne mano ausims, tad apstulbau, kai ji atsakė:

– Mamyte, mane baisiai liūdina tai, ką privalau padaryti!

Tada dukra puolė man į glėbį ir apsipylė ašaromis, lyg išgirdusi nepakeliamai skaudžią naujieną.

– Amani, dukrele, kas nutiko?

– Mamyte! – Rauda supurtė visą jos kūnelį. – Įvykdyta baisi nuodėmė! Aš sužinojau šlykščią paslaptį. Dievas liepia man iškelti ją aikštėn.

– Kokią nuodėmę? – sušukau apimta nerimo, kad Amani kažkaip sužinojo apie Mahos meilę savo draugei Aišai: jeigu jų santykiai iškils į viešumą, mano duktė ir visa mūsų šeima daug prisikentės.

Amani pažvelgė į mane didelėmis akimis.

– Faten atskleidė paslaptį, neduodančią ramybės jos sielai. Nuodėmė tokia baisi, kad nevalia jos atskleisti, bet aš turiu tai padaryti.

Pajutau palengvėjimą: Amani turėjo galvoje ne savo seserį. Mėginau spėti, koks Saudidų giminės skandalas neduoda ramybės mano dukrelei. Saudidų giminė tokia plati, kad nesiliauja paskalos apie netinkamą jaunųjų princų, rečiau – princesių, elgesį. Šeimos vyrai dažnai pakliūna į užsienio laikraščių puslapius, kai pralošia dideles pinigų sumas ar būna užklupti ištvirkaujantys su užsienietėmis. Po atostogų Vakaruose ne viena princesė grįžo į Karalystę laukdama nesantuokinio vaiko. Visa tiesa retai atskleidžiama, nes tėvai puola dangstyti netinkamų savo vaikų poelgių, kad apie asmenines bėdas nesužinotų visas Saudidų klanas.

– Mamyte, kalbu apie Madžidą, – prisipažino Amani. – Madžidas padarė lytinę nuodėmę.

Man vos pavyko susitvardyti nenusijuokus.

– Madžidas? Amani, Madžidas toks pat kaip jo tėvas.

Prisiglaudžiau veidu prie dukros.

– Jeigu apie tai kalbėsi, mūsų šeimos vyrai iš tavęs tik pasijuoks, – įspėjau. – Ali didžiuojasi, kad jo sūnus turi pasisekimą tarp moterų užsieniečių.

Mūsų šeimoje visi žinojo, kad Madžidas, antras Ali sūnus, turi reikalų su mūsų šalyje gyvenančiais užsieniečiais – vaikšto į vakarėlius užsieniečių kompleksuose ir į pasimatymus su nemusulmonėmis, dirbančiomis ligoninėse ir užsienio skrydžių bendrovėse. Musulmonų šeimos dažniausiai nepritariamai žiūri į tokias pramogas, bet Ali manė, kad tai puiki proga antram jo sūnui pasimėgauti sekso laisve šalyje, kur tokie dalykai tarp skirtingos lyties musulmonų griežtai baudžiami.

Man suskaudo širdį matant, su kokia rimta išraiška Amani pasakoja toliau:

– Ne, mamyte, tu nesupranti. Madžidas lytiškai santykiavo su moterimi be jos sutikimo.

Visiškai sutrikau.

– Amani, ką turi galvoje?

Dukra vėl apsipylė ašaromis. Nesiliaudama raudoti ji paprašė rasti tėvą – jai reikia jo patarimo apsisprendžiant, kam pranešti apie siaubingą Madžido poelgį.

Įskaudinta, kad Amani tėvo nuomonė svarbiau negu mano, vis dėlto išėjau ieškoti Karimo. Galiausiai radau jį su Abdula ir Maha žaidimų kambaryje, įnikusius į amerikietišką biliardą. Mane persmelkė pavydas, pagalvojus, kad visiems trims vaikams tėvas mielesnis už motiną. Turėjau sukąsti liežuvį, kad neiškločiau neigiamų jo būdo savybių ir šitaip pelnyčiau jų prieraišumą.

Vis trys mano šeimos nariai krūptelėjo, kai garsiai sušukau:

– Karimai, Amani reikia tavęs!

– Luktelėk, mano eilė mušti.

– Karimai, tavo duktė rauda. Eime tuoj pat!

Vyras bjauriai į mane dėbtelėjo.

– Ką jai pasakei, Sultana?

Ir taip suirzusi, o dabar dar ir nepagrįstai apkaltinta, sumėčiau visus ryškiaspalvius rutulius į kišenes stalo kampuose ir nuėjau, nekreipdama dėmesio į nepatenkintų Karimo ir Abdulos vapėjimą.

– Dabar pat! – sušukau per petį. – Žaidimas baigtas. Tu laimėjai. Gal dabar galėtum pasirūpinti dukra?

Karimas man įkandin įžengė į Amani kambarį. Ji nebeašarojo, o iš veido buvo matyti, kad apsisprendė.

– Amani, – prašneko tėvas, – tavo mama sako, kad nori man šį tą pasakyti?

– Tėti, Madžidas turi būti nubaustas už savo poelgį. Įdėmiai perskaičiau viską, kas rašoma apie šituos dalykus – kitos išeities nėra. Mano pusbrolis turi sulaukti bausmės.

Karimas atsisėdo ant kėdės ir užkėlė koją ant kojos. Jo išraiška buvo keistai kenčianti – tartum pirmą kartą būtų supratęs, kad Amani peržengė ribą ieškodama tikėjimo tiesų.

– Ką tokio baisaus padarė Madžidas? – tyliai paklausė jis.

Amani, vis dar skaisti mergaitė, tirštai išraudo.

– Man gėda dėl to, ką turiu pasakyti.

– Klok, ir tiek, – paragino Karimas.

Gėdydamasi kalbėti apie tokius dalykus vyro akivaizdoje, nors pati panoro atskleisti paslaptį tėvui, Amani nudelbė akis sau į kelius. Tyru, nekaltu veidu ji papasakojo mums šiurpią istoriją.

– Kartą Madžidas nuėjo į vakarėlį pas vakariečius, man atrodo, pas Lockheed9 darbuotojus. Ten jis susipažino su amerikiete. Ją sudomino, kad jis iš karališkosios šeimos. Po kurio laiko Madžidas pasigėrė. Moteris apsigalvojo ir netesėjo pažado eiti su juo į kažkokio draugo butą. Supratęs, kad vakaras nuėjo perniek ir kad naktį liks be sekso, Madžidas išėjo iš vakarėlio piktas. Grįždamas namo užsuko pas draugą. Šis gulėjo ligoninėje, mat per avariją buvo nesunkiai sužeistas. Ligoninėje Madžidas dar labiau supyko. Girtas jis ėjo iš palatos į palatą ieškodamas kokios blondinės ar užsienietės, su kuria galėtų pasimylėti – galbūt už pinigus. Buvo jau po vidurnakčio, tad beveik visi ligoninės darbuotojai miegojo.

Amani taip susijaudino, jog ėmė tirtėti apatinė lūpa, ir Karimui teko ją prašyti, kad pasakotų toliau.

– O kas... kas nutiko paskui, Amani?

Dukra berte išbėrė kaltinimą.

– Madžidas pasimylėjo su ligoninės paciente, sunkiai sužeista moterimi, kuri buvo be sąmonės.

Negalėjau pajudėti. Klausiausi lyg suakmenėjusi, o mano dukra ir vyras kalbėjosi toliau. Karimas negalėdamas patikėti papurtė galvą.

– Amani, tau tai sakė Faten?

– Taip, tėti. Tai dar ne viskas.

– Ne, Amani. Faten viską prasimano. Tai negali būti tiesa. Madžidas negalėjo taip šlykščiai pasielgti.

– Žinojau, kad nenorėsi tuo tikėti, – papriekaištavo Amani. – Yra įrodymų.

– Įrodymų? Kokių? Norėčiau sužinoti.

– Tame ligoninės skyriuje dirbo pakistanietis. Jis pastebėjo Madžidą išeinantį iš palatos ir apžiūrėjęs ligonę pamatė, kad paklodės sujauktos. Jis nusekė paskui Madžidą ir pagrasino pranešti pareigūnams. Sužinojęs, kad Madžidas princas, pareikalavo pinigų. Norėdamas užčiaupti jam burną, Madžidas atidavė visus pinigus, kuriuos turėjo kišenėje.

– Amani, galvok, ką kalbi! – labai abejodamas dukros žodžiais įspėjo Karimas. – Išžaginimas, šantažas – tokiomis baisybėmis neįmanoma patikėti!

– Tai tiesa! Šventa tiesa! Pats įsitikinsi. Dabar prasidės nemalonumai, – Amani taip stengėsi įtikinti tėvą, kad žodžiai vyte vijosi vienas kitą. – Buvo nustatyta, kad ta komos būsenos moteris, krikščionė iš kitos šalies, laukiasi! Ji be sąmonės išgulėjo ligoninėje pusę metų, bet jau trečias mėnuo nėščia! Ligoninėje vyksta rimtas tyrimas ir Madžidas bijo, kad jo vardas dėl to skandalo iškils į viešumą.

Smulkmenų buvo tiek daug, kad pirmą kartą pamaniau, jog Amani sako tiesą. Gaudydama kvapą galvojau, kaip galėtume išvengti skandalo.

Amani ašarodama baigė siaubingą istoriją:

– Faten užklupo Madžidą, kai šis mėgino įsilaužti į seifą tėvo kabinete norėdamas pavogti pinigų. Sesers kamantinėjamas Madžidas prisipažino, kad pakistanietis reikalauja daug pinigų. Jis nori milijono rialų už tai, kad niekam neatskleistų jo tapatybės. Madžidas negali prašyti tėvą tokios sumos nepaaiškindamas, kam jos reikia, o tas vyras grasina jį išduoti. Jis davė Madžidui savaitę rasti pinigus.

Mudu su Karimu spoksojome vienas į kitą, svarstydami, ar tai, ką girdime, tiesa.

Prisiminiau, kokiais baisiais žodžiais Madžidas kartą užsipuolė Abdulą, šaipydamasis iš mano sūnaus, kad šis atsisakė pasimylėti su, pasak Abdulos, itin šlykščia amerikiete, dvigubai vyresne už jį – moteris norėjo pasimylėti su jaunu princu už pinigus. Madžidas prikišo Abdulai, kad šiam nepatinkančios moterys: „Tikrą vyrą gali įjaudrinti ir kupranugarė!“ Miglotai prisiminiau Madžidą Abdulai sakius, neva ta amerikietė gražesnė už paskutinę, kurią jis „patvarkė“ – ji buvusi be sąmonės, todėl nesupratusi, kokį malonumą patiria.

Anksčiau kalbėdami apie tą incidentą mes spėjome, kad Madžido minėta moteris tikriausiai buvo girta. Turint galvoje tai, ką sakė Amani, gal ta moteris buvo be sąmonės dėl traumos? Nejaugi Ali sūnus išprievartavo moterį, kuri neįstengė ištarti nė žodžio? Abdulos pasakojimas pagal laiką sutapo su Amani. Norėjau klausti Karimą apie tą pokalbį, nes apie pusbrolio pašaipas Abdula papasakojo jam, o Karimas viską perpasakojo man. Nuo tada Karimas uždraudė Abdulai eiti su Madžidu į užsieniečių vakarėlius.

Karimas atitoko, kai Amani tarė:

– Madžidas turi būti nubaustas. Man teks prašyti Vidždan papasakoti tėvui apie Madžido piktadarybę.

Išgirdau, kaip Karimas sugriežia dantimis. Kaip ir aš, jis žinojo, kad geros Amani draugės tėvas – dvasininkas, dirbantis eilinėje mečetėje. Jis nebuvo labai nusistatęs prieš karališkosios šeimos narius, bet buvo pamaldus žmogus ir elgėsi, kaip liepia sąžinė. Tokį žmogų būtų sunku papirkti, negana to, jis pareikalaus aptarti šį atvejį su religine taryba ir karaliumi. Mūsų šeimai mažiausiai reikėjo, kad apie susidariusią padėtį išgirstų šis žmogus.

Be to, širdies gilumoje man vis dar ruseno viltis, kad įvyko klaida – Madžidas šitaip siaubingai, nepadoriai nepasielgė.

– Amani, mergaitėms nedera kalbėtis tokiomis temomis, – mokė Amani Karimas. – Aš ištirsiu tuos kaltinimus, ir jeigu jie pasitvirtins, duodu tau žodį, kad Madžidas bus nubaustas. Dabar pažadėk, kad niekam nepasakosi to, ką dabar išgirdome.

Tikėjausi, Amani nesutiks, tad maloniai nustebau, kai mano duktė prižadėjo tėvui viską, ko šis prašė. Matyt, jai pačiai palengvėjo, kai problemą paliko spręsti tėvui.

Per tris dienas Karimas išsiaiškino šlykščią tiesą. Vietos ligoninėje išties buvo gydoma krikščionė. Prieš septynis mėnesius per automobilio avariją šalyje jai buvo sunkiai sužeista galva. Visą tą laiką ji gulėjo be sąmonės. Dabar ligoninės personalas ir moters artimieji ėjo iš proto – gydytojai nustatė, kad ligonė ketvirtas mėnuo nėščia! Ligoninėje vyko tyrimas siekiant išsiaiškinti kaltininką.

Siaubinga Amani istorija buvo ne pramanas! Karimas pareiškė, kad būtina pranešti Ali, ir paprašė manęs eiti su juo į mano brolio namus. Pirmą kartą gyvenime nepiktdžiugiavau dėl brolio nelaimės.

Mane ėmė pykinti, kai pro šoninius vartus įvažiavome į milžinišką pastatų kompleksą, kuriame Ali gyveno su keturiomis žmonomis ir septyniomis sugulovėmis. Vejos lopinėlyje, kurį nuo pašalinių akių iš dalies užstojo lapija, pastebėjau daugybę moterų ir dar daugiau vaikų. Vaikai žaidė, moterys plepėjo, kortavo arba mezgė.

Kaip keista, pamaniau, kad metams bėgant tarp moterų, kurias vedė mano brolis, ir jo išlaikomų sugulovių užsimezgė artimi, meile grindžiami santykiai. Retai matei, kad tokia daugybė moterų, priklausomų nuo vieno vyro, palaikytų draugiškus ryšius. Negalėjau įsivaizduoti savęs, besidalijančios Karimu su viena moterimi, ką jau kalbėti apie dešimt! Man toptelėjo, kad mano brolis nesugeba mylėti, todėl moterys ir ieško draugystės ir artumo tarp savo lyties atstovių. O gal mano brolis šioms moterims neįkvepia meilės, tad kiekviena jų džiaugiasi, kai kita išvilioja Ali pas save iš jos vedybinio guolio.

Ta mintis sukėlė man šypseną, bet tada prisiminiau be galo nemalonią mūsų apsilankymo priežastį, ir šypsena pranyko.

Ali buvo smagiai nusiteikęs, tad nelauktus svečius pasitiko draugiškai.

Apsikeitus mandagumo frazėmis, mums jau geriant trečią puodelį arbatos, Karimas pranešė blogąją naujieną. Pokalbis klostėsi nelengvai; Ali nusiminė, kai Karimas papasakojo tai, ką jau žinojome mudu.

Patenkinta mina dingo Ali iš veido – jį prislėgė sielvartas. Pirmą kartą gyvenime užjaučiau brolį, prisimindama žodžius, dažnai girdėtus sakant protingesnius už mane žmones: „Tam, kurio rankos vandenyje, nereikėtų tikėtis, kad džiaugsis tas, kurio rankos ugnyje.“

Ali rankos buvo ugnyje. Tarnai pakvietė Madžidą. Jo pasipūtimas bemat pranyko pamačius tėvo įtūžį. Man norėjosi nekęsti to vaikino, bet prisiminiau incidentą iš vaikystės. Kartą, motinos išbartas už smulkų nusižengimą, Ali pavadino ją „neišmanėle beduine“ ir jau taikėsi įspirti. Aš ir seserys maldavome motiną uždrožti Ali lazda, bet ji liūdnai atsakė:

– Argi galima kaltinti sūnų už tai, kad jis panašus į tėvą?

Ali būdu ir elgesiu buvo panašus į mūsų tėvą, kaip ir Madžidas į Ali.

Mudu su Karimu išvažiavome, kai Ali ėmė plikomis rankomis tvatinti Madžidą.

Po savaitės Ali pranešė Karimui, kad problema „sutvarkyta“. Ali susirado sanitarą pakistanietį ir davė jam labai daug pinigų. Šis investavo juos Kanadoje; Ali padedamas jis netrukus gaus tos šalies vizą. Ali pareiškė, kad mūsų šeima apie tą ramybės drumstėją daugiau neišgirs.

– Šitiek nemalonumų dėl kažkokios moters, – tarė jis Karimui ir suglumęs palingavo galvą.

Nei ligoninės vadovybė, nei Madžido išžagintos moters giminės niekada nesužinojo tiesos – kad nusikaltėlis yra princas.

Madžidas buvo išsiųstas mokytis į Vakarus. Amani, įsitikinusi, kad nėra baisesnės bausmės, kaip būti ištremtam iš Pranašo krašto, apsiramino.

Dar kartą turtai išgelbėjo šeimą nuo atsakomybės už nusikaltimą.

Man tikriausiai nereikėjo nei pykti, nei stebėtis. Juk, pasak brolio, viskas nutiko dėl kažkokios moters.

Rodės, niekas nepakenks vyrų viešpatavimui mano gimtinėje, net vieno jų padarytas šlykščiausias nusikaltimas.

9 Stambi JAV lėktuvų gamybos bendrovė.

Meilės romanas

Kai meilė pamos jums, sekite paskui,

nors jos keliai rūstūs ir statūs.

• CHALILIS DŽIBRANAS10 •

Amani ir jos sesuo Maha pažadino mane iš malonios perpietės. Pro sunkias savo kambario duris girdėjau dukras klykiančias viena ant kitos.

Ką dabar iškrėtė Amani? – dingtelėjo paskubomis rengiantis. Užsidegusiai religija Amani patikdavo kloti žmonėms, ką apie juos mano; ji nedvejodama vardydavo nedorybingus brolio ir sesers poelgius ir nuolat ieškojo dingsties juos smerkti.

Mano sūnus Abdula labai nemėgo peštis. Bijodamas nenuspėjamos ir pažiūrėti nenumaldomos jos rūstybės Abdula dažniausiai tiesiog nekreipdavo dėmesio į seserį. Tais retais atvejais, kai Amani reikalavimus būdavo lengva įvykdyti, jis nesipriešindavo.

Su Maha šitaip sutarti Amani nesisekė. Mat vyresnioji sesuo buvo ne mažiau tvirto būdo kaip ji pati. Kokia ūmi Maha, pamatėme jai pirmą kartą įkvėpus oro.

Nuėjau ten, iš kur sklido dukrų balsai. Keli tarnai stovėjo virtuvės tarpduryje, bet jie nebuvo linkę pertraukti jų akims smagios pramogos.

Teko pro juos prasibrauti. Pasirodžiau pačiu laiku. Už jaunesniąją seserį kur kas nuožmesnė Maha itin piktai reagavo į naujausią Amani įsaką. Prišokusi prie dukrų pamačiau, kad Maha prispaudusi jaunesniąją seserį prie grindų murdo jai į veidą laikraštį.

Nieko nuostabaus! Vos prieš savaitę Amani su savo religiniu būreliu padarė išvadą, kad šalies dienraščiai šventi, nes jų puslapiuose gali rasti Dievo žodį, šventojo Pranašo pasisakymus ir ištraukas iš Korano. Ta taryba pareiškė, kad laikraščių negalima mindyti, dėti ant jų valgių ar mesti juos į šiukšliadėžes. Amani paskelbė šeimai šį religinį sprendimą ir dabar tikriausiai užklupo Mahą nepagarbiai besielgiančią su laikraščiu ir nepaisančią kilnaus jos nurodymo.

Baigtį galėjai nuspėti iš anksto.

– Maha, paleisk seserį! – surikau.

Pykčio akinama vyresnioji duktė, rodės, neišgirdo paliepimo. Veltui mėginau atplėšti ją nuo sesers. Maha buvo pasiryžusi pamokyti seserį, o būdama stipresnė už Amani ir mane kartu paėmus, tapo grumtynių nugalėtoja.

Išraudusi, gaudydama kvapą pasisukau į tarnus pagalbos. Vienas iš vairuotojų egiptiečių prišoko skirti peštukių. Vyras buvo stiprių rankų ir jam pavyko tai padaryti.

Vienos grumtynės visada sukelia kitas. Fizinės jėgos demonstravimą pakeitė įžeidinėjimai. Maha ėmė plūsti jaunėlę seserį, o toji graudžiai verkdama kaltino vyresniąją, kad ši esanti bedievė.

Mėginau jas numaldyti, bet jos taip garsiai riejosi, kad manęs negirdėjo. Tada ėmiau gnaibyti dukroms rankas, kol jiedvi užsičiaupė. Maha stovėjo paniurusi, Amani vis dar keturpėsčia ištiesė ranką, norėdama išlyginti perplėštą laikraštį. Mano duktė liko ištikima savo įsitikinimams!

Religinį įkarštį sukelia daugybė priežasčių, o išdavų būna begalės. Man dingtelėjo, kad religija atskleidžia pačias blogiausias kai kurių žmonių savybes. Amani tikrai taip nutiko. Anksčiau dar turėjau tam tikrų dvejonių ir vyliausi, jog tikėjimas Amani nuramins, o ne žadins jai pyktį, tačiau dabar nė kiek neabejojau, kad taip nebus, ir tai mane liūdino.

Iš pykčio mano kantrybė trūko. Paėmiau dukras už ausies ir nusivedžiau į svetainę. Tarnams griežtai sušukau palikti mus vienas. Žaibavau akimis ir mano galvoje sukosi negraži mintis, kad padariau rimtą klaidą paleisdama į pasaulį tokius sunkius vaikus.

– Naujagimio klyksmai motinai tėra perspėjanti sirena, – pasakiau dukroms.

Tikriausiai išraiška ir žvilgsniu panėšėjau į beprotę, nes dukros atrodė sutrikusios. Kažkodėl jos gerbdavo motiną jos pamišimo akimirkomis.

Mėgindama išvengti antrų, didesnių rietenų, dalyvaujant jau nebe dviem, o trims, užsimerkiau ir giliai įkvėpiau. Nusiraminusi pasakiau dukroms, kad abi turės galimybę pasisakyti, bet peštynių nebebus.

– Šito jau per daug! Tai jau nepakenčiama! – prapliupo Maha. – Amani varo mane iš proto! Jeigu ji nuo manęs neatstos, aš...

Mačiau, kad Maha ieško labiausiai įžeidžiančio žodžio.

– ...įsėlinsiu į jos kambarį ir suplėšysiu jos Koraną!

Amani aiktelėjo pasibaisėjusi tokios minties. Žinodama, kokia karšta ir drąsi ryžto pagauta būna Maha, uždraudžiau jai šitaip nepagarbiai pasielgti.

Išliejusi įtūžį Maha klojo toliau:

– Kas per kvailas sumanymas neišmesti senų laikraščių?! Mums teks statydintis didžiulį sandėlį jiems laikyti. – Ji metė žvilgsnį į seserį. – Tu visai praradai nuovoką, Amani!

Maha pažiūrėjo į mane ir apkaltino seserį esant diktatore:

– Mama, nuo tada, kai grįžome iš chadžo, Amani tariasi esanti nebe lygi man, bet mano valdovė!

Buvau tokios pat nuomonės kaip Maha. Mano akyse Amani religiniai įsitikinimai, iš pradžių panėšėję į maišatį galvoje, įspūdingai greitai virto kerinčia vizija. Iš savo pamaldaus dorybingumo ji prisigalvojo absurdiškų draudimų, nuo kurių nebuvo atleistas nė vienas namiškis.

Vos prieš kelias dienas ji pamatė sodininką filipinietį išdidžiai rodantį guminius sandalus su Dievo vardu, įspaustu paduose. Užuot pagyrusi, kaip jis tikėjosi, už pirkinį, Amani įsiutusi ėmė klykti, stvėrė apavą, apkaltino vargšelį šventvagyste ir pagrasino griežtai nubausti.

Jaunuolis ašarodamas man sakė nusipirkęs sandalus populiarioje „Bahtha“ turgavietėje Rijado centre. Jis manė, kad jo darbdaviai musulmonai bus patenkinti, matydami jo sandaluose įspaustą Dievo vardą.

Amani pavadino sandalus šėtono darbu, sušaukė skubų savo religinio būrelio susirinkimą ir visas nares apstulbino parodydama šventvagišką apavą.

Kalbos pasiekė kitas panašias religines grupes; mieste buvo išplatinti atsišaukimai, kuriuose žmonėms buvo patariama tokių sandalų nepirkti ir neavėti.

Tas apavas išties buvo ganėtinai piktinantis dalykas, nes musulmonai mokomi niekados neužminti ant jokio daikto su Dievo vardu. Mes net turime įsitikinti, kad nepalikome batų padais į viršų, nes taip gali įžeisti Kūrėją. Tačiau šiuo atveju Amani reagavo pernelyg smarkiai, nes jaunasis filipinietis buvo net ne mūsų tikėjimo ir nežinojo jo draudimų. Mano duktė šitaip piktai jį smerkdama pasielgė žiauriai.

Nuo mažų dienų mane traukė mintis apie geraširdį Dievą, būtybę, kuri neįžvelgia nuodėmės kiekviename žmogui malonumą teikiančiame dalyke. Nė kiek neabejojau, kad mano duktė nepažįsta Mahometo Dievo, kokį Jį esant man aiškino mylinti mano motina. Sukalbėjau ne itin dorą maldą Kūrėjui: paprašiau, kad išleistų atostogų Amani niūrųjį dievobaimingumą.

Mano mintys vėl grįžo į dukterų vaidą ir jas nužvelgiau.

Mahos grasinimas išniekinti Koraną atrodė visai įtikinamas, tad Amani prižadėjo nesikabinėti prie sesers ir brolio dėl jų įpročių.

Maha pareiškė: jeigu Amani nekreips dėmesio į jos pomėgius, kad ir kaip šie jai nepatiktų, ji daugiau nesigriebs jėgos.

Vyliausi, kad abi šalys laikysis paliaubų, bet abejonių kilo, nes Amani buvo greita smerkti visus aplinkinius, o patenkinta būdavo tik stojusi į kokį nors religinį karą. Na, o Maha nebūtų baikščiai kentusi sesers patyčių. Žodžiu, dvi dukros, sujungtos neatsiejamais šeimos ryšiais, buvo pernelyg pavojingas derinys, kad taika galėtų tęstis amžinai.

Vis dėlto mečiau iš galvos liūdnas mintis ir, atsidavusi motiniškiems jausmams, su karščiausia meile apkabinau abi dukras.

Visuomet greitai supykstanti ir taip pat greitai atlyžtanti Maha nuoširdžiai nusišypsojo – taika! Negreitai atleidžianti tiems, kuriuos manė klystant, Amani pūtėsi toliau ir neatsakė į mano šiltą jausmą.

Išvarginta motinos priedermių liūdnai susimąsčiusi žiūrėjau, kaip jos išeina katra sau.

Po pašėlusio siautulio kambaryje pasidarė tuščia ir ramu, bet tai manęs neguodė. Neradau sau vietos ir nusprendžiau, kad man reikia atgauti žvalumą.

Skambučiu išsikviečiau Korą ir paprašiau atnešti puodelį turkiškos kavos, bet staiga pati nesuprasdama kodėl apsigalvojau ir paprašiau įpilti kukurūzų viskio, atmiešto kokakola.

Kora prasižiojo iš nuostabos: pirmą kartą dieną paprašiau alkoholinio gėrimo.

– Nagi eik! – paraginau.

Sėdėjau ir tuščiomis akimis spoksojau į laikraštį. Prisipažinau laukianti gėrimo taip nekantriai, kad net darėsi nesmagu. Tuo metu namo grįžo Abdula.

Sūnus įlėkė pro duris į prieškambarį. Man nepatiko jo veidas. Žinodama švelnų jo būdą iš niūrios išraiškos supratau, kad jis kenčia didelį skausmą.

– Abdula! – pašaukiau.

Sūnus įžirgliojo į kambarį ir neklaustas išklojo, kas jam kelia nerimą:

– Mama, Džefaras pabėgo iš šalies!

– Ką?!

– Jis paspruko! Su Fuado dukra Faiza.

Sutrikusi, negalėdama patikėti netekau žado. Sėdėjau atvipusia žiauna ir spoksojau į sūnų.

Neseniai trečią dešimtį pradėjusiu Džefaru Dalalu žavėjosi visi jį pažįstantys. Gražus, stiprus, rimto, bet geraširdiško veido, bylojančio apie tylią išmintį ir ramią jėgą. Su šiuo mandagiu, rafinuotų manierų jaunuoliu buvo be galo malonu kalbėtis. Džefaras buvo vienas iš labai retų jaunuolių, kuriuos Karimas nė kiek nesibaimindamas galėdavo palikti šeimos moterų draugijoje. Jis buvo artimiausias ir brangiausias Abdulos draugas.

Ne kartą sakiau Karimui, kad man gaila, jog nepažįstu Džefaro tėvų, nes tokio gerai išauklėto vyro kaip gyva nebuvau mačiusi. Deja, jo motina mirė, kai jam buvo vos dvylika, o tėvas po penkerių metų žuvo Libane per pilietinį karą. Vienintelis ketveriais metais vyresnis brolis buvo sužeistas per karą Libane ir gulėjo ligoninėje Libano pietuose. Dar paauglystėje likęs našlaitis, neturėdamas brolių ar seserų, pas kuriuos galėtų prisiglausti, Džefaras paliko vienintelius namus, kuriuos pažinojo, ir persikėlė gyventi į Kuveitą pas dėdę, tvarkantį kažkokius turtingo tos šalies piliečio verslo reikalus.

Džefaro, palestiniečio musulmono sunito, užaugusio pabėgėlių stovyklose pietų Libane, gyvenimas buvo nelengvas.

Irakui įsiveržus į Kuveitą, Palestinos išvadavimo organizacija palaikė Sadamą Chuseiną. Taigi nieko nuostabaus, kad karui pasibaigus kuveitiečiai griežė dantį ant gausiai šalyje gyvenančių palestiniečių. Džefaro dėdė ir jo artimieji liko ištikimi savo darbdaviui kuveitiečiui ir būtų galėję likti šalyje, bet priešiškumas visiems palestiniečiams buvo toks didžiulis, kad darbdavys pats patarė šeimai keltis į kokią kitą šalį. Šis geraširdis žmogus nenorėjo, kad tokia dora šeima rizikuotų likdama Kuveite.

– Praeis keleri metai, ir tie dalykai susitvarkys, – tikino jis.

Kuveitietis turėjo bendrą verslą su Karimu, tad pakišo mano vyrui mintį, kad Džefaro dėdė puikiai tiktų į pareigas, atsiradusias bendrovės kontoroje Rijade.

Tuo metu mūsų karalius ir Jasiras Arafatas vis dar jautė vienas kitam pagiežą dėl Persų įlankos karo. Saudo Arabijos politikai ragino neįdarbinti palestiniečių. Tačiau Karimas buvo aukšto rango princas, todėl galėjo elgtis kaip tinkamas. Verslo partnerio kuveitiečio patartas jis nusisamdė Džefaro dėdę.

Atvykęs į Rijadą šis tapo vienu iš patikimiausių Karimo pavaldinių. Mano vyras skirdavo jam sunkias užduotis ir atsakingas pareigas. Džefaras talkindavo dėdei ir padarė tokį gerą įspūdį mano vyrui, kad šis davė jam vadybininko pareigas savo juridinėje kontoroje.

Vos tik Abdula buvo supažindintas su Džefaru, abu jaunuoliai tapo neperskiriamais draugais. Abdula tikindavo, kad Džefaras – brolis, kurio jis niekada neturėjo.

Džefaras pasirodė mūsų gyvenime vos prieš dvejus metus, tačiau netrukus tapo mylimu šeimos nariu.

Nepaprastai patrauklus Džefaras sulaukdavo didžiulio moterų dėmesio, kai tik pasirodydavo mieste. Pasak Abdulos, moterys perduodavo jo draugui pasimatyti kviečiančius raštelius, kai juodu valgydavo viešbučių restoranuose. Kartą, Džefarui lydint Abdulą, kai mano sūnus Karaliaus Faisalo ligoninės ir tyrimų centre lankė sergantį pusbrolį, trys slaugytojos užsienietės užrašė savo telefonų numerius Abdulos draugui, kai šis persimetė su jomis keliais žodžiais.

Džefaras man atrodė ne pagal metus protingas. Iš pažiūros jis gyveno laikydamasis skaistybės įžadų šalyje, kur buvo smerkiami neteisėti santykiai tarp vyrų ir moterų.

Jausdamas, jog jaunuolį kankina vienatvė ir jog jam atėjo metas kurti šeimą, Karimas ėmė priekaištauti, kad šis taip atkakliai laikosi viengungystės. Karimas pateikė Džefarui rimtų siūlymų supažindinti su pažinčių tarnybų agentais iš Libano ir Palestinos – šie galėtų jį suvesti su santuokai tinkamomis musulmonėmis iš tų šalių. Girdi, būtų tragedija, jeigu Džefaras vengtų meilės – net gerus vyrus gali pražudyti per didelis dorybingumas!

Karimas mirktelėjo man akį ir šelmiškai pridūrė, kad visi vyrai turi patirti moterų draugijos malonumų ir kančių.

Juokais apsimečiau norinti suduoti savo vyrui, nes žinojau tiesą – laimingas tėvas Karimas negali įsivaizduoti gyvenimo be vaikų.

Džefaras nė karto nepriėmė kilnių Karimo siūlymų, tad jo pastangos parūpinti draugę jaunuoliui, kurį ėmė gerbti ir mylėti, nuėjo perniek.

Paslaptį dar pagilino Abdula, pasakęs, kad jo draugas mandagiai, bet griežtai atsisako visų siūlymų bendrauti su moterimis. Mane glumino dukterų bėdos, buvau pasinėrusi į jas visa galva, tad mažai galvojau apie asmeninį Džefaro gyvenimą.

Dabar, viską prisimindama, stebiuosi, kaip galėjau manyti, kad toks karšto kraujo, geismingas vyras kaip Džefaras numos ranka į meilės malonumus?

Tiesa apie tai, kodėl Džefaras vengė santuokos, paaiškėjo sukrečiančiomis aplinkybėmis. Kilo net tragedijos grėsmė.

Nuoširdžiausiai Džefarą mylintis Abdula nepajėgė sutramdyti sielvarto.

– Džefaras niekada man neužsiminė apie Faizą, – nekaltai kaip mažas vaikas pasiskundė man sūnus.

Tai buvo tamsiausias metas jauno Abdulos gyvenime. Pasišiaušusio sūnaus naivumas persmelkė man širdį; tą akimirką sunkiai galėjau patikėti, kad netrukus jis švęs dvidešimtą gimtadienį.

Tada pasirodė Karimas, toks pat piktas, koks buvo liūdnas mudviejų sūnus.

– Abdula! – užriko jis. – Tu rizikavai savo ir nekaltų žmonių gyvybėmis!

Karimas man paaiškino, kad papasakojus apie Džefaro dingimą Abdulai, šis ėmęs kraustytis iš proto ir išėjęs iš tėvo kabineto pavojingai nusiteikęs. Baimindamasis dėl sūnaus saugumo, Karimas tuoj pat išvažiavo iš paskos. Pasak mano vyro, Abdula automobiliu lėkė miesto gatvėmis labai greitai. Kartą jis net išvažiavo į priešpriešinio eismo juostą, ir visa virtinė automobilių turėjo nusukti į šalikelę, kad išvengtų susidūrimo.

– Galėjai žūti! – Ta mintis taip sujaudino Karimą, kad jis skėlė sūnui antausį.

Apstulbintas savo poelgio mano vyras pats neteko žado.

Audringu vaikų augimo tarpsniu ne kartą visus tris gnaibiau ir skaldžiau jiems antausius jausdama neapsakomą pasitenkinimą.

Tačiau Karimas nė karto nebuvo sudavęs mūsų vaikams! Priblokštas savo poelgio ne mažiau negu aš, jis žiūrėjo į prasikaltusią ranką, tartum negalėdamas patikėti, kad jinai jo.

Karimas apkabino tirtantį sūnų ir atsiprašė: girdi, sekdamas paskui beprotiškai vairuojantį Abdulą, jis iš nerimo ko nepamišo. Kambarys pritvinko emocijų, tad praėjo nemažai laiko, kol išaiškėjo viskas apie slaptą Džefaro ir Faizos meilę.

Faiza buvo Fuado, Karimo verslo partnerio trijose užsienio bendrovėse, duktė. Fuadas nepriklausė Saudidų klanui, bet jo žmona buvo tolima karališkosios šeimos nario giminaitė. Prieš daugel metų Fuadui buvo leista vesti karališkosios šeimos atstovę, nors jis nebuvo iš Nadždo (centrinės Saudo Arabijos dalies), o jo gentis nebuvo itin artima Saudidams. Paprastai šio klano moterys tekėdavo už vyrų, nepriklausančių šiai šeimai, tik politiniais ir ekonominiais sumetimais. Fuadas buvo kilęs iš Džidos pirklių šeimos, įnirtingai besigrūmusios su Saudidais Karalystės kūrimosi laikais.

Trokšdamas užmegzti saitus tarp savo šeimos ir šalies valdovų, Fuadas pasiūlė pasakišką išpirką už Samiją, princesę, kuriai gamta pagailėjo grožio, taip mes be jokio pykčio sakydavome.

Niekas iš karališkosios šeimos negalėjo patikėti, kad Samijai taip pasisekė, nes dėl negražios odos, mažų akių ir kuprelės sklandė žiaurios paskalos ją ilgai liksiant senmerge.

Pasiryžęs susisaistyti su garbingaisiais Saudidais Fuadas apie negražią Samiją išgirdo iš moterų, pažinojusių jos šeimą, bet jis tenorėjo vesti labai dorybingą moterį. Iš savo giminės moterų jis buvo prisiklausęs bjaurių pasakojimų apie patrauklias moteris, tapusias itin netikusiomis žmonomis, mat galėdamos sau leisti prabangias šukuosenas ir drabužius jos tegalvojo apie prašmatnius namus, daugybę tarnų ir nesuskaičiuojamas brangenybes.

Fuadas suprasdavo, kada jam patariama protingai. Jis atsisakė grožio apžavų ir pareiškė trokštąs geros, nuoširdžios moters. Nors princesė, kurios jis siekė, buvo ne iš tų, apie kurias svajoja poetai, daug kam ji patiko dėl žavesio ir elegancijos.

Samijos artimieji nusprendė, kad Fuadas kvailys, ir sutiko su jo siūlymu. Buvo sutarta dėl vedybų.

Fuadas buvo labai patenkintas žmona, mat ši turėjo humoro jausmą. Fuadas žinojo, kad ši savybė padės jiedviem išgyventi santuokos sunkumus. Žmona palengvino padėtį, nes karštai pamilo vyrą; jųdviejų sąjunga buvo laimingiausia, kokia tik gali būti.

Saudoarabas Fuadas garbino vienintelę savo žmoną ir didžiavosi esąs trijų sūnų ir vienos dukters tėvas. Likimas iškrėtė gana keistą išdaigą. Fuadas, negražaus veido vyras, ir Samija, moteris, kurios žmonės gailėjosi dėl išvaizdos, paleido į pasaulį stulbinamai gražias atžalas. Trys sūnūs buvo nepaprastai gražūs, o vienintelė dukra – kerinti gražuolė.

Faiza buvo vienintelė mano kada nors matyta mergina, prilygstanti Sarai jaunatvišku žavesiu. Pasakojimai apie jos šviesų gymį, ilgesingas tamsias akis ir ilgus, juodus kaip anglis plaukus kaitino kraują šalies vyrams – kokia patraukli ši mergina, jie tegalėjo žinoti iš nuogirdų.

Faiza turėjo ir kitų gerų savybių, kurioms negalėjai atsispirti. Iš motinos ji paveldėjo retą santūrų sąmojį ir juo dažnai linksmindavo mus per moterų susibūrimus.

Gaila, bet Faiza buvo vyresnė už mano sūnų, mat aš maniau, kad Abdula būtų be galo ją mylėjęs, jei būtų turėjęs tokią galimybę.

Graži, šmaikšti ir protinga Faiza moterų universitete Rijade studijavo stomatologiją ir svajojo atidaryti vaikų stomatologijos kabinetą.

Fuadas prisipažino: jis norėjo, kad dukra gautų diplomą, bet iš tikrųjų profesijos jai vargu ar prireiks. Jis išdidžiai atskleidė Karimui paslaptį: baigusi mokslus Faiza bus ištekinta į turtingą šeimą. Fuadas jau ieškojo pretendentų ir pasirinko tris įtakingas šeimas. Gavusiai diplomą dukrai leisiąs susitikti (dalyvaujant palydovei) su visais trim jaunuoliais, taigi ji pati susidarys nuomonę dėl savo ateities.

Kai Karimas man papasakojo apie Fuado planus dėl Faizos, be galo nudžiugau, kad taip toli pažengėme nuo mano jaunystės dienų. Nė viena iš mano seserų neturėjo balso rinkdamasi vyrą. O Sara! Kas iš mūsų galėjo užmiršti košmarą, kurį ji išgyveno per pirmą santuoką su nedorėliu. Jai buvo vos šešiolika, kai tėvas privertė ją ištekėti už keturiasdešimt aštuoneriais metais vyresnio vyro. Jis buvo labai turtingas ir susijęs su mūsų šeima verslo ryšiais. Išgirdusi šią žinią, Sara puolė į isteriją, maldavo tėvo pasigailėti ir atšaukti vestuves. Liūdna, tačiau net mūsų motina negalėjo pakeisti tėvo sprendimo. Baigėsi tuo, kad Sarai buvo leista išsituokti, kai ši mėgino nusižudyti. Mano sesuo buvo nekalta mergina, nieko nežinojo apie vyrus ir jų lytinius polinkius, bet iš sutuoktinio patyrė žiauriausio lytinio išnaudojimo ir patyčių. Ta tragiška sąjunga paliko mano seseriai randų ir vos nekainavo gyvybės. Savo šeimoje buvau vienintelė dukra, kuriai pasisekė pamatyti būsimą vyrą prieš jam tampant intymiu gyvenimo partneriu. Taip nutiko tik todėl, kad elgiausi atkakliai, o smalsus mano rankos siekęs jaunuolis irgi parodė ryžtą.

Kai išgirdau, kad būsiu ištekinta už karališkosios šeimos pusbrolio, paskambinau jo seseriai ir sumelavau, kad buvau baisiai subjaurota randų per nelaimingą atsitikimą chemijos pamokoje. Mūsų šalyje retai kas vertinama taip, kaip moters grožis. Kai tyčia paskleidžiau gandą siekdama atšaukti mūsų sužadėtuves, buvo surengtas susitikimas su keliomis to pusbrolio giminaitėmis. Jos apžiūrinėjo mane it kupranugarį turguje ir aš atsakiau siaubingu elgesiu – ėmiau kaukšėti dantimis ir kandžiotis, kol joms teko pabėgti iš mano namų. Sužinojęs apie mano elgesį Karimas prisispyrė mane pamatyti. Laimė, mudu su juo pajutome vienas kitam potraukį, antraip nežinia, kas dar galėjo nutikti.

Dabar vyras, augęs itin griežtais laikais, nerūpestingai kalbėjo apie tai, kad leis savo dukrai dalyvauti renkantis vyrą.

Kaip mane nudžiugino ta naujiena!

Tačiau nesiruošiau pernelyg ilgai džiūgauti, nes žinojau, kad mano gimtinėje į daugumą moterų vis dar žiūrima kaip į politinę ar ekonominę vertybę. Vis dėlto tikinau save, kad kiekvienas laimėtas mūšis ilgainiui atves prie didžiulės galutinės pergalės!

Fuado svajonės apie dukters ateitį žlugo. Vienintelė jo dukra, graži mergina, kurios rankos siekė turtingiausi mano gimtinės vyrai, paspruko su skatiko kišenėje neturinčiu Palestinos pabėgėliu!

– Kaip tai atsitiko? – paklausiau savo vyro.

Karimas ir Fuadas paleido į darbą teisininko protą ir, padedami Samijos surinktos informacijos, atkūrė dviejų įsimylėjėlių dramą.

Džefarui pradėjus dirbti Karimo juridinėje kontoroje, po kelių savaičių į raštinę užsuko Fuadas su šeima pasirašyti kažkokių dokumentų. Mat Fuadas įsigijo gana stambių verslo įmonių užsienyje ir kai kurias jų užrašė savo vaikams.

Džefarui buvo pavesta tvarkyti tų įmonių pirkimo sutarčių dokumentus. Atvykusi Fuado šeima buvo pakviesta į Džefaro kabinetą. Jaunuoliui buvo liepta gauti reikiamus parašus. Pagal mūsų religinius papročius Samija su dukra Faiza atėjo užsidengusios veidus šydais. Užrakintame kabinete, patikimo darbuotojo akivaizdoje, jos pasijuto saugiai ir atsidengė veidus, kad galėtų perskaityti ir pasirašyti dokumentus.

Dabar, skandalui iškilus aikštėn, Samija labai miglotai prisiminė, kad jos duktė ir Džefaras per ilgai spoksojo vienas į kitą. Iš prigimties gero, bet naivoko būdo Samija nesusiejo nervingo dukros elgesio ir negrabiai iškeverzoto parašo su neįtikėtinom fantazijom, sukėlusiom maišalynę dukros galvoje.

Tuo metu Samija klausėsi, bet negirdėjo, žiūrėjo, bet nematė. Gražus jaunuolis Džefaras pasiūlė viešnioms arbatos, ir Samija stebėjo, kaip jos duktė su dėkingumu reaguoja į jo asistavimą ir kaip jų pirštai vos susiliečia rašikliui ir arbatos puodeliui pereinant iš vienų rankų į kitas. Ji sakė savo vyrui tuo metu maniusi, kad jųdviejų pirštai susiliesdavo netyčia.

Karimas pasakojo, kad Fuadas garsiai įžeidinėjo ir kaltino žmoną. Pasak jo, visi vyrai iš prigimties yra niekšai, tad ji, nekaltos merginos motina, privalėjo perprasti nedorą Džefaro būdą! Fuadas aimanavo ir tvirtino, kad palestiniečio lūpose medus, bet kišenėje – durklas!

Nieko daugiau Samija negalėjo prisiminti, tik kad dukra jaunuolio draugijoje atrodė išraudusi, lyg karščiuotų.

Faizos tarnaitė filipinietė Konė žinojo daugybę smulkmenų. Karimas ir Fuadas nuodugniai ją apklausė. Vyrai išsiaiškino, kad tarp dviejų įsimylėjėlių įvyko daugybė slaptų nuotykių ir kad romano iniciatorė, pasak Konės, buvo Fuado dukra, o ne Džefaras.

Konė pasakojo, kad nuo tos pirmos dienos Faiza pajuto didžiulę meilę, tiesiog atimančią jėgas. Mergina negalėjo nei valgyti, nei miegoti. Faiza prisipažino tarnaitei, kad ją draskė dvejopi jausmai: ištikimybė šeimai ir aistra Džefarui, viršų paėmė meilė. Arba Džefaras bus jos, arba jokio kito vyro jai nereikia.

Konė sakė kaip gyva nemačiusi taip pakerėtos vyro merginos.

Filipinietė žinojo, kokią ateitį Faizos tėvai numatę gražiajai dukrai, todėl atsidūrė nepavydėtinoje padėtyje. Ji negalėjo pasakyti tiesos apie savo jaunąją šeimininkę, bet žinojo privalanti taip pasielgti. Konė prisiekė Fuadui įtikinėjusi Faizą, kad ji, dukra turtingos saudoarabų šeimos, turinčios ryšių su Saudidais, negali susidėti su raštininku palestiniečiu: tokie santykiai gali baigtis tragedija.

Aš, linkusi kritikuoti vyrų dominuojamą mūsų visuomenę, sukau galvą, kur ieškoti kaltų. Neleidau Karimui smerkti Faizos. Galvodama apie varžančius mūsų šalies socialinius papročius, pasakiau savo vyrui padariusi išvadą, kad šitaip liguistai sureagavusi į gražų, žavų jaunuolį, Faiza pasišaipė iš mūsų sistemos. Kimiu iš nevilties balsu pareiškiau: jeigu vyrams ir moterims būtų leidžiama atvirai susitikinėti, vieni ir kiti rečiau pasiduotų meilės iš pirmo žvilgsnio apgaulei.

Tikrai tikiu, kad iš didelio potraukio gali rastis tikra meilė, kaip nutiko mano seseriai Sarai ir jos vyrui Asadui, bet tokia laiminga baigtis – reta. Kai gyvenime apstu griežtų socialinių suvaržymų, kai jauni vaikinai ir merginos retai turi galimybę džiaugtis vieni kitų draugija paprastuose žmonių susibūrimuose, greitai gali apimti spontaniški jausmai ir tai dažnai baigiasi siaubingomis asmeninėmis tragedijomis.

Karimas suirzusia išraiška pareiškė išeisiąs iš kambario, jeigu aš ir toliau vis kaišiosiu į pokalbį puikiai žinomas savo teorijas, kaip engiamos moterys mūsų šalyje!

Abdula ilgesingai žvelgė į mane maldaudamas nesukelti rietenų, tad dėl sūnaus sutikau prikąsti liežuvį.

Karimas patenkintas toliau pasakojo apie dramą. Faiza prisipažino Konei nė kiek nesipriešinusi meilei ir supratusi, kad Džefaras irgi ją pamilo, bet jaučiasi pažeidžiamas, nes užima kur kas žemesnę padėtį visuomenėje negu jinai. Faiza baiminosi, kad jis niekada neparodys iniciatyvos.

Faiza drąsiai paskambino Džefarui į kontorą, kvietė į pasimatymą ir tikino, kad jos artmieji niekada to nesužinos.

Džefaras prisipažino Faizai, kad jokia moteris dar nebuvo sukėlusi jam tokių jausmų kaip ji, bet šio gundančio pasiūlymo atsisakė. Girdi, kokia nauda iš tokios trumpos palaimos, kai jųdviejų santykiams pasibaigus jis netekęs Faizos patirtų nepakeliamas dvasines kančias?

Faiza džiugiai pareiškė Konei, kad Džefaras pateko į jos spąstus, ir ji neabejoja, jog jis ateis į pasimatymą, nes jų pašnekesiai telefonu tapo be galo aistringi. Džefaras ją įspėjo: jeigu ji taps jo, jis niekados jos nebeatiduos! Ak, kaip džiugu klausytis tokių žodžių!

Taigi Faiza nenuleido rankų. Po dviejų savaičių vis intymesnių telefono pokalbių, tik dar labiau pakursčiusių jų geismą, Džefaro ryžtas sumenko. Juodu susitarė pasimatyti „Al Akarijoje“, didžiuliame Rijado prekybos centre.

Pagaliau šydu užsidengusi Faiza, apsimetanti Džefaro giminaite, žingsniavo šalia vyro, kurio siekė. Porelė ėjo iš vieno parduotuvės skyriaus į kitą ir šnekučiavosi. Jie nesukėlė jokio įtarimo – arabas su šydu veidą užsidengusia moterimi mūsų mieste įprastas vaizdas.

Vaikštinėti drauge jie galėjo, bet atsisėsti restorane ir pavalgyti bijojo, nes žinojo, kad restoranai yra pagrindinis taikinys aktyviems ir vis priekabesniems dorovės komitetų nariams, neduodantiems ramybės visų tautybių žmonėms, gyvenantiems Saudo Arabijoje.

Tokių komitetų nariai yra grėsmingi vyrai. Jie netikėtai užgriūna restoranus ir reikalauja lankytojų asmens liudijimų. Jeigu prie vieno staliuko sėdintys vyras ir moteris negali pateikti įrodymų, kad yra vyras ir žmona, brolis ir sesuo arba tėvas ir dukra, tuos išsigandusius žmones suima ir nuveža į miesto kalėjimą, o ten skiriamos didžiulės bausmės. Jos priklauso nuo „nusikaltėlio“ tautybės. Pažeidėjai musulmonai gali gauti rykščių, kitų tikėjimų atstovai sodinami į kalėjimą arba deportuojami.

Iš pradžių Džefaras ir Faiza elgėsi santūriai. Po kurio laiko Džefaras surado butą. Jį pasiūlė geraširdis draugas libanietis. Ten porelė galėjo slapčia susitikinėti. Faizai, kaip moteriai, vairuoti nebuvo leidžiama, todėl ji turėjo pasikliauti šeimos vairuotoju. Vyras žinojo, kad už talkinimą įsimylėjėliams gali būti deportuotas ar nubaustas dar žiauriau, tad Faiza pasiūlė jam didžiulę sumą ir šitaip išsklaidė abejones.

Gundantis potraukis peraugo į didžiulę meilę. Įsimylėjėliai žinojo, kad jų jausmas smerktinas. Džefaras pasipiršo Faizai. Kai juodu jau kaupė drąsą, norėdami pranešti apie savo meilę šeimoms, iškilo didelė kliūtis. Vienas iš turtingiausių Saudo Arabijos žmonių paprašė Fuado privilegijos išleisti gražiąją Faizą už savo vyriausiojo sūnaus. Faiza buvo vis labiau spaudžiama sutikti. Fuadas pareiškė, kad pretendentui į jaunikius tiesiog nėra lygių.

– Aš tiek laiko stengiausi, kol mudviejų santykiai tapo tobuli, o dabar tėvas akies mirksniu viską sugriaus! – guodėsi Konei Faiza.

Netekę vilties įsimylėjėliai nusprendė bėgti iš šalies. Fuadas buvo apgautas, jo garbė sutepta, tad dabar jis imsis visų įmanomų priemonių vienintelei dukrai surasti! Žinodama, kokių suvaržymų patiria keliauti sumaniusios Saudo Arabijos moterys, paklausiau:

– Kaip Faizai pavyko vienai išvykti iš šalies?

– Ji išvyko ne viena, – atsakė Karimas.

Nudžiugau išgirdusi, kad Faiza nepadarė kelionės be palydovo nuodėmės. Mūsų religija draudžia šalies moterims keliauti be palydovo – šeimos nario. Šis suvaržymas paimtas tiesiogiai iš Pranašo žodžių, mat jis sakė: „Moteris, tikinti Alachą ir Paskutinę dieną (tai yra Paskutiniojo teismo dieną), negali keliauti atstumo, kurio paprastai neįmanoma įveikti per vieną dieną ir vieną naktį, jei jos nelydi machram.“

Moters machram yra bet kuris jos giminaitis, už kurio ji negali tekėti, pavyzdžiui, tėvas, brolis, dėdė, sūnėnas, patėvis, šešuras ar žentas. Nėra ko nė sakyti, su savo vyru keliauti ji gali.

Sužinojau, kad Faiza – gabi klastūnė. Ji pasakė tėvams, kad jai reikia šiek tiek laiko užsimiršti nuo augančios įtampos. Ji užsiminė motinai, kad atsakys teigiamai į siūlymą tuoktis tik tada, jei gaus bent trumpas atostogas. Girdi, ji norinti aplankyti pusseserę, ištekėjusią už vyro iš Dubajaus. Ar galėtų gauti dovanų savaitgalį prieš sutikdama tekėti?

Samija pasitempė nugarą ir nesikėlė iš lovos, tad Faizos jaunesnis brolis išvyko su ja kaip būtinas palydovas vyras.

Kodėl kam nors turėjo kilti įtarimų, kad Džefaras pasiėmė metinių atostogų tuo pat metu? Nė vienas Faizos šeimos narys net lakiausiose fantazijose negalėjo susieti jos su tuo jaunuoliu.

Dubajuje, kur jai nebegrėsė tokie pavojai kaip tėvynėje, Faiza pergudravo jaunesnį brolį: kol jis maudėsi dušinėje, išsitraukė pasą iš jo kelioninio krepšio. Paskui apsimetė norinti eiti apsipirkti su kitomis moterimis. Brolis pasisiūlė jas pavėžėti ir išleido prie „Al Gurair“ prekybos centro, o pats nuvažiavo pasimatyti su draugu tėvynainiu, apsistojusiu viešbutyje „Chicago Beach“, įsikūrusiame viename iš gražiausių Jungtinių Arabų Emyratų paplūdimių.

Populiariame „Al Gurair“ prekybos centre Faiza šnapštelėjo pusseserei, kad jai reikia į tualetą ir tuoj grįšianti. Kvepalus įdėmiai besirenkanti pusseserė jokios apgaulės neįtarė ir prižadėjo Faizai palaukti jos parduotuvėje.

Faizos niekas daugiau nematė. Pusseserės siaubui, ji dingo.

Prasidėjo pašėlusios paieškos. Fuadas su žmona baiminosi, kad dukrai nutiko blogiausia – gal ji buvo pagrobta ir išprievartauta, o gal nužudyta? Jungtiniuose Arabų Emyratuose tokių nusikaltimų reta, bet jų pasitaiko.

Išgirdusi apie mylimos šeimininkės keistą dingimą, Konė ėmė nesuvaldomai raudoti ir prisipažino žinanti apie Džefaro ir Faizos santykius.

Tėvo meilė akla. Negalėdamas patikėti, kad skaisti jo dukra galėjo būti tokia klastūnė, visą kaltę jis suvertė Džefarui.

Mudu su Karimu nebuvom girdėję, jog Fuadas kada nors būtų su kuo nors šiurkščiai elgęsis ar griebęsis jėgos. Visi jį pažinojo kaip ramų, geraširdį žmogų. Tačiau jo elgesys pasikeitė, kai patyrė emocinį sukrėtimą sužinojęs, kad dukra pabėgo su vyriškiu. Jis atleido vargšę Konę ir įsodino ją į pirmą lėktuvą, skrendantį į Manilą. Paskui, pagautas baisaus įsiūčio, įsiveržė į Karimo raštinę ir kumščiais puolė Džefaro dėdę. Kilo baisios rietenos. Fuadas pagrasino vyrą nužudyti, jei šis nesugrąžins Faizos nenukentėjusios ir jeigu ši nebebus skaisti ir tinkama leisti už vyro.

Išsigandusi sekretorė, dirbanti gretimoje kontoroje, iškvietė policiją.

Saudo Arabijoje už viešosios tvarkos pažeidimą visuomet apkaltinamas užsienietis, ne šalies pilietis. Šį kartą pareigūnai apklausė Fuadą ir atsiprašė, kad įsikišo į asmeninį reikalą. Jeigu Karimas nebūtų buvęs aukštesnis visuomenine padėtimi ir įtakingumu už Fuadą, Džefaro dėdė būtų sėdęs į kalėjimą.

Visus mano šeimos narius nuliūdino neišsprendžiamos bėdos, kylančios žmonių gyvenime, ir nė vienas nežinojome, kaip derėtų elgtis.

Mudvi su Sara apsilankėme Samijos namuose. Aš suniurnėjau, kad „gyvenimas be meilės būtų klaida“ ir dar prišnekėjau visokių netinkamų dalykų, tad bjaurus Samijos veidas tapo dar šlykštesnis. Na, o Sara sugebėjo perteikti savo nuoširdžią užuojautą kaip visada ramiai.

Pasibaisėjusi neapgalvotu dukros pabėgimu Samija nenumanė, ką sakyti, ir mikčiodama atsakinėjo į mano sesers paguodos žodžius.

Mudviem išėjus iš Samijos namų, paklausiau sesers:

– Kaip galima pakeisti atgyvenusias mūsų visuomenės tradicijas nesugriaunant vyresnės kartos atstovų lūkesčių ir jų neįskaudinant?

Mano nuomone, santuoka iš meilės yra pati natūraliausia ir sukelianti didžiausią pasitenkinimą, tačiau diduma mano tautiečių į meilę žiūri su panieka ir po santuokos tikisi vien pagarbos ir draugijos.

Kaip mes, saudoarabai, kada nors išspręsime tarpusavio nesutarimus?

Nesugebėdamas rasti dukros be profesionalų pagalbos, Fuadas susisiekė su privačiomis seklių agentūromis Prancūzijoje ir Amerikoje. Praėjus savaitei po dukters dingimo, Fuadui buvo pranešta, kad ji Nevadoje, apsistojusi viešbutyje kaip Džefaro žmona!

Vos tik Fuadas tai sužinojo, su trim sūnumis išvyko į Ameriką davęs žodį parvežti Faizą namo. Žmonai jis prižadėjo, kad jų duktė neliks su palestiniečiu. Akinamas tironiškų paskatų jis pareiškė: verčiau jau tegul Faiza miršta, negu būna sutepta jo paties garbė.

Naujienos sukėlė tikrą audrą mūsų namuose. Aš iki kraujų nusikramčiau nagus. Abdula pajuto, kad praeities nebesugrąžinsi, ir jį apėmė slogi nuotaika, kelianti grėsmę sveikatai.

Amani meldėsi už įsimylėjėlių sielas, bet pati niūriai pranašavo, kad jos maldos liks be atsako. Pasak jos, porelė kvailai pasielgė ieškodama rojaus žemėje, ir tikino, kad pragaro liepsnos pasitiks juos kitame gyvenime.

Abdula sužaibavo akimis į seserį ir kandžiai atšovė, esą Džefaras galbūt pajuto, kad dėl tokios tobulos moters kaip Faiza verta atsisakyti dangaus.

Maha be galo išgyveno ir dėl Džefaro, ir dėl Faizos. Ji rodė priešiškumą visiems, smerkusiems įsimylėjėlius, ir pareiškė, kad joks žmogus ir jokia valdžia negali įsakinėti tiems, kurie nuoširdžiai myli vienas kitą.

Mudu su Abdula maldavome Karimą susisiekti su Džefaru ir įspėti jį, kad bėgtų. Paaiškinau Karimui, kad Faizos giminės vyrams reikia daugiau laiko susitaikyti su esminiu faktu: dabar ji priklauso kitam. Ilgai jie taip nesius – laikas numaldys įniršį.

Deja. Karimas mane įsiutino Jis liko ištikimas Saudo Arabijos vyrų nuostatai: pritarti bet kokiai neteisybei, jei tik jos pagrindas – fanatiškas vyro požiūris į savo moteris ar šeimos garbę. Norėdama paakinti Karimą veikti, įžeidžiau, pareiškiau, kad nusivyliau, nes pamačiau ištekėjusi už vyro, kuris neįstengia suvokti gyvenimo subtilybių – jis esąs bukas, bejausmis padaras, nesistengiantis pažvelgti į tai, kas slypi giliau, po regimu paviršiumi.

Mano vyras išsižiojo apstulbintas tokio išpuolio. Nesusilaikiau ir įgėliau jam paskutinį kartą.

– Karimai, kaip gali nesuvokti, kad logika ir jausmai – skirtingi dalykai? Nejau tu ne žmogus?!

Apsimečiau nuleidusi rankas, bet vogčia prikalbinau Abdulą imtis veiksmų. Mano paragintas, jis apieškojo tėvo kabinetą ir rado informaciją, pateiktą seklių firmos, ieškančios Džefaro ir Faizos.

Mudu džiūgavome pasiekę pergalę. Kruopščiai pasislėpę nuo Karimo ir Amani paskambinome telefonu per ilgą vakaro maldą žinodami, kad Karimas mečetėje, o Amani užsirakinusi savo kambaryje, pasisukusi veidu į Meką, meldžiasi.

Drebančia ranka Abdula surinko „Miražo“ viešbučio Las Vegase numerį – sekliai iššniukštinėjo, kad Džefaras su Faiza ten apsistoję.

Žiūrėdama į susirūpinusį veidą gražuolio sūnaus, laukiančio, kada viešbučio operatorė sujungs su kambariu, pajutau begalinį motinos norą, kad skausmas iš sūnaus kūno pereitų į manąjį.

Džefaras atsiliepė!

Abdula skausmingai ieškojo reikiamų žodžių Džefarui įtikinti, kad jam gresia rimtas pavojus. Draugas nusiminė, kad juodu buvo taip greitai surasti, bet nematė jokio pavojaus: juk jis ir Faiza susituokę.

– Ką jie gali dabar padaryti? – klausė jis Abdulos.

Kai sūnus pakartojo šį klausimą man, čiupau ragelį jam iš rankos.

– Jie daug ką gali padaryti, Džefarai! – suklykiau. – Fuado garbė užgauta – vienintelė jo duktė pabėgo su vyru, netinkamu jai į porą! Nekvailiok! Esi arabas, tad žinai, kaip tėvas arabas reaguos į tokį įžeidimą!

Džefaras mėgino mane nuraminti – girdi, jųdviejų meilei joks persekiojimas nebaisus.

Prie telefono priėjo Faiza ir tyliai ėmė kalbėti į ragelį – jį tebelaikė Džefaras. Iš aistros kupino merginos balso supratau, kokia nuostabi meilė ją aplankė, nors mūsų šalies įstatymai jai iškėlė didžiulių kliūčių.

– Faiza, tau tik dvidešimt, tu dar jauna ir tu numojai ranka į atgyvenusius mūsų papročius. Tavo tėvas negali taip pasielgti. Fuadas mąsto kaip dykumų klajoklis, jis tegali elgtis kaip dauguma. Jo manymu, tu įvykdei siaubingą nusikaltimą. Bėkite iš ten! Susitikite su tavo šeimos vyrais vėliau.

Mano maldavimai bėgti nė kiek nepaveikė įsimylėjėlių. Kokie neįtikinami turėjo atrodyti mano žodžiai šitos narsios dvasios jaunuoliams! Džefaras drąsiai pareiškė atlaikysiąs Faizos artimųjų įniršį.

Grąžinau ragelį sūnui nusprendusi, kad padariau visa, ką galėjau.

Pamaniau: džiaugtis ar krimstis, kad juodu dar neįtaria, kokia grėsmė pakibo virš jų galvų? Suvokiau, koks siauras šių įsimylėjėlių akiplotis. Džefaras ir Faiza buvo apakinti. Jie tikėjo, kad didžios jų meilės jėga gali įveikti jos įtūžusių ir smerkiančių artimųjų pasipriešinimą.

Mintyse baiminausi. Tegalėjau viltis, kad Džefarui ir Faizai pavyks kurį laiką pabėgti nuo likimo.

Po keturių dienų Fuadas grįžo į Karalystę.

Karimas paskambino man iš savo kontoros ir tyliai, sunerimusiu balsu pranešė, kad Fuadas su sūnumis grįžo iš Amerikos.

Man užgniaužė gerklę ir aš neįstengiau užduoti kamuojančio klausimo.

Kiek patylėjęs Karimas pridūrė, kad Fuadas grįžo su dukra, bet be žento.

Atgavau žadą.

– Džefaras negyvas? – paklausiau jau svarstydama, kaip reikės pranešti šią žiaurią naujieną Abdulai.

– Ne, Džefaras gyvas, – atsakė Karimas, bet tokiu balsu, kad suabejojau jo žodžiais dar nespėjus jų visų ištarti.

Laukiau naujienos, nors nebuvau tikra, ar noriu ją išgirsti.

– Sultana, grįžtu namo. Drauge pasakysime Abdulai, kas nutiko.

– O kas nutiko? – surikau galvodama, kad neištversiu tų dvidešimt penkių minučių, kurias vyras važiuos iš kontoros.

Ragelyje spragtelėjo, paskui ryšys nutrūko. Nusprendžiau, kad Karimo naujiena turi būti siaubinga, nes jis, kaip ir dauguma arabų, turi įprotį nemalonią tiesą pranešti tik tada, kai ilgiau atidėlioti nebeįmanoma.

Fuadas mažai ką papasakojo mano vyrui, tik kad Džefaro ir Faizos kambaryje įvyko nedidelis susistumdymas. Džefaras neteko sąmonės, bet rimčiau nenukentėjo.

O Faiza? Nėra ko nė sakyti, Fuado dukrą šis incidentas sukrėtė; dabar ji šeimos rūmuose, jai leidžiami raminamieji. Fuadas įsitikinęs, kad dabar, kai Džefaras negalės paveikti dukros, ji greitai grįš į protą.

– Džefaras negyvas! – tvirtai pareiškiau vos žvilgtelėjusi į Karimą.

– Nesąmonė. Jie juk buvo Amerikoje.

Po dviejų savaičių mums paskambino Džefaras. Jis grįžo į Libaną ir pagaliau mes sužinojome, kas iš tikrųjų įvyko.

– Viskas prarasta, – pasakė Džefaras, kai pakėliau ragelį, o patylėjęs pridūrė: – Išskyrus mano kailį – išnešiau jį sveiką.

– Abdula! – sušukau. – Skambina Džefaras. Eikš greičiau!

Karimas, Maha ir aš apspitome Abdulą. Šis iš pradžių ilgai tylėdamas klausėsi artimiausio draugo, paskui ėmė jį raminti.

– Ką galėjai padaryti? Tu neturėjai kitos išeities.

Net krūptelėjau išgirdusi sūnų sakant:

– Atvykstu!

Jis pareiškė netrukus keliausiąs į Libaną – norįs būti šalia draugo ir niekas jo nesulaikysiąs.

Sugriebiau Abdulai už rankų ir ryžtingai papurčiau galvą – nedaryk to!

Karimas taip staigiai patraukė mane nuo sūnaus, kad net pakibau ore.

Abdula pasakė Džefarui paskambinsiąs vėliau. Karčios ašaros nuriedėjo jam skruostais ir jis užsidengė juos delnais, tad jo žodžius sunkiai galėjome suprasti.

– Džefaras neištvers! Tikrai neištvers!

– Ką ten sumanei dėl Libano? – paklausiau. Mintis, kad sūnus keliaus į tą šalį, mane taip prislėgė, kad net pamiršau Džefarą.

– Tylėk, Sultana! – paliepė Karimas.

Galiausiai Abdula nusiramino ir papasakojo, kaip Fuadas su sūnumis atėmė Faizą iš Džefaro.

Telefono skambutis pažadino juodu naktį. Faizos tėvas ir brolis skambino iš viešbučio vestibiulio.

– Ar galime užeiti?

Fuadas klausė mandagiai. Džefarą tai nuramino ir jis nejuto jokios grėsmės, kad su juo bus susidorota fiziškai. Taigi duris jis atidarė maloniai šypsodamas.

Fuadas ir jo sūnūs negaišo laiko kalboms. Matyt, palaikę Džefaro šypseną pašaipia, Faizos broliai puolė. Netikėtai užkluptas Džefaras nepajėgė pasipriešinti keturiems vyrams. Pasak Džefaro, jam trenkė per galvą kažkokiu sunkiu daiktu, ir jis prarado sąmonę. Kai po kelių valandų atsitokėjo, žmonos ir jos giminaičių nebebuvo.

Džefaras sakė supratęs, kad viskas prarasta, kai Faiza buvo iš jo pavogta. Jis puikiai žinojo, kad Saudo Arabijos įstatymai draudžia šalies merginoms tekėti ne už Karalystės piliečio. Jeigu jis ims reikalauti Faizos, teigdamas, kad jinai priklauso jam, jokios teisinės pagalbos nesulauks, nors juodu susituokę, nes Saudo Arabija jų santuokos nepripažins. Jeigu Džefaras būtų saudoarabas, o Faiza – palestinietė, jokių kliūčių jam nekiltų, nes Saudo Arabijos vyrai gali vesti ką tik panorėję.

Nors žinojo tuos dalykus, Džefaras nuskrido į Londoną ir dėjo visas pastangas grįžti į Saudo Arabiją, bet jam buvo atsakyta, kad jo viza nebegalioja.

Iki tol bijojęs Karimo paniekos Džefaras dabar įveikė baimę ir paprašė leisti su juo pasikalbėti. Jis paklausė, ar Karimas gali jam padėti – jis juk princas.

Karimas atsakė galintis, bet nenorintis. Dabar, kai žino, kad Džefaras gyvas, jis nesirengia stumti jo į mirtiną pavojų. Mat Karimas įspėjo Džefarą, jeigu jaunuolis grįš į Karalystę, Fuadas su sūnumis tikrai jį nužudys.

Karimas to nesakė, bet aš žinojau dar kai ką: jis niekados neatleis Džefarui apgaulės. Mano vyras patyrė baisią gėdą, kai patikimas jo darbuotojas pavergė ir pavogė mylimą vienintelę jo seno draugo ir verslo partnerio dukrą. Jis apie tai neprasitarė tik todėl, kad be galo mylėjo Abdulą.

Karimas nebuvo iš tų, kurie pažada daugiau, negu gali duoti. Taigi jis patarė Džefarui pradėti gyvenimą iš naujo Libane, juolab kad į šalį, rodės, pagaliau buvo begrįžtanti taika. Niekad neužmiršiu baltą tobą vilkinčio savo sūnaus, liūdnu veidu tyliai stovinčio atokiau nuo mūsų. Aukštas, tiesus, staiga jis tapo panašus į vyrą. Jis ryžtingai pareiškė niekada nepaliksiąs draugo nelaimėje ir vykstąs į Libaną jo aplankyti.

Mudu su Karimu atsisakėme leisti sūnų keliauti į tą šalį, bet Abdulai tai buvo nė motais. Jis pareiškė vis tiek ten vyksiąs.

Tokia kelionė gali prišaukti tūkstantį bėdų! Baisiausiai nuliūdusi ruošiausi miegoti ir kūriau planus, kaip atkalbėti sūnų.

Turėjau suprasti, kad man nepavyks – neįmanoma suvaldyti sūnaus, ką tik pasijutusio vyru. Tokie jaunuoliai su pralaimėjimu lengvai nesitaiko.

10 Čia ir toliau Chalilis Džibranas cituojamas iš: Kahlil Gibran, Pranašas. Pranašo sodas. Trigrama, Kaunas, 2008. Iš anglų kalbos vertė Zigmantas Ardickas.

Abdula

Ir mes perduosim ją (tiesą) savo vaikams,

o tie – saviesiems, ir tiesa nepražus.

• CHALILIS DŽIBRANAS •

Po sielvartą keliančio nutikimo su Džefaru ir Faiza mane prislėgė depresija, užsidariau savyje. Mano sūnus Abdula planavo kelionę į Libaną su tokiu įkvėpimu ir atsidavimu, kad ėmiau tikėti jo žodžiais, esą niekas nesutrukdys jam įgyvendinti šią pavojingą užmačią.

Karimas įspėjo nesikišti. Girdi, mūsų sūnaus įkarštis atvės, kai jis supras, kokie sunkumai jo tyko. Užpykau ant savo vyro ir pakėlusi balsą, kad parodyčiau negalinti patikėti, paklausiau, kaip jis gali likti toks ramus, kai tie, kuriems mudu davėme gyvybę, kankina mane versdami sielvartauti.

Karimas paslaptingai šyptelėjo ir priminė man, kad Abdulos pasas užrakintas mūsų seife, taigi sūnus negalės išvykti iš šalies. Štai kodėl priešinausi Abdulos sumanymui priešokiais, neapgalvotai ir tuščiai. Vos po kelių dienų kadaise artimus mudviejų su sūnumi santykius aptemdė įtampa, kartais mudu ilgokai nesikalbėdavome.

Visi, gyvenantieji mūsų rūmuose, niršo ir puolė į neviltį. Kol Abdula krovėsi lagaminus, jo sesuo Amani liūdėjo matydama, kaip menkai ji gali padaryti brolį ir vyresnę seserį dorybingesnius. Savo tikėjimo akinama Amani ėmė šnipinėti mūsų tarnus. Pasibaisėjusi tuo, ką ji vadino šešiasdešimties mūsų tarnų pasileidimu – mat tarp jų užsimezgė daug romantiškų ryšių, – Amani šiurkščiai, tiesmukai ėmė versti mūsų tarnus krikščionis ir hinduistus į „aukštesnį“ musulmonų tikėjimą.

Po šimto barnių su dukra dėl to, kad ji taip neapgalvotai ir beatodairiškai daro spaudimą ne mūsų religijos atstovams, galop turėjau pripažinti, jog Amani nenusileidžia man, o atkaklumu net pranoksta.

Daug valandų viena kambaryje mąsčiau apie savo vaikų gyvenimą. Kai trys mano atžalos buvo kūdikiai, jie teikė man daug džiaugsmo ir darė mano gyvenimą prasmingą. Ankstyvoje vaikystėje maišatį kėlė vienintelė Maha, bet aš neturėjau pagrindo kiekviename žingsnyje baimintis pavojų. Tais maloniais laikais motiniškos laimės tarpsniai gerokai užgožė tamsias akimirkas, kai baiminausi ir nerimavau dėl ateities tų mažų būtybių, kurioms pati daviau gyvybę.

Dabar, kai mano vaikai buvo betampą suaugusiais, padariau bauginančią išvadą: jei nori būti laiminga motina, privalai pasikliauti atsitiktinumu, nes, kad ir ką sakiau ar dariau, mano vaikai ir toliau elgėsi nenuspėjamai.

Man būdavo labai sunku susitaikyti su pralaimėjimu, todėl vis dažniau ėmiau gulinėti; Karimui skundžiausi, kad viskas mano gyvenime klostosi ne taip, kaip vyliausi. Lyg tyčia, mano psichologinė būklė ėmė prastėti tuo metu, kai Karimo verslas ėmė sparčiai plėtotis. Jis turėjo mažai laisvo laiko, tad menkai tegalėjo mane guosti ir gelbėti nuo liūdesio, trukdančio siekti laimės.

Jaučiausi vis vienišesnė. Gniaužiau visas emocijas, išskyrus savigailą. Ėmiau prastai miegoti ir persivalgyti, įsitaisiau visiškai nereikalingą antsvorį. Tie, kuriems stengiausi primesti savo valią, nuolatos manęs nepaisė, todėl ėmiau vis pikčiau bendrauti su artimaisiais ir tarnais. Net įsigijau šlykštų įprotį sukioti, rauti ir kandžioti plaukus. Mano plaukai patrumpėjo ir praretėjo. Pastebėjęs šį įprotį, Karimas nusišaipė: girdi, jis manęs, kad nusisamdžiau naują, uolesnę kirpėją, o iš tikrųjų aš lyg vaikas raunuosi plaukus.

Bemat bjauriai atsikirtau. Nepagrįstai apkaltinau Karimą, kad jis nieko nemyli, tik save, todėl man vienai tenka rūpintis mudviejų vaikais.

Karimas šiek tiek nekantraudamas pažvelgė kažkur į tolį ir mane apėmė jausmas, kad jis mane paliko, nors iš kambario neišėjo. Atsitokėjęs pasakė stengęsis prisiminti guodžiančius žodžius, kadaise skaitytus apie aikštingų vaikų auklėjimą:

– „Jūs galite atiduoti jiems savo meilę, bet ne mintis, nes jie turi savąsias.“

– Chalilis Džibranas, – atsakiau.

– Ką?!

– Šie žodžiai iš „Pranašo“. Skaičiau tau juos, kai laukėme pirmagimio.

Rūsti Karimo išraiška sušvelnėjo veide pasirodžius šypsenai ir aš pagalvojau, kad jis prisimena tas laimingas tolimos praeities akimirkas, kurias mudu praleidome su naujagimiu sūnumi.

Klydau – taip paaiškėjo iš jo komplimento.

– Sultana, esi įstabus žmogus. Kaip gali prisiminti tokį dalyką?

Karimas amžinai stebėdavosi mano atmintimi, nes kartą ką nors perskaičiusi ar išgirdusi vėliau galėdavau tiksliai pakartoti.

Buvau patenkinta, jog jis tai pripažįsta, bet mano apmaudas buvo pernelyg suvešėjęs ir įsišaknijęs, kad taip lengvai jį užmirščiau. Per nesutarimus su vaikais pasiutęs įniršis mane apakino ir aš nemačiau blaivios vyro logikos. Neturėdama ant ko daugiau išlieti pagiežą, toliau siutau ant vyro. Niekinamai palyginau Karimą su Neronu, pamišusiu Romos smuikininku, kuriam buvo nė motais, kad dega jo karalystė.11

Supykdytas nesiliaujančių įžeidinėjimų Karimas nusprendė neberodyti man atjautos ir paliko vieną susimąstyti apie tai, ką kandžiai pasakė atsisveikindamas. Tie žodžiai tikrai neguodė.

– Sultana tu turi viską, tačiau visko bijai ir nieko nesupranti. Bijau, kad vieną dieną būsi uždaryta į beprotnamį.

Sušnypščiau kaip gyvatė. Karimas išėjo ir dvi dienas negrįžo.

Netrukus po šio apsižodžiavimo viena ranka negalvodama sukiojau tarp pirštų plaukus, kita tingiai varčiau krūvą užsienio leidinių. Viename amerikietiškame žurnale aptikau straipsnį apie retą ligą, kuria suserga vien moterys. Jos ima rautis plaukus, kol visiškai nuplinka. Tada tos nelaimėlės ima rautis ir valgyti antakius, blakstienas ir kūno plaukus.

Paleidau sruogą iš rankos. Ar sergu šia liga? Pribėgau ir pažiūrėjau į save veidrodyje – ar viršugalvis nenuplikęs. Plaukai išties pasirodė reti. Ne juokais susirūpinau, nes tuštybės niekada nestokojau ir būti plika nenorėjau. Be to, islamas draudžia moteriai būti plikai.

Po kurio laiko įsitikinau neserganti ta liga, nes kitaip negu straipsnyje aprašytoms moterims noras būti gražiai greitai mane išgydė nuo to įpročio.

Plaukus išsaugojau, bet išsigandau, kad dingo troškimas gyventi; pasakiau sau, kad jeigu neįveiksiu tos jėgas pakertančios depresijos, senatvė ateis pirma laiko ir mane priveiks. Įsivaizdavau, kaip iš lėto mirsiu, nes visi pojūčiai pamažėle atbuks, ir man pagailo savęs.

Nuo tokio savižudiško elgesio mane išgelbėjo brangiausioji sesuo.

Sara, geniali mąstytoja, pajuto, kad mano gyvenimo geismas blėsta, ir ėmė leisti ištisas valandas šalia manęs. Ji skyrė man visą dėmesį ir stengėsi pataisyti nuotaiką. Sara puikiai suprato, ką jaučiu, ir žinojo, kad viską gyvenime man dabar užgožia susirūpinimas dėl Abdulos ir Amani.

– Sara, jeigu gyvenčiau antrą kartą, vargu ar ištverčiau, – verksmingai pasiskundžiau.

Sara išklausė mano žodžius su didžiuliu gailesčiu, bet paskui šyptelėjo ir pašaipiai atsakė:

– Sultana, retas iš mūsų šeimos ištvertų, jei tu gyventum antrą kartą.

Mūsų juokas sudrebino kambario sienas.

Sesuo buvo man be galo brangi. Ji turėjo ir savų bėdų. Vargo su nepaklusniu vaiku, tačiau ištiesė pagalbos ranką, kai man labai to reikėjo. Keturi iš penkių Saros vaikų buvo kone tobuli, o paauglė Našva, gimusi tą pačią dieną kaip Amani, baisiausiai nepaklusni.

Prisaikdinusi mane tylėti Sara patarė džiaugtis, kad Amani įniko į religiją, nes Našva kėlė jai kitokių rūpesčių. Jos dukrą pašėlusiai viliojo priešingos lyties atstovai. Asadas du kartus užklupo ją susitinkančią su paaugliais tėvynainiais muzikos parduotuvėje viename miesto prekybos centre.

Ašaros ritosi Saros skruostais pasakojant man, kaip jos duktė pasibaisėtinai flirtuoja su kiekvienu vyru, įkeliančiu koją į jų rūmų teritoriją. Sesuo pasakojo, kaip prieš savaitę Našva ėmė be jokių užuolankų kalbėtis apie seksą su dviem jaunais vairuotojais filipiniečiais. Iš jos balso jutau, kad ji tiesiog negali tuo patikėti. Pašnekesį nugirdo vienas Našvos brolių, bet už tai barama Našva įžūliai prisipažino taip elgusis – girdi, ji ko nors turinti griebtis, kad paįvairintų gyvenimo Saudo Arabijoje nuobodybę.

Asadas buvo priverstas atleisti tuos du jaunus vairuotojus ir nusamdyti senyvus musulmonus iš Egipto. Šie paisys islamo reikalavimų ir nekreips dėmesio į rūmų moterų užgaidas.

Kaip tik tą rytą Sara nugirdo dukrą telefonu su drauge kuo smulkiausiai aptariant patrauklią merginos vyriausiojo brolio išorę. Sarai susidarė įspūdis, kad Našva įsikirtusi tą vaikiną, ir dabar seseriai teks apsispręsti, ar leisti savo dukrai toliau lankytis tuose namuose.

Nerimo temdomu veidu Sara svarstė, ko galima tikėtis dėl palaido Našvos būdo ir nederamo elgesio. Pasak jos, žmonės ne veltui sako, esą gamtai galima prikišti neapsižiūrėjimą už tai, kad vienam žmogui retai duoda ir grožį, ir dorą. Pasak mano sesers, Našva esanti nekalto veido gražuolė, deja, stokojanti doros.

Turėjau pripažinti, kad Amani man keliami sunkumai nublanksta prieš bėdas, kurių dėl Našvos turi Sara. Šiek tiek guodė mintis, kad aukšti dvasininkai palankiai žiūri į Amani pamaldumą, o Našva savo elgesiu gali įvelti tėvus į nesibaigiančius vaidus su šalies kulto tarnais ir teisininkais.

Man vėl kilo mintis, kad Našva iš tikrųjų mano duktė, o Amani gyslomis teka Saros kraujas. Buvau to beklausianti Saros, bet nusmelkė nerimas, kad dėl tokių nepagrįstų spėlionių gali išties tekti apsikeisti dukromis. Priminiau sau, kad mano gimtinėje geriau plūktis su užsispyrusia religine fanatike negu su mergaite, nuolatos ieškančia seksualinių potyrių.

Norėdama pataisyti seseriai nuotaiką, pasakiau jai, kad mes, tėvai, bendraudami su vaikais pernelyg dažnai matome vien jų trūkumus. Norėjau išvardyti keletą Našvos gerų bruožų, bet pamačiau neturinti ką pasakyti.

Kurį laiką mudvi su Sara tylėdamos žiūrėjome viena į kitą. Abi puikiai viena kitą supratome.

Vis dar galvodama apie dukrą Sara ėmė samprotauti apie civilizacijos pažangą. Mūsų vaikai apsaugoti nuo visų kasdienių rūpesčių, apiberti žemiškosiomis gėrybėmis, jiems nestinga galimybių lavinti protą ir ugdyti dorą, tačiau tai, kad jų gyvenime viskas tvarkingai sudėliota į vietas, neskatina jų tobulėti.

Sara pasakė priėjusi prie išvados, kad žmogaus būdą nulemia vien genai; nebūtų buvę nieko nuostabaus, jei jos vaikai būtų išaugę piktžolėmis, o ne rūpestingai prižiūrėtais augalais.

– Be to, – nusijuokė jinai, – vieno amžiaus žmogus gali būti liberalas, o kito – reakcionierius, tad kas gali žinoti, kuo ilgainiui taps mūsų atžalos?

Taip jau mes sukurti, kad palengvėja, prisiminus kito žmogaus bėdas, net jeigu tą žmogų labai mylime, taigi pasijutau žvalesnė negu jau kadai. Nusijuokiau ir pritardama seseriai pasakiau, kad ne visos gėlės, kurias pasodinome, pražysta. Pamaniau, kad visa kas gyvenime yra Dievo rankose, tad mintyse pažadėjau sau daugiau nesijaudinti.

Sara nuėjo pasižiūrėti savo mažiausiųjų vaikų, žaidžiančių mūsų rūmų žaidimų aikštelėje šalia Amani zoologijos sodo – aš per tą laiką ketinau išsimaudyti ir persirengti prieš aplankant Faizą. Nei Sara, nei aš nebuvome matę vargšelės nuo tada, kai ji prievarta buvo grąžinta į tėvynę, nors mudvi girdėjome ir mažumą nustebome, kad ji atitoko ir jau priima artimas drauges bei giminaites.

Pirmą kartą po daugelio dienų džiaugiausi neįprasta ramybe ir visai nesitikėjau pribloškiančio savo vyro skambučio.

– Sultana, atrakink seifą ir surask Abdulos pasą, – susirūpinęs Karimo balsas bemat sukėlė man nerimą.

– Kam? – paklausiau.

Karimas liepė užsičiaupti ir daryti kas liepta.

Galvodama apie baisiausia paleidau ragelį iš rankos ir tekina nubėgau į vyro kabinetą pirmame namų aukšte. Mano rankos ir galva nesusikalbėjo, tad tik trečiu mėginimu atidariau seifą su kodiniu užraktu.

Savo pasą vyras laikė kontoros seife, mano ir vaikų – namie.

Perverčiau įvairius dokumentus ir popierius. Abdulos paso nėra!

Tada pasibaisėjau, nes radau tik du iš keturių pasų. Įdėmiau pažiūrėjusi pamačiau, kad Mahos pasas dingo kartu su brolio!

Kas čia darosi?! Kaip tai galėjo nutikti? Niekas, be Karimo ir manęs, nežinojo šio seifo užrakto kodo.

– Negali būti! – tariau sau, kai nepavyko rasti Karimo pasirašyto specialaus leidimo, suteikiančio teisę šeimos moterims keliauti už Saudo Arabijos ribų nelydimoms kokio nors šeimos vyriškio.

Suglumau. Maha keliauja viena? O gal ji su broliu drauge pabėgo iš šalies?

Suskambo Karimo kabineto telefonas: vyrui nusibodo laukti.

– Sultana, kas darosi?! – užriko jis man pakėlus ragelį.

Papasakojau, kokį baisų atradimą padariau.

– O doleriai?

Man nė nedingtelėjo pasižiūrėti, ar tebeguli didžiulė suma doleriais, kurią laikėme seife, jei tektų bėgti iš šalies kilus religinei revoliucijai. Tikėjomės, mums niekados neprireiks tų pinigų pareigūnams papirkti ir saugiai išvykti iš šalies.

Atidariau didelį stalčių seifo viršuje. Kaip Karimas ir tikėjosi, pinigų jame nebebuvo! Kuo labiau baiminomės neramumų arabų kraštuose, tuo daugiau pinigų laikėme seife. Abdula pasiėmė daugiau kaip milijoną dolerių iš tėvų seifo! Nejaugi mano sūnus visai susipyko su protu?!

– Doleriai dingo, – niūriai pranešiau vyrui.

– Važiuok ir pažiūrėk, ar Maha mokykloje, aš vykstu į oro uostą.

– Paskubėk! – sušukau, nes žinojau, kad mano sūnus išskrenda į Libaną. Bet kuo čia dėta Maha? Negali būti, kad Abdula vežasi seserį kartu į tą pavojingą šalį. Iš baimės ir sąmyšio man ėmė svaigti galva.

– Mėginsiu paskambinti tau iš automobilio. O dabar daryk, ką sakau – rask Mahą!

Čiupau kuklią suknelę ir paskubomis per galvą užsitraukiau. Sugriebiau abają, šydą ir skarą – visus užsimečiau bėgdama per namus ir šaukdama Sarai palydėti mane į Mahos mokyklą. Riktelėjau Konei rasti Musą, jauniausią iš mūsų vairuotojų egiptiečių, nes iš patirties žinojau, kad jį galima prikalbinti viršyti mieste galiojančią leistino greičio ribą.

Nuo mūsų rūmų iki Mahos mokyklos buvo penkiolika minučių kelio automobiliu, mes atvažiavome per dešimt. Pakeliui papasakojau Sarai negausias smulkmenas, kurias žinojau apie tai, kas dedasi.

Mahos klasei vyko istorijos pamoka. Septyniolika mergaičių užsirašinėjo žodžius mokytojo, rodomo didžiuliame televizoriaus ekrane klasės viduryje. Pamoką, galima sakyti, vedė vaizdo įrašas, nes Saudo Arabijoje mokytojams vyrams draudžiama asmeniškai bendrauti su moksleivėmis.

Kai įsiveržiau į klasę šaukdama Mahą vardu, dukra išraudo kaip burokas. Akimis suradau dukros veidą, palinkau virš jos suolo ir suklikau:

– Maha, tu čia!

Duktė atstūmė mano rankas nuo savo kaklo rėkdama:

– O kur, tavo manymu, aš esu?!

Pasakiau mokyklos direktorei, kad man reikia vežtis dukrą namo. Nerodydama nė menkiausio smalsumo dėl neįprasto mano elgesio, direktorė ramiai liepė Mahai susirinkti knygas. Ji paklausė, ar duktė nelankys mokyklos ilgiau negu savaitę. To nežinojau, tad atsakiau taip. Direktorė atsakė, kad tokiu atveju lieps Mahos mokytojams paruošti pamokų konspektus, iki ji grįš.

– Mama, kas čia darosi?! – paklausė Maha mums įsitaisius automobilyje.

– Išsigandau, kad tu su Abdula.

– Su Abdula?

Maha – tuomet jai buvo tik septyniolika – lankė priešpaskutinę mergaičių mokyklos klasę. Devyniolikmetis mano sūnus turėjo būti universitete, merginos į šią mokslo įstaigą nebuvo priimamos. Maha apstulbusi pažiūrėjo į mane.

– Mama, tu elgiesi kaip pamišėlė, – ji pažvelgė į Sarą tikėdamasi pritarimo. – Tetule, kas nutiko?

Sara paaiškino mįslingą pasų istoriją ir pridūrė, kad mes nesuprantančios, kam Abdula paėmė jos dokumentą.

Mudvi su seserimi susižvelgėme Mahai virš galvos. Mums abiem toptelėjo ta pati mintis.

– Faiza! – ištarėme vienu balsu.

Liepiau vairuotojui vežti mus į Fuado ir Samijos namus.

– Greitai!

Pagaliau perpratau Abdulos ketinimus. Mano sūnus paėmė Mahos pasą Džefaro žmonai Faizai! Abdula sukūrė jos išlaisvinimo planą. Su Mahos pasu keliauja Faiza. Į Libaną su mano sūnumi vyksta Faiza, ne Maha! Saudoarabė privalo dengtis veidą šydu, tad gali nusigauti į užsienį su kitos pasu.

Supratusi, ką sumanė brolis, Maha ėmė maldauti važiuoti į mūsų namus.

– Mama, nekliudyk jiems!

Apsispręsti buvo nelengva. Jeigu nesiimsiu jokių žygių pranešti, kas nutiko, Faizos tėvams, bendrininkausiu sūnui, nepageidautinai įsikišusiam į kito žmogaus asmeninius reikalus. Jeigu per mane Faiza toliau liks atskirta nuo vyro, kurį taip myli, kad net už jo ištekėjo, niekados nebegalėsiu tvirtinti kovojanti už savo krašto moterų teises.

Mudvi su Sara ilgai žiūrėjome viena kitai į akis. Sara varstė mane tomis vaiskiomis akimis ir aš supratau, kad mano sesuo dar kartą išgyvena siaubingas seksualines patyčias, patirtas pirmoje santuokoje. Jeigu mūsų motina nebūtų sukilusi prieš tėvą, rizikuodama skyrybomis ir galbūt amžinai netekti brangiųjų savo vaikų, Sara būtų likusi sekso vergė vyro, kurio nekentė, ir niekada nebūtų patyrusi nuostabios meilės, jųdviejų su Asadu dabar puoselėjamos vienas kitam.

Mano sprendimą nulėmė šiurkštūs suvaržymai, kuriuos kenčia mano šalies moterys, ir nepakantumas joms. Norėjau įrodyti perėmusi iš savo protėvių geriausia, o ne blogiausia, tad liepiau Musai:

– Vežk mus namo!

Maha nusijuokė ir, prispaudusi prie automobilio sėdynės, apipylė mane bučiniais.

Saros akys suspindo. Šypsodama ji paspaudė man ranką ir tarė:

– Nesijaudink, Sultana, tu apsisprendei teisingai.

Musai akys iššoko ant kaktos, jis ėmė žiopčioti ir dabar priminė man paukštį, kuriam dykumos saulėje perkaito galvelė. Jo veidas patamsėjo ir aš supratau, kad jam baisiausiai nepatinka toks įvykių posūkis.

– Pažiūrėkit į vairuotojo veidą, – seseriai ir dukrai pasakiau prancūziškai, mat jis tos kalbos nesuprato. – Jis tam nepritaria.

– Koks vyras šioje šalyje pritartų moters teisei rinktis vyrą? – retoriškai paklausė Maha. – Parodykit man bent vieną! Ir aš... aš... už jo ištekėsiu!

Perkračiau galvoje dienos įvykius ir užplūdo palengvėjimas. Sunkumas pagaliau nukrito nuo pečių: supratau, kad mano dukros gyslomis teka praregėjusio, tik to dar nesuvokiančio, žmogaus kraujas.

– Abdula, – ramiai atsakiau. – Tavo brolis, mano sūnus. Toks vyras – Abdula.

Patenkinta tylomis žiūrėjau dukrai į veidą, bet mintyse buvau nugrimzdusi į savo praeitį. Mačiau, kaip laikau rankose pirmagimį. Akimirksniu grįžo emocijos, patirtos tą dieną, kai jis gimė, tas džiaugsmo antplūdis, kuris ilgai negali trukti. Tuomet mintyse spėliojau, ar naujagimis sūnus pritars mūsų šalyje moteris varžančioms griežtoms taisyklėms ir taip jas dar labiau įtvirtins. Meldžiausi, jog taip nenutiktų, kad priešingai – jis padarytų teigiamą poveikį mūsų šalies raidai ir padėtų įgyvendinti permainas, būtinas sustabarėjusiems Saudo Arabijos visuomeniniams papročiams.

Ramiai ir bešališkai vertinti Abdulos veiksmus buvo sunku. Vis dėlto supratau, kad slapčiausias mano troškimas virto tikrove. Vyriškosios lyties kūdikis, gimęs iš mano įsčių, pakeis mano gimtinę.

Koks drąsus tas šaunusis mano sūnus!

Nebekreipdama dėmesio į Musos reakciją, prašnekau arabiškai. Priminiau Sarai ir Mahai, jog Karimo kartos vyrai vienu metu kėlė protingas idėjas dėl moterų padėties, bet buvo priversti užčiaupti burnas, gavę karingų dvasininkų atkirtį. Nusivyliau baikščiais savo bendraamžiais vyrais ir nebesitikėjau paramos iš jų. Tačiau viltis išliko, kol Saudo Arabijos moterys gimdo tokius vyrus kaip Abdula.

Pasakiau Mahai ir Sarai tai, ką žinojau esant tiesa: mano sūnus, princas, vieną dieną panaudos visą savo galią ir įtaką šalies moterų padėčiai pagerinti.

Įkvėpta narsaus sūnaus poelgio, iki namų nešnekėjau apie nieką daugiau, sukeldama pasibaisėjimą Musai atviromis kalbomis apie visišką laisvę visoms moterims, net jo žmonai – šis vertė ją gyventi su jo tėvais Egipto kaimelyje, kol pats dirbo Saudo Arabijoje.

Karimas nekantriai laukė manęs grįžtant. Jis neatrodė nustebęs, matydamas, kaip džiūgauju, – turbūt manė, jog mano nuotaika pasikeitė įsitikinus, kad dukrai nieko neatsitiko. Jis nė nenumanė, jog džiaugiuosi dėl mūsų sūnaus nesitaikstymo su neteisybe ir ryžto ginti visų žmonių laisvę.

Maha kiek išsigando rūstaus liepsnojančių tėvo akių žvilgsnio ir išėjo, neva turinti nuveikti kažkokį darbelį. Sara susirinko vaikus, kuštelėjo man į ausį, kad paskambinčiau, kai tik galėsiu, ir išvažiavo namo pas Asadą.

Už sienos girdėjau Amani balsą, ji tai tyliau, tai garsiau bendravo su Dievu.

Galiausiai likome vienudu su vyru.

Maniau, kad jo veidas šitaip surūstėjo prislėgus sunkiai naujienų naštai, taigi buvau nepasirengusi negailestingiems jo kaltinimams.

Jis išklojo, ką mano, net neuždavęs man nė vieno klausimo.

– Sultana, jaučiu, būsi prikišusi nagus prie Faizos pabėgimo.

Kurį laiką stovėjau be žado, išgirdusi tokį kaltinimą. Labai greitai įsiuntu, tad nieko nelaukdama mėginau vožti kumščiu Karimui per ranką. Gerai žinantis mano būdą vyras to tikėjosi. Jis žengtelėjo į šalį ir smūgio išvengė.

Per daugelį metų Karimas išmoko tvardytis, todėl mudviem kivirčijantis jis visuomet atrodydavo santūrus ir tuo pranašesnis už mane. Taip nutiko ir tą kartą.

– Sultana, dabar ne metas vaidytis. Mūsų sūnus ir Faiza pabėgo iš šalies. – Vyras stvėrė mane. – Privalai pasakyti man, kur juodu keliauja.

Kad ir kaip neigiau, neįstengiau įtikinti Karimo: gal sūnus ir paveldėjo iš manęs apgaviko gyslelę, bet aš prie šios klastos visiškai neprisidėjau.

Kaip tam mieste gerai žinomam vagiui, kaltinamam kaskart, kai pavagiamas duonos kepalas, mano praeitis atsirūgo šiandien ir ant manęs, niekuo dėtos moters, užgriuvo bauginanti kaltinimų lavina. Gavau brangiai sumokėti už maištingą praeitį.

Pamaniau, kad Karimas, kaip mano vyras, galėtų ir labiau manimi tikėti – taip jam ir pasakiau. Jis atrėžė negalįs manimi tikėti. Jis vedė pusiau angelą, pusiau šėtoną, ir tas šėtonas dažnai pasirodo esąs stipresnis už angelą. Na, o klausimais, susijusiais su moterų gyvenimu, aš tiesiog negalinti nemeluoti ir nesigriebti gudrybių!

Įsiutusi kaip niekada – juk nė vienas mūsų ramiai nesiklausome nepagrįstų kaltinimų – spjoviau Karimui prie kojų ir išėjau iš kambario, pažadėjusi niekada daugiau nesikalbėti su vyru, už kurio ištekėjau.

Karimas nusprendė būsiant geriausia pamiršti savo abejones, nes baiminosi, kad be mano pagalbos jam nepavyks rasti sūnaus ir grąžinti Fuadui dukters. Mano vyras pasakė atsiprašąs, jei buvo neteisus; aš turiu sutrukdyti mudviejų sūnui padaryti nusižengimą, dėl kurio jis dar labiau įsivels į kito žmogaus asmeninius reikalus.

Įtariau, kokie yra tikrieji Karimo motyvai, todėl nepriėmiau jo atsiprašymo. Užsimerkiau, kad nereiktų žiūrėti jam į akis, ir rankos mostu paliepiau išeiti.

Vos tik užsitrenkė durys, visas pasitenkinimas atkeršijus išgaravo.

Kur dabar mano sūnus? Ar jam negresia pavojus?

Penkias dienas mūsų namuose nebuvo ramybės, nes mudu su Karimu taikiai nebendravome. Amani meldėsi ir raudojo, Maha traukė meilės dainas ir džiūgavo dėl Faizos pabėgimo.

Ar gyvenime kas nors yra saldžiau už sėkmę?

Ryžtingai siekdama tikslo Faiza išvengė jai paspęstų žabangų ir vėl susiėjo su mylimu vyru.

Fuado ir Samijos reakcija į desperatišką Faizos pabėgimą man buvo visiškai netikėta. Buvau pasirengusi, jog Karimui teks pasinaudoti savo padėtimi, kad apsaugotų mūsų vienintelį sūnų. Buvau maloniai nustebinta, kad Fuadas nuolankiai susitaikė su dukros poelgiu.

Penktą dieną po jųdviejų dingimo Abdula paskambino mums iš Kipro, mažos valstybės saloje netoli nuo Libano krantų. Abdula nė kiek nebijojo mūsų pasmerkimo ir, visai nepaisydamas mūsų priekaištų, tvirtai pareiškė, kad suvesdamas Džefarą su Faiza įvykdė teisingumą, ne kerštą.

Man užgniaužė kvapą Abdulai pranešus, kad Faiza prieš valandą paskambino tėvams; šie pamiršo visą pyktį ir nieko netroško labiau, negu gauti antrą galimybę priimti Džefarą kaip savo sūnų. Fuadas prižadėjo dukrai: jeigu ji su Džefaru nenusigręš nuo šeimos, jis „nebrisiąs į tą pačią šniokščiančią upę antrąsyk“.

Šventa tiesa: žmonės nė girdėti nenori apie jokius kompromisus, kai jaučiasi stiprūs, bet patys jų ieško, kai būna silpni. Išsigandę niekada daugiau nebepamatysią gražuolės dukros, Fuadas su Samija nusprendė neprieštarauti jos santuokai su vyru, neprilygstančiu jiems nei turtais, nei visuomenine padėtimi.

Būdama įtari, pamaniau, ar čia tik ne gudrybė siekiant atvilioti Džefarą į šalį, kurioje jis neturi jokių teisių. Saudo Arabijoje jį būtų galima įkišti į kalėjimą menkiausia dingstimi, jei tik Fuadas panorėtų.

Faizos tėvai įrodė, kad mano įtarimai nepagrįsti.

Tą dieną Fuadas su artimaisiais nuskrido į Graikiją ir susitiko su jaunąja pora tame auksiniame krašte, kur civilizacija atsirado jau kadai. Buvo užmirštos mintys, baisesnės už mirtį, ir Džefaras su Faiza pagaliau rado laimę šeimoje, kuri dar neseniai nenorėjo pripažinti jųdviejų santuokos teisėta.

Faizai buvo gautas specialus leidimas tekėti už musulmono iš kitos šalies ir antros, triukšmingesnės, vestuvės įvyko viename Egipto sostinės Kairo viešbutyje.

Karimas, aš ir dvi mūsų dukros iškilmėse prisidėjome prie sūnaus.

Džefaras su Faiza pareikalavo, kad priėmimas „Mena House“ viešbutyje būtų surengtas vyrams ir moterims bendrai. Matydamas, kaip karštai juodu myli vienas kitą, šypsojosi net Karimas, nors jam, kaip princui, buvo gėda, kad sūnus įsikišo į asmeninį draugo gyvenimą. Karimui kiek palengvėjo, kai Fuadas prisipažino, kad ši istorija kitaip nė negalėjo baigtis. Mat gerokai anksčiau, negu Abdula slapčia išgabeno Faizą, matydami, kokia nelaiminga dukra, juodu su žmona suprato, kad ji turi grįžti pas Džefarą. Jie negalėjo pro pirštus žiūrėti į dukros sielvartą. Fuadas patikino susigėdusį mano vyrą, kad tą dieną, kai Faiza pabėgo, jis su Samija patys buvo besudedą ginklus.

Mudu su Karimu stebėjome, kaip Fuadas su meile apglėbia Džefarą ir Faizą. Spindinčios Džefaro akys bylojo, mačiau, kad jis myli Faizą smarkiau negu kada nors anksčiau.

Kaip aš džiaugiausi – Saudo Arabijos mergina laimingai ištekėjo už to, kuris jai buvo uždraustas!

– Matai: nėr padėties be išeities!

Šeimos tragedija virto didžiausios darnos švente.

Vėliau tą vakarą iš savo vilos Kaire kiemo mudu su Karimu grožėjomės Egipto dangumi. Vyras mane nustebino nuoširdžiai atsiprašydamas. Jausdamas gėdą, sumišusią su meile, Karimas pažadėjo niekada daugiau nesmerkti neišklausęs mano nuomonės. Abdula jam pasakė, kad aš nieko nežinojau apie jo sumanymą išlaisvinti Faizą. Pasirodo, Karimas pats kadaise pasakė sūnui seifo užrakto kodą, tik per susijaudinimą pamiršo!

Paskui, lyg tik dabar prisiminęs, Karimas ištraukė iš kišenės auksinę grandinėlę su tokiu didžiuliu deimantu, kokio kaip gyva nebuvau regėjusi. Vyras švelniai užkabino vėrinį man ant kaklo ir pajutau jį lūpomis švelniai paliečiant petį.

Prieš keletą metų baisiausiai dygėjausi kartėlio kupinu tuščiu savo vedybiniu gyvenimu. Vos prieš mėnesį lyg pamišusi ieškojau gyvenimo prasmės. Tą akimirką mane užplūdo visokie jausmai: švelnumas, apmaudas, tiesiog susisuko galva. Nejaugi Karimas – tas itin retas paukštis, švelnus, vyriškas, praktiškas ir išmintingas saudoarabas?! Nejaugi klydau jį vertindama?

Kaip saudoarabas gali padaryti laimingą mane, visą gyvenimą kovojančią su šios padermės atstovais?!

Girdėjau sakant, kad šykštuoliui niekada negana pinigų, išminčiui – žinių. Ar aš iš tų moterų, kurios niekada nejaučia saiko? Ši prielaida mane baugino.

Man į galvą atėjo dar ir arabų patarlė: ‚Jeigu tavo vyras iš medaus, nesulaižyk jo!“

Kitomis akimis pažvelgiau į Karimą. Prisiminusi, kiek kartų jį įžeidinėjau, maldavau Dievą sutrumpinti man liežuvį ir įkrėsti daugiau proto.

Nusišypsojau savo vyrui. Staiga pajutau, kaip užgyja mano žaizdos, atsivėrusios dėl ankstesnio jo elgesio.

Randai liko bemaž neįžiūrimi.

11 Pasak plačiai paplitusio, bet vargu ar turinčio pagrindą padavimo, imperatorius Neronas griežė smuiku per didįjį Romos gaisrą 64 metais.

Fatima

Kažkas mirė kiekviename iš mūsų,

Ir tai buvo Viltis.

• OSKARAS VAILDAS •

Kitą dieną po pietų mudu su Karimu ir vaikais sėdėjome vilos Kaire verandoje. Šį didelį dengtą balkoną juosė nuostabus gėlynas, tad oras buvo prisisunkęs saldžių rožių ir sausmedžių žiedų kvapų, primenančių, jog kadaise šiame priešiškai nusistačiusiame mieste gyveno britai. Mudu su vyru mėgavomės vėsa verandos paunksnėje, nes šiuo metu vėjelio visiškai negalėjai justi, o betoniniai į skruzdėlyną panašaus didmiesčio pastatai išsaugojo slogų dienos karštį ir bukino aštuonių milijonų Kairo gyventojų pojūčius.

Trys mūsų vaikai tarpusavyje pakuždomis bambėjo, kad mus vėl bus pamiršusi „užmaršioji Fatima“ – jie dažnai taip vadindavo mūsų namų šeimininkę egiptietę šiai negirdint.

Įspėjau vaikus nesišaipyti: Fatima nebe jauna, jos kojos sunkiai paneša nemenką kūną. Vis dėlto vos susitvardžiau nenusišypsojusi, nes pamaniau, kad vaikai turbūt teisūs. Fatima veikiausiai ėmėsi kokio naujo namų ruošos darbo ir visai užmiršo, kad jos darbdaviai nekantriai laukia šalto gėrimo. Fatima buvo išsiblaškiusi ir nuolat negalėdavo prisiminti, ko iš vieno kambario nuėjo į kitą. Karimas dažnai skundėsi, girdi, reikėtų Fatimą atleisti ir vietoj jos nusisamdyti jaunesnę, žvitresnę moterį, bet aš nepaisiau jo raginimų, nes moteris buvo patikima ir nuoširdžiai mylėjo tris mano vaikus. Karimas man priekaištavo, esą aš negaliu apsieiti be vaizdingų Fatimos pasakojimų apie Kairo skandalus, bet jis klydo.

Nusisamdėme Fatimą nuolatine namų šeimininke, kai prieš daugelį metų nusipirkome vilą, ir nuo tada moteris joje gyveno. Abdulai buvo vos dveji, kai Fatima pasirodė mūsų gyvenime, mūsų dukros dar nebuvo gimusios, tad moteris nuo mažumės buvo neatskiriama jų gyvenimo dalis.

Jau buvau besikelianti nuo kėdės ir einant priminti jai, ko prašėme, bet išgirdau pažįstamą per didelių sandalų šliurenimą į marmurines grindis prieangyje, vedančiame į verandą. Pažiūrėjau į Karimą, šis nepatenkintas papurtė galvą. Mano vyras negalėjo suprasti, kodėl turi kęsti nepatogumus dėl kažkokios susenusios tarnaitės.

– Mano vyre, neužmiršk, kad Dievas tave stebi, – patraukiau jį per dantį.

– Sultana, nekišk nosies į mano santykius su Dievu, – irzliai atšovė jis.

Vaikai pamanė, kad mudu imsime rietis ir sugadinsime jiems popietę, tad Amani apsivijo rankomis tėvui aplink kaklą, o Maha ėmė masažuoti man pečius maldaudama nesikarščiuoti.

Buvau per daug pakilios nuotaikos rietenoms – taip ir pasakiau. Tuo metu mano dėmesį buvo patraukusi Fatima. Švelniu žvilgsniu sekiojau storulę – praeityje grakščią, liekną moterį, – kai ši rūpestingai atidarė dvivėres stiklines duris į verandą. Be galo išpampusiai Fatimai buvo sunku laikyti rankoje padėklą su krištolinėmis stiklinėmis ir grafinu, pripiltu ką tik išspausto gaivinamojo citrinų gėrimo.

Kaip daugumai Egipto moterų, antsvorio bėdos Fatimai prasidėjo jau pagimdžius pirmą vaiką. Po kiekvieno šeimos pagausėjimo ji vis labiau kūnėjo, kol mažasis Abdula baikščiai manęs paklausė, kaip Fatimos oda sugeba išlaikyti ją ir neplyšta.

Sunkiai panešanti stambų kūną Fatima ilgiausiai ėjo tuos kelis žingsnius nuo durų iki baltai dažyto rotango stalo. Abdula pašoko ant kojų ir paėmė iš jos padėklą – jis pats patarnausiąs šeimai.

Mudu su Karimu susižvelgėme ir pamačiau, kaip jis sukanda apatinę lūpą, kad balsu nepaprieštarautų. Nuo mažų dienų Abdula jautriai reaguodavo į artimo kančias, o jų žmogaus padermės atstovai dažnai sulaukia visai nepelnytai. Didžiavausi šiuo sūnaus bruožu, bet žinojau, kad jo tėvui nepatinka, kai jis imasi tarnų darbo.

Norėdama atitraukti Karimo dėmesį paprašiau Abdulos papasakoti mums daugiau apie tai, ką patyrė Libane. Mat nuo tada, kai pasitikome jį Kaire, turėjome mažai laiko išgirsti jo nuotykius. Prisiminiau, kad jaunystėje Karimas praleido daug džiugių valandų gražiame Beiruto mieste. Ten ilsėtis ir atsipūsti vykdavo daugybė Saudo Arabijos karališkosios šeimos narių, kol kadaise nuostabaus Libano krašto dar nebuvo sugriovęs beprasmis beprotiškas karas.

Abdula įžvelgė viltį ten, kur Karimas nematė jokios. Sūnui padarė didžiulį įspūdį libaniečių dvasia. Jis stebėjosi, kad tauta ne tik išliko gyva, bet atlaikiusi be galo žiaurų pilietinį karą liko tokia pat optimistiška ir pasiryžusi pranokti šlovingą savo praeitį. Abdulos manymu, gavę bent menkiausią galimybę, libaniečiai vėl užimtų deramą vietą arabų pasaulyje.

Sūnus nutilo, pažvelgė į tėvą, paskui paklausė, ar šis nenorėtų investuoti pinigų į šią šalį.

Karimas pritariamai jam nusišypsojo. Mano vyras ieško finansinės naudos kiekvienai progai pasitaikius, ir anksčiau jam nerimą kėlė, kad sūnus nesidomi jo verslu. Tačiau šypsena pranyko jam iš veido Abdulai pridūrus, kad Libano infrastruktūra beveik iki pamatų sugriauta ir kad tėvas galėtų skirti lėšų daugybei kilnių tikslų.

Pamačiusi Karimo veidą ko nepasileidau juokais. Jis atsisėdo tiesiau ir mėgino apsimesti susidomėjęs, bet prastai slėpė nusivylimą. Jis žiūrėjo į sūnų, tarsi matytų jį pirmą kartą.

Žinojau, kad mano vyras dar neatitoko nuo Abdulos išdidaus pranešimo: jis paaukojo beveik visą iš mūsų seifo paimtą milijoną dolerių ligoninei, kurioje gydosi vyresnysis Džefaro brolis. Mano vyrui neužteko drąsos papriekaištauti sūnui už tokį gražų poelgį; jis švelniai žvelgė į Abdulą, nors ir nuliūdęs dėl prarasto milijono.

Vėliau Karimas man prisipažino: jo manymu, aukoti pinigus Libanui buvo tas pat, kas išmesti juos į balą, nes niekas negali žinoti, kada Libano padangę vėl sudrebins patrankos. Tegul libaniečiai įrodo, kad jie rimtai laikosi taikos, tada jis apsvarstys galimybę padėti kraujo broliams.

Abdulą pribloškė skurdas ligoninės, kurioje gydėsi Džefaro brolis, ir jis vėl apie ją prabilo. Jis sakė negalįs užmiršti, kokiomis prastomis sąlygomis ten gyvena nukentėjusieji per karą. Sūnaus akys paplūdo ašaromis, pasakojant apie vyrus ir moteris amputuotomis galūnėmis, sukištus į ankštas palatas, nes nėra nei protezų, nei vežimėlių. Abdula matė visiškai negalinčius pajudėti vyrus, pririštus prie medinių stalų – jie susitaikė su tokiu be menkiausios prošvaistės gyvenimu...

Sūnus pasakė sužinojęs be galo liūdną tiesą: diduma sužeistųjų libaniečių neturi gyvų artimųjų, galinčių mokėti už jų slaugą.

– Ar pasaulis nežino, kaip sugriautas tas kraštas, o gal žino, bet jam nė motais? – sielvartingai klausė Abdula.

Priminiau Abdulai ir gerą dalyką: Džefaro broliui pasisekė labiau negu daugumai libaniečių, nes Džefaras nuolat siuntė pinigų jo gydymui. Bet net jo padėtis buvo niūri, palyginti su Saudo Arabijos gyventojų, turint galvoje, kokią pažangią medicinos priežiūrą jiems laiduoja iš naftos gaunami turtai. Džefaro brolis dabar gaus geriausią gydymą, nes Fuadas prisispyrė, kad žento brolis gyventų jo namuose kaip šeimos narys.

Dabar mūsų sūnus panoro, kad tėvas skirtų daugiau lėšų skurstantiems libaniečiams. Abdulos manymu, nauja ligoninė su naujausia įranga būtų gera pradžia. Pasilenkiau į priekį norėdama išgirsti savo vyro atsakymą, žinodama, kad jam sunku nepatenkinti kokio mylimo sūnaus prašymo.

Karimas susikaupęs užsimerkė ir ėmė kasytis kaktą, tačiau šeimos susibūrimą sutrikdė be galo graudus klyksmas. Suglumę susižvelgėme ir suvokėme, kad tas keistas garsas sklinda iš mūsų vilos ir kad jį leidžia Fatima!

Karimo veide šmėstelėjo palengvėjimas, nes sūnaus dėmesys buvo atitrauktas. Abdula pirmas įėjo į vidų, aš ir dukros nuskubėjome jam iš paskos. Karimas liko verandoje vienas.

Pirmiausia pamaniau, kad Fatima nusidegino, nes stovėjo prie viryklės ir kepė jautieną su svogūnais vakarienei, bet greitai pamačiau, kad rauda netrukdo jai gaminti valgį, nes ji maišė patiekalą ir, rodės, nesuvokia, kad jos aimanos prasimuša pro mūrines vilos sienas.

– Kas atsitiko, Fatima? – paklausė Abdula.

Rūškanu kaip paskutiniojo teismo diena balsu Fatima atsakė:

– Ak, Abdula! Labiausiai palaiminta yra negimusi moteris, o po jos laimingiausia – ta, kuri mirė vaikystėje.

Išprotėjusi iš sielvarto Fatima ėmė trankyti kumščiu sau per krūtinę. Maha stvėrė medinį šaukštą jai iš rankos, o Amani ėmė guosti vargšelę raminančiais garsais ir žodžiais. Abdula klausiamai pažiūrėjo į mane rudomis akimis.

Gūžtelėjau sumišusi ne mažiau už jį. Piršosi vienintelė mintis: ko gero, Fatimos vyras su ja išsiskyrė ir parsivedė jaunesnę žmoną, nors anksčiau juodu atrodė patenkinta pora. Fatimos vyras Abdulas dirbo mūsų sodininku ir šeimos vairuotoju. Sutuoktiniai dažnai sakydavo laikantys save laimingais, kad dirba turtingiems žmonėms, mokantiems gerą atlyginimą ir retai būnantiems Egipte. Taigi jie daug laisvo laiko galėjo praleisti su vaikais, gyvenančiais Kaire pas Abdulo motiną. Tačiau aš žinojau, kad pagal įstatymus Egipto vyrai, kaip ir saudoarabai, yra visiški moterų viešpačiai, seni vyrai neretai veda antrą žmoną ar net skiriasi su pirmąja ir atsiveda į namus jaunesnę, patrauklesnę moterį.

Iš savo gyvenimo patirties žinojau, kad dažniausiai moterų sielvarto priežastis būna vyrai. Galvodama apie karčius Fatimos žodžius, įsivaizdavau, kad dėl jų kaltas vyras, nes niekas taip negniuždo Fatimos amžiaus moters, kaip vyras, palikęs ją po drauge išgyventų daugybės metų.

Abdula, Amani ir aš nusivedėme Fatimą į svetainę ir pasodinome ant kėdės, o Maha ėmėsi jos nebaigtų darbų. Fatima eidama dejavo ir laikė delną ant viršugalvio, tarsi mėgindama numalšinti skausmą.

Norėdama sužinoti jos širdgėlos priežastį rankos mostu paraginau vaikus išeiti ir be užuolankų paklausiau:

– Fatima, Abdulas su tavim išsiskyrė?

Fatima pakėlė galvą ir sumirksėjo vangiomis akimis.

– Abdulas su manim išsiskyrė? – pakartojo ji mano žodžius ir nusišypsojo, bet vien lūpomis. – Tas senis? Tegul tik pamėgina. Perskelsiu jam pliką makaulę kaip kiaušinį ir iškepsiu smegenis ant šaligatvio.

Vos susitvardžiau balsu nenusijuokusi, mat Karimas anksčiau dažnai sakydavo, kad, jo nuomone, Abdulas bijo žmonos ir kad arabų pasaulyje yra bent viena ištekėjusi moteris, kuriai nereikia mano patarimų.

Abdulas buvo perpus mažesnis už Fatimą; kartą Karimas netikėtai užklupo porą ir savo akimis matė, kaip Fatima vožia vyrui per nugarą didžiuliu lentgaliu.

– Jeigu ne Abdulas, tai kokios tada bėdos? – paklausiau.

Baisiai raukšlėtas Fatimos veidas paniuro ir ji užsisklendė rūškanose mintyse. Ji taip sunkiai dūsavo, kad supratau: jos liūdesys nuoširdus, ir mintyse spėliojau, kas sukėlė tokį sielvartą.

– Fatima?! – priminiau, kad ji ne viena.

Staiga jos veidas skaisčiai išraudo ir neviltis prasiveržė.

– Čia dėl mano vaikaitės Alchan. Jos tėvas Naseras – tikras asilas, paskutinis nedorėlis! Nudėčiau jį plikomis rankomis, jei tik leistų duktė. Bet kur tau! Jinai sako, kad ji ir jos šeima turi gyventi kaip tinkami!

Fatima sužaibavo akimis, stambi krūtinė ėmė kilotis iš pasipiktinimo.

– Mano duktė liepia man nesikišti į šeimos reikalus!

Ji pasibaisėjusi pažvelgė į mane ir paklausė:

– Ar galit įsivaizduoti?! Aš negaliu išsakyti savo nuomonės apie vaikaitės gyvenimą!

– Ką Naseras padarė tam vaikui, tavo anūkei? – visiškai suglumusi paklausiau.

Niekas negali nuskriausti vaiko prieš motinos valią, pamaniau.

– Tas Naseras kilęs iš kaimelio, jis tikras neišmanėlis!

Fatima spjovė ant nauju kilimu išklotų mūsų grindų ir aš nustebusi atsitraukiau.

Tarnaitė kalbėdama sukiojosi į visas puses: plūdo Naserą, verkė dėl dukters ir maldavo Dievą padėti vaikaitei.

Man plyšo kantrybė ir pakėlusi balsą paklausiau:

– Fatima, sakyk tučtuojau! Kas nutiko tavo vaikaitei?

Nepaguodžiama, sutrikusi Fatima tvirtai sugniaužė man ranką ir tarė:

– Šiandien Alchan bus paversta moterimi. Devintą valandą ateis kirpėjas. Manau, kad tos apeigos nereikalingos. Nė vienai mano dukrai jos nebuvo atliktos. Čia vis per tą Naserą! Ponia, ar galite man padėti?!

Mintyse iškilo praeitis. Puikiai prisiminiau siaubingą vyresnės sesers Nuros istoriją apie tai, kaip ji buvo paversta moterimi.

Mudu su Karimu tada dar nebuvome susituokę, aš buvau jauna, vos šešiolikos. Mano motina buvo neseniai mirusi ir Nurai, kaip vyriausiajai seseriai, buvo liepta atsakyti į mano klausimus apie moters apipjaustymą. Iki tol nežinojau, kad Nura ir dvi artimiausios jai amžiumi mūsų seserys ištvėrė tas šiurpias apeigas ir dėl to paskui visą gyvenimą kentė skausmus ir kančias.

Netolimoje praeityje Saudo Arabijoje moterys buvo apipjaustomos gana dažnai ir kiekviena gentis laikėsi savų papročių. Vos pernai skaičiau sūnaus Londone nupirktą Sent Džono Filbio, gerbiamo britų dykumų tyrėjo, knygą „Tuščiasis ketvirtis“. Padedamas mano senelio Abdel Azizo al Saudo, Saudo Arabijos įkūrėjo ir pirmojo karaliaus, Sent Džonas Filbis plačiai tyrė Arabiją ketvirtajame dvidešimtojo amžiaus dešimtmetyje.

Paėmiau knygą iš sūnaus kambario ir su dideliu malonumu skaičiau šio žmogaus parašytą Saudo Arabijos genčių istoriją, kol priėjau skyrių, pasakojantį, ką anglas sužinojo apie moterų apipjaustymą. Įsivaizdavau, kaip buvo žalojamos mano seserys, ir susigūžusi iš baimės verkiau skaitydama Filbio užfiksuotą pokalbį su dykumų arabais.

„Bet geriausiai jis nutuokė apie seksą ir mėgo šaipytis iš Salecho postringaudamas apie manasirų paprotį apipjaustyti moteris.

– Patikėk manim, – aiškino jis, – jie leidžia savo moterims sulaukti lytinės brandos nepaliesdami varputės. Kai ateina laikas merginą ištekinti, surengia apipjaustymo šventę mėnuo ar pora prieš vestuves. Tik tada jas apipjausto, o ne tik gimusias, kaip daro kitos gentys – kachtanai, murai, bani hadžirai ir adžmanai. Todėl jų moterys užauga geidulingesnės negu kitos ir būna nuostabios bei nepaprastai karštos! Bet tada joms viskas pašalinama ir jos tampa romutėlės, tad išlieka geidulingos, bet jų įkarštis atvėsinamas. Merginas sutvarko palapinėse moterys, išmanančios savo darbą; už jį joms sumokama maždaug dolerį. Jos puikiai darbuojasi žirklėmis, skustuvu ir adata – visi šie įrankiai naudojami operacijai.“

Negalėjau atsistebėti šia informacija. Man pasirodė keista, kad vyrai laiko merginas neliestais lyties organais geidulingomis, tačiau pro pirštus žiūri į barbarišką operaciją, atliekamą jų „įkarščiui atvėsinti“. Iš to, ką perskaičiau, sužinojau, kad apipjaustytos moterys baiminasi bet kokio artumo su savo vyrais, ir padariau išvadą, kad moterų žalojimas neturi jokio loginio pagrindo.

Mano senelis Abdel Azizas al Saudas pranoko savo metą ir visose srityse siekė pažangos. Kilęs iš Nadždo jis nemanė, kad moteris reikia apipjaustyti ar kad vyrams reikia atlikti vadinamąjį lupamąjį apipjaustymą.

Per lupamąjį apipjaustymą vyrui pašalinama visa oda tarp bambos ir šlaunų vidinės pusės. Pamatęs tokį žiaurumą pirmasis mūsų karalius šį paprotį uždraudė. Bet, nepaisant jo įsako, seni papročiai miršta lėtai ir žmonės buvo linkę rizikuoti sulaukti bausmės, kad galėtų daryti tai, ką darė jų protėviai.

Kai kurios gentys apskritai draudžia apipjaustyti moteris, kitos pašalina vien varputės galvutę. Rečiausiai taikomas metodas yra varputės pašalinimas; ši procedūra vienintelė prilygsta vyro apipjaustymui.

Esama nelaimingų Saudo Arabijos genčių, kurių moterims pašalinama visa varputė kartu su mažosiomis lytinėmis lūpomis. Tai plačiausiai paplitęs moterų apipjaustymo būdas, kurį galima palyginti su varpos galvutės pašalinimu vyrui. Mano motina nepaisė naujojo įsako ir trys jos dukros patyrė žiaurią apipjaustymo procedūrą. Kitos mūsų šeimos moterys išvengė šio ritualo įsikišus Vakarų gydytojui ir mano tėvui įtikinus motiną, kad moterų apipjaustymas yra tik stabmeldžių paprotys, kuriam turi būti padarytas galas. Keista, tačiau musulmonų šalyse apipjaustyti mergaites reikalauja moterys. Mat jos bijo, kad antraip iš jų dukrų šaipysis kaip iš kitokių, ir todėl jos neištekės. Šiuo vieninteliu moterų seksualumo klausimu apsišvietę vyrai pažengė toliau už moteris.

Esama ir kito, žiauresnio ir pavojingesnio moterų apipjaustymo būdo, vadinamo faraoniškuoju. Sunkiai įsivaizduoju skausmą, pakeliamą tų moterų. Ši procedūra – itin žiauri. Jai pasibaigus mergina lieka be varputės ir abejų lytinių lūpų, didžiųjų ir mažųjų. Jeigu tokia operacija būtų atlikta vyrui, ji prilygtų varpos ir sėklidžių kapšelio amputavimui.

Kokie barbariški tie papročiai, išlikę iki šių dienų! Saudo Arabijoje daug nuveikta šiai tradicijai išnaikinti ir dauguma mano krašto žmonių nebepatiria tų siaubingų kančių. Mano šeimos vyrai uždraudė šią pagonišką tradiciją, bet šalyje gyvenančios kai kurios šeimos, kilusios iš Afrikos, vis dar ryžtasi rizikuoti ir sulaukti bausmės, užuot atsisakiusios šio ritualo. Jos įsitikinusios, kad moters skaistybę galima išsaugoti tik sumažinus jos patiriamą malonumą.

Žinojau, kad manoma, jog barbariška moterų apipjaustymo praktika prasidėjo Nilo slėnyje, ir spėjau, kad ji ten gali ir baigtis. Vis dėlto daugybė moterų Egipte ir visame Afrikos žemyne patiria šį nežmonišką ritualą. Metams bėgant, kai mano šeima nustojo praktikuoti šį paprotį, man pavyko mesti iš galvos mintis apie moterų žalojimą.

Fatima ėmė timpčioti man už rankos. Maldaujantis jos gestas grąžino mane į tikrovę. Su didžiu liūdesiu prisiminiau tos mergaitės Alchan veidą, nes ji daug kartų lankė senelę mūsų viloje. Vaikaitė buvo graži, atrodė protinga ir linksma. Mintyse aiškiai išvydau ją vedamą pas kirpėją – motina išrengia ir išskečia kojas prieš vyrą su aštriu skustuvu.

Nusipurčiau iš siaubo. Svarsčiau, kaip tos mergaitės motina gali pakelti tokį žiaurų elgesį su gražiąja dukra, ir negalėjau patikėti. Kita vertus, žinojau, kad daugybė moterų pakenčia tokį nepateisinamą elgesį, nes pasaulinės sveikatos organizacijos paskaičiavo, jog nuo 80 iki 100 milijonų moterų planetoje kasmet sužalojami lytiniai organai! Kiek skausmo sukeliama mažoms mergaitėms!

– Ponia, ar galite išgelbėti mano vaikaitę? – įdėmiai pažiūrėjusi man į veidą su viltimi balse paklausė tarnaitė.

Lėtai, sunkiai papurčiau galvą.

– Ką galiu padaryti aš, Fatima, ko negali tu? Aš ne tavo šeimos narė. Tavo artimieji piktinsis, jeigu įsikišiu.

– Jūs esate princesė. Mano dukra gerbia karališko kraujo asmenis.

Seniai supratau: skurdžiai tiki, kad pinigai kartu su ekonomine laisve suteikia ir išminties. Tai giliai įsišakniję mūsų kultūroje. Nuojauta man kuždėjo, kad Fatimos dukra neapsidžiaugs, jei įsikišiu.

– Ką aš galiu padaryti, Fatima? – Bejėgiškai skėstelėjau rankomis. – Nuo tada, kai ėmiau viską suprasti, norėjau išgelbėti moteris nuo tokių papročių.

Nuliūdau ir mano balsas tai išdavė.

– Dabar atrodo, kad mūsų lyčiai pasaulis tampa vis tamsesnis.

Fatima nieko neatsakė ir juodose jos akyse pasirodė širdgėla.

– Jei galėčiau, padėčiau tavo vaikaitei, bet mano nuomonės niekas neklausys.

Fatima atrodė nusivylusi, bet prašneko be jokio priekaišto.

– Suprantu, – ji pažvelgė į mane primerktomis akimis, – bet maldauju eiti drauge ir pamėginti.

Nustebinta Fatimos atkaklumo, pajutau, kad mano ryžtas blėsta. Nukrėtė šiurpas.

– Kur gyvena tavo dukra? – tyliai paklausiau.

– Visai netoli, automobiliu bemat nuvažiuosime, – pro putlias lūpas ištarė egiptietė. – Jeigu išvyksim dabar, nusigausime prieš Naserui grįžtant iš darbo.

Sukaupiau drąsą ir atsistojau. Pasakiau sau: nors veikiausiai patirsiu nesėkmę, pamėginti turiu. Teks meluoti savo vyrui, antraip šis uždraus man važiuoti.

– Fatima, eik pasiimk daiktus ir niekam nesakyk apie tai nė žodžio.

– Klausau, ponia! Žinau: Dievas nori, kad man padėtumėte.

Stebėjau ją nuskubant. Dar neprisiminiau kada nors ją taip greitai ėjus. Nors mudvi gyvenome be galo skirtinguose pasauliuose, tapome bendražygėmis, besikaunančiomis už vieną tikslą. Kol susišukavau plaukus, pasidažiau lūpas ir susiradau rankinę, nusprendžiau pasakyti Karimui, esą Fatima ryte sužinojo, kad jos dukra serganti reta moteriška liga, bet atsisako gydytojų. Pasak jos, jeigu Dievas nori jos mirties, ji nepakeis jo sprendimo leisdamasi gydoma kokio nors mirtingojo. Fatima manęs maldaujanti važiuoti kartu ir įtikinti dukterį, kad ši privalo kautis už gyvybę dėl savo vaikų. Kad atrodytų įtikinamiau, pasakysiu nenorinti eiti, bet kaip galėsiu sau atleisti, jei moteris mirs, o aš būsiu nė piršto nepajudinusi. Pasakėlė buvo kiek įtartina, bet Karimas vengdavo moterų bėdų, tad greičiausiai paniurnės ir nemėgins manęs sulaikyti.

Paaiškėjo, jog meluoti man neteks, nes Abdula pranešė, kad kol aš kalbėjausi su Fatima, tėvas sulaukė telefono skambučio. Vyras prašė sūnaus perduoti man, kad eis su pusbroliu lošti į vieną iš prabangių Kairo kazino ir grįš vėlai vakare. Supratau, kad mano vyras nori išvengti pašnekesio su sūnumi apie ankstesnį jo prašymą paaukoti milijoną dolerių sugriautam Libano ūkiui, ir nujaučiau, jog jo dingstis išeiti iš namų buvo tokia pat nesąžininga kaip ir melas, kurį buvau pasirengusi jam pasakyti. Karimas turi daugeliui arabų būdingą bruožą: jis negali pasakyti „ne“, bet verčiau suregs kokį nekaltą melą ir dings prašančiajam iš akių.

– Gerai! – suniurnėjau panosėje.

Karimas pačiu laiku nusprendė išvengti sūnaus draugijos.

Pranešęs tėvo žinią Abdula vėl nukreipė dėmesį į televizorių ir aš pamačiau, kad jis lyg apkerėtas žiūri egiptiečių muilo operą, nepaprastai mėgstamą daugelio kraštų arabų. Amani sėdėjo smerkiamai papūtusi lūpas. Mano dukra buvo nepatenkinta brolio pasirinkimu, nes ta laida buvo draudžiama Saudo Arabijoje dėl gausybės ne itin padorių scenų.

– Abdula, ar nuvežtum mane į Fatimos dukters namus?

Mano sūnus laukdavo progos pavairuoti naują baltą mersedesą – Karimas jį nusipirko ir atgabeno į šalį mūsų Kairo vilai. Iš anksčiau žinojau, kad Karimas bus išvažiavęs į judrų Kairo centrą senesniu mersedesu, nes jis baisiai bijojo važiuoti taksi tame šurmuliuojančiame mieste.

Abdula nuspaudė nuotolinio valdymo pultelį, išjungė televizorių ir galantiškai pašoko ant kojų.

– Paimsiu automobilį.

Kairo gatvės buvo prisigrūdusios visokių automobilių, šliaužiančių vos ne vėžlio greičiu. Tarp automobilių sukiojosi pėstieji. Žmonės kabojo ant sausakimšų autobusų šonų, rizikingai įsikibę į duris ir langus, tarsi toks būdas keliauti būtų pats įprasčiausias.

Mūsų mersedesui slenkant miesto gatvėmis, apstulbusi žiūrėjau į daugybę žmonių, suplūdusių į faraonų miestą, ir mane nukrėtė drebulys: aiškiai galėjai matyti, kad miestui reikia permainų. Mano mintis pertraukė Abdula, paklausęs, kokiu tikslu važiuojame.

Prisaikdinau jį neišduoti paslapties. Kai papasakojau sūnui, ko sielojasi Fatima, jo veide šmėstelėjo pyktis. Jis pasakė girdėjęs tokius pasakojimus, bet manęs, kad jie perdėti.

– Ar tai iš tikro tiesa? – paklausė jis. – Tokius dalykus išties daro mergaitėms?

Norėjau papasakoti jam apie jo tetą Nurą, bet apsigalvojau; pernelyg asmeniška. Be to, žinojau, kad sesuo labai gėdytųsi, jei mano sūnus sužinotų, kaip ji buvo sužalota. Taigi papasakojau jam apie moterų apipjaustymą.

Mano sūnus buvo patenkintas, kad šis paprotys mūsų šalyje jau baigia atgyventi, bet jam buvo šlykštu, jog tiek daug moterų vis dar be reikalo kenčia skausmus.

Likusią kelionės dalį tylėjome, kiekvienas paskendęs savo mintyse apie šįvakar laukiančią užduotį.

Fatimos duktė gyveno gatvelėje, vedančioje iš stambios prekybinės Kairo gatvės. Abdula sumokėjo drabužių parduotuvės savininkui už leidimą palikti automobilį ant šaligatvio priešais jo parduotuvę ir prižadėjo nudžiugusiam vyrui dosnią premiją, jeigu šis pasirūpins, kad mersedesui nieko neatsitiktų, kol mūsų nebus.

Abdula vedėsi Fatimą ir mane uždėjęs rankas mums ant nugaros, kai mes sukiojomės tarp pėsčiųjų ir įėjome į gatvelę, vedančią prie mums reikiamo namo. Gatvelė buvo per siaura automobiliams, tad traukėme akmeninio grindinio viduriu. Praėjome pro daugybę arabiškais patiekalais prekiaujančių kavinių, iš kurių sklido stiprūs gaminamų valgių kvapai.

Mudu su Abdula nuolat susižvalgydavome, nes nė karto nebuvome varginguose Kairo rajonuose. Mus abu pribloškė ankšti būstai ir gyventojų skurdas.

Fatimos duktė gyveno trijų aukštų name gatvelės viduryje. Priešais pastatą stovėjo apšiurusi, skubiai reikalinga remonto mečetė. Pirmame namo plokščiu stogu aukšte buvo duonos parduotuvė, o du viršutiniai buvo nuomojami kaip butai. Fatima parodė į viršų ir pasakė, kad jos duktė Elhem gyvena viršutiniame aukšte. Sunku patikėti, bet Elhem tikriausiai žiūrėjo į praeivius pro langą, nes pažino motiną ir ėmė šaukti ją vardu – per klegesį gatvėje mes vos ją išgirdome.

Abdula nežinojo, kad šios šeimos moterims leidžiama bendrauti ir ne su giminaičiais vyrais (Egipto šeimos šiuo atžvilgiu viena nuo kitos skiriasi), ir pasakė lauksiąs manęs kavinukėje, pro kurią praėjome. Joje buvo gaminami sumuštiniai su šavarma – nuo iešmo nupjautais keptos avienos griežinėliais, susukamais į arabišką paplotį su pomidorais, mėtomis ir svogūnais. Šituos sumuštinius labai mėgo visi mano vaikai, o Abdula sakė esąs praalkęs.

Elhem ir trys iš keturių jos dukrų pasitiko mus laiptinėje, visos keturios vienu metu ėmė klausinėti, gal kas šeimoje susirgo ar įvyko kokia tragedija.

Pirmiausia man dingtelėjo, kad Elhem kaip du vandens lašai panaši į Fatimą jaunystėje. Ji susižavėjusi spoksojo į mane, kai Fatima pristatė mane kaip savo darbdavę, Saudo Arabijos princesę, mat nė karto nebuvau mačiusi šitos dukros, nors pažinojau beveik visus Fatimos vaikus ir vaikaičius. Aš baisiai susigėdau savo prabangių papuošalų, nes per skubėjimą užmiršau išsiverti didžiulius auskarus su deimantais ir nusimauti įspūdingą vestuvinį žiedą. Susigriebiau, kad šioje varganoje aplinkoje jie rėžte rėžia akį. Elhem pliaukštelėjo jauniausiajai vos šešerių metų dukrai, kai ši smulkiais pirštukais perbraukė mano žiedo akmenį.

Elhem užsispyrė nusivesti mus į mažą svetainę ir trumpai mus palikusi nuėjo virinti vandens arbatai. Fatima pasisodino ant kelių dvi vaikaites, trečią sau prie kojų. Alchan niekur nebuvo matyti.

Apsidairiau ir pamačiau, kad Elhem gyvena kukliai. Stengiausi nespoksoti į palaikius grindų užtiesalus ir sudriskusius baldų aptraukalus, nes nenorėjau, kad mano dėmesys būtų klaidingai suprastas. Kambario viduryje buvo krosnelė, kvadratinis stalas prie sienos užverstas religinėmis knygomis. Palubėje kabojo dujinė lemputė ir pagalvojau, ar bute nėra elektros? Pastebėjau, kad Elhem bute nepriekaištinga švara. Akivaizdu, jog ji – išdidi moteris, labai besistengianti, kad jos kukliame būste nebūtų dulkių ir parazitų.

Netrukus Elhem grįžo ir pavaišino mus saldžia arbata bei migdoliniais sausainiais. Ji pasakė pati iškepusi juos šeimos šventei, vyksiančiai vakare. Motinai ji pranešė, kad Alchan jaudinasi prieš renginį ir ant stogo skaito Koraną, tyliai rengdamasi svarbiausiai savo gyvenimo dienai.

Iki tol atmosfera liko žvali, bet tuomet Fatima užsiminė apie mums rūpimą dalyką ir ėmė maldauti dukrą atšaukti apeigas, kad Alchan nepatirtų baisaus skausmo ir kančių.

Fatima tiesiog bėrė žodžius. Matydama, jog ji nė kiek nesumenkino dukters ryžto, rodydama į mane pasakė, girdi, jeigu Elhem nenori klausyti savo motinos, gal paklausys moters, kurią švietė išmintingi protai ir kuri iš gerbiamų gydytojų sužinojo, kad mūsų tikėjimas neskatina žaloti mergaičių ir kad šis paprotys šiais laikais neturi jokio pagrindo ir prasmės.

Įtampa ėmė augti. Nors Elhem mandagiai klausėsi mano minčių šiuo klausimu, mačiau, kad jos veidas suakmenėjęs, o akis aptraukęs užsispyrimas. Iš Fatimos žinojau, kad jos dukters šeima didžiai dievobaiminga, tad pasidalijau savo religijos žiniomis sakydama, jog Korane visiškai nekalbama apie tokius dalykus ir jeigu Dievas būtų manęs esant būtina merginas apipjaustyti, Jis tikrai būtų perdavęs šią žinią pranašui Mahometui, kai atskleidė šiam savo išmintį.

Elhem pripažino: nors apie mergaičių apipjaustymą Korane neužsimenama, tokia praktika pagrįsta Pranašo papročiais, todėl ji virto suna, kitaip sakant, tradicija visiems musulmonams. Ji priminė man gerai žinomą haditą, ar tradiciją, neužfiksuotą Korane. Anot šio hadito, vieną dieną pranašas Mahometas kartą pasakė Um Atijai, moteriai, apipjaustančiai mergaitę: „Sumažink, bet nepašalink.“

Šitokios mergaičių apipjaustymo tradicijos ruošėsi laikytis Elhem su vyru ir, kad ir ką sakyčiau, savo sprendimo juodu nepakeis.

Mes kalbėjomės apie tuos dalykus, kol už lango ėmė temti. Žinojau, kad netrukus pareis Naseras, ir neturėjau jokio noro ginčytis su šeimos galva tokiu opiu klausimu. Taigi užsiminiau, jog man laikas grįžti pas vaikus.

Nusivylusi, kad patyrėme nesėkmę, Fatima ėmė aimanuoti ir plekšnoti delnais sau per žandus, kol jie tirštai išraudo.

Matant motinos širdgėlą Elhem akyse šmėstelėjo liūdesys, bet ji pareiškė, kad sprendimą priėmė jos vyras ir ji pritarianti jo nuomonei. Visoms keturioms jos dukroms bus atliktos apipjaustymo apeigos, kai jos sulauks tinkamo amžiaus.

Mačiau, jog Elhem nori, kad išeičiau. Suprasdama, kad esu bejėgė išsklaidyti bauginantį šešėlį, gaubiantį šeimos dukrų gyvenimą, atsistojau ir su visomis atsisveikinau. Elhem pažiūrėjo į mane ramiai, pasitikėdama savimi, ir mandagiai tarė:

– Jūs suteikėte garbę mano namams savo apsilankymu, princese Sultana. Prašom užsukti vėl kitą dieną ir pasisvečiuoti ilgiau.

Nepaisydama dukters pageidavimo Fatima užsispyrė likti per apeigas. Girdi, jei to nedoro poelgio neįmanoma išvengti, ji nori stebėti, kaip dirbs kirpėjas, kad jis nurėžtų jos vaikaitei tik varputės galvutę, bet ne daugiau.

Matydama, kad padėtis be išeities, išėjau iš Elhem namų nepasiekusi tikslo. Švininėmis kojomis lipau ilgais laiptais. Norėdama duoti sau laiko nuraminti nervus, sustojau ir garsiai pakartojau Korano žodžius: Išties Tu nesugebėsi išvest į tiesų kelią tų, kuriuos nori: tik Allahas išveda į tiesų kelią, ką nori.

Mano sūnus laukė atsisėdęs prie staliuko priešais kavinę. Kol prie jo artinausi, jis sekė mane klausiamu žvilgsniu.

– Na kaip? – paklausė viltingai.

Papurčiau galvą.

– Deja. Nieko nepakeisi.

Abdulos veidas apsiniaukė, kai prisipažinau pralaimėjusi.

– Grįžkime namo, – paraginau.

Mudviem einant iš siauros gatvelės žvilgtelėjau per petį. Elhem namas išnyko tamsoje, tarsi jo niekad nebūtų buvę.

Abdula prakalbo, bet aš delnu užspaudžiau jam burną.

Raudojau neįstengdama susitvardyti. Sūnus nieko nesakydamas parvežė raudančią motiną namo. Vos grįžome į vilą sušukau apstulbusioms dukroms mesti ką daro ir krautis daiktus: mūsų šeima išvyks iš Kairo, vos tik Karimas grįš iš kazino.

Abdulai sušnabždėjau tikriausiai nustosianti mylėti miestą, kuris man buvo toks brangus nuo vaikystės, bet tikiuosi, kad po šio vakaro išgyvenimo nepradėsiu baisiausiai nemėgti visko egiptietiško.

Abdulos akys užjaučiamai sužvilgo ir aš nudžiugau matydama, kad sūnus supranta mano jausmus.

Netrukus grįžo Karimas. Nuo jo sklido alkoholio tvaikas, todėl Amani staiga pradėjo ilgiausią maldą prašydama Dievo atleisti tėvui už nuodėmingus poelgius ir vėl suteikti jam dangaus neregėtai pamalonintojo padėtį. Baigusi maldą Amani ėmė pasakoti, kokie siaubai laukia pragare smilksiančių jos šeimos narių.

Buvau jau ir taip šlykščiai nusiteikusi, todėl besaikis Amani fanatizmas man greitai įgriso. Mane įsiutino, jog ji sau leidžia pamokslauti artimiesiems. Akis į akį pareiškiau kol kas negavusi pranešimo, kad Dievas suteikė jai šventą vaidmenį varyti žmonėms siaubą ir taip priversti juos elgtis padoriai.

Jau norėjau įgnybti jai į skruostą, bet Karimas sugriebė mano ranką, smarkiai prispaudė prie krūtinės ir liepė Amani išeiti iš kambario – maldas ji galėsianti baigti viena savo kambaryje.

Karimas, kaip įprasta girtiems, ėmė kelti balsą ir pareiškė dažnai stebėjęs, kaip aš nemoku valdyti savo bjauraus būdo, todėl manąs, jog laikas mane pamokyti.

Kurį laiką žiūrėjome vienas į kitą. Karimas stovėjo nejudėdamas ir laukė mano atsako. Jis buvo niekinamai prasišiepęs ir aš iškart pamačiau, kad jis nusiteikęs peštis, o taip nutikdavo retai.

Greitai permečiau akimis kambarį dairydamasi, kuo vožti savo vyrui per galvą, nes aš į grasinimus atsakau smurtu, bet Karimas puikiai mane pažinodamas atsistojo tarp manęs ir bronzinės vazos, kurią nusprendžiau panaudoti prieš jį.

Noras grumtis man dingo akimirksniu, nes kartais aš sugebu mąstyti logiškai, o Karimas dvigubai už mane stambesnis. Be ginklo mano padėtis buvo kur kas prastesnė ir jis būtų bemat mane įveikęs. Be to, geriau jau nepaversti nesutarimo muštynėmis, nes iš patirties žinojau, kad neįmanoma laimėti ginčo su girtu Karimu. Tačiau pritvinkusi pagiežos negalėjau prisiminti, kodėl aš apskritai pamilau savo vyrą.

Norėdama išvengti nereikalingos priešpriešos nusprendžiau jam įsiteikti.

– Tu tik pažiūrėk į save! – juokdamasi pasakiau. – Esi panašus į dramblį, grasinantį skruzdėlei!

Tada nusišypsojau ir pasakiau jam esanti nepaprastai patenkinta, kad jis grįžo anksti, – man trūksta jo draugijos didžiulio sielvarto akimirką.

Karimas nesugebėjo aiškiai mąstyti, tad lengvai leidosi pergudraujamas. Iš pradžių jį suglumino mano pasikeitęs elgesys, bet jis tuoj įkliuvo į spąstus ir ėmė baisiai gailėtis neapgalvotų žodžių, tapšnoti man per petį, atsiprašinėti ir klausinėti, kodėl brangioji žmona nusiminusi.

Pažiūrėjau į laikrodį – beveik devynios. Eidama iš proto dėl to, kad Alchan, ta nekalta mergaitė, netrukus bus sužalota kaip moteris, bemat visiškai pamiršau save. Neapsakomai liūdnai pasakiau savo vyrui, kad moterys gyvenime nepatiria jokio gėrio ir, mano galva, būtų geriau, jei mes visos mirtume.

Karimas negalėjo suvokti, iš kur tos tamsios mano mintys, ir paklausė, argi mano gyvenimas nesąs tobulas. Argi jis neparūpinąs man visa, ko aš geidžiu?

Žinodamas, kad pagrindinė mano nevilties priežastis yra socialinis neteisingumas moterims, jis priminė, jog, mudviejų rūpesčiu, mūsų dukros beveik nejaučia nusistatymo moterų atžvilgiu, įprasto mūsų šalyje. Girdi, jis apsaugo savo šeimą, o ką daugiau gali padaryti vienas žmogus?

Karimas meiliai nusišypsojo ir švelniai perbraukė pirštais man per lūpas.

Man dingtelėjo, kad Karimas išties pasižymi neatsispiriamu žavesiu, atperkančiu ne tokias patrauklias jo savybes.

Nežinodamas, kaip spręsti dviprasmišką mano nepasitenkinimo moters padėtimi klausimą, Karimas pareiškė, kad gimti Saudo Arabijoje buvo mano lemtis – jos aš negalėjau išvengti – ir kad moterims nori nenori reikia taikstytis su mūsų kultūros keliamais suvaržymais. Vyras priminė man, kad Dievas žino viską, o paprastiems mirtingiesiems neįmanoma suprasti, kodėl Jis parinko man vietą Saudo Arabijoje.

Apimta prieštaringų jausmų vėl pajutau antipatiją Karimui. Buvo apmaudu, jog neįmanoma visų vyrų paversti moterimis, kad ir jie gautų progą pakankamai ilgai pagyventi mūsų ribotame, dažnai žiauriame pasaulėlyje ir suprasti mūsų kančias. Norėjosi pakelti vėją, kad vyras taip šaltai žiūri į moterų patiriamą skausmą.

Kaip moteris gali priversti vyrą pajusti šia žeme vaikščiojantį skausmą, slegiantį kiekvieną moterį? Supratusi, kaip beprasmiška viltis, kad vyrai pajus, kokią padėtį visuomenėje užima moterys, o pačiai pasimėgauti vyro privilegijomis, pasakiau sau esanti per daug įsitempusi ir negalinti ramiai kalbėtis. Taigi pasiūliau Karimui anksti eiti gultis. Ryte pailsėjus gal kils naujų minčių.

Karimas išgėręs amžinai pirma vaidijasi, o paskui eina miegoti, todėl sutiko ir mielai pasiruošė gulti. Susiradau vaikus, liepiau pavakarieniauti be mudviejų ir susikrauti daiktus, kad ryte galėtume išvykti iš Kairo.

Kai grįžau į mūsų miegamąjį, vyras jau įmigęs giliai, ramiai kvėpavo.

Galvoje maištingos mano pačios mintys kirtosi su tradiciniais Elhem įsitikinimais. Svarsčiau Karimo žodžius, kad aš nenoriu susitaikyti su savo lemtimi. Nesvarbu, kad esu tik antrarūšė Saudo Arabijos pilietė – aš niekada nuolankiai nesutiksiu, kad moterys būtų apipjaustomos.

Prieš užmigdama neramiu, menkai ilsinančiu miegu prisiekiau: nenurimsiu, kol savo sielvarto stiprybe įveiksiu barbarišką paprotį, kaltą dėl tokių mergaičių kaip Alchan likimo.

Monte Karlas

„Vyrai šmeižia moteris ir daro joms skriaudą vadindami jas

silpnąja lytimi. Ginkite žmonos garbę ir būkite jai ne šeimininkas,

bet tikras draugas. Nežiūrėkite vienas į kitą kaip

į geismo objektą.“

• MAHATMA GANDIS •

Fatima iš ryto pasilabino su mumis stengdamasi atrodyti žvali, bet jos veidas buvo įsitempęs. Ji triūsė virtuvėje mums pabudus ir atrodė labai nusiminusi, kai staiga pranešėme tą patį rytą išvykstą iš Kairo į Monte Karlą. Ten, Prancūzijos Rivjeroje, prisidėsime prie trijų mano seserų su šeimomis, atostogaujančiomis mažoje Monako kunigaikštystėje.

Jau įsivaizdavau Fatimos vaikaitės apipjaustymą ir žinojau, kad sunku rasti žodžių tam tragiškam įvykiui apibūdinti. Vis dėlto nutaikiau kelias akimirkas ir slapčia nuo artimųjų paklausiau apie Alchan būklę.

Sugniaužusi kumščius, lediniu žvilgsniu, išduodančiu vis dar neišblėsusį pyktį, Fatima pasakė, kad mergaitės sveikata nekokia. Fatimos žento nurodymu, kirpėjas pašalino Alchan visą varputę ir mažąsias lytines lūpas. Pasak Fatimos, teko ruošti specialius pavilgus kraujoplūdžiui sustabdyti.

Jausdama nepelnytą kaltę, kad neįstengiau užkirsti kelio Alchan sužalojimui, sunerimusi paklausiau:

– Bijai komplikacijų?

Pamačiusi, kad mano akys pritvinko ašarų, ir supratusi, koks sielvartas mane drasko, Fatima mėgino nutaisyti guodžiančią miną.

– Ponia, – prašneko ji apkabindama man kaklą, – kas padaryta, nebeatitaisysi. Dabar mes turime su tuo susitaikyti. Jūs padarėte viską, ką galėjote. Laiminu jus, kad mylite artimą, nors jis ir ne tokio kraujo kaip jūsų. Tegul jus paguodžia mano tikėjimas, kad Alchan pasveiks.

Pritrūkau žodžių. Fatima paleido mano kaklą. Mūsų žvilgsniai susitiko ir užtruko. Nė viena nenusukome akių, nepasijudinome, ir aš pajutau, kaip iš Fatimos į mane plūste plūsta meilė.

Egiptietė sudrėkino liežuviu lūpas ir kalbėjo toliau:

– Princese Sultana, regėjau jus šiąnakt sapne ir dabar jaučiu, kad turiu perduoti jums sapno prasmę.

Sulaikiau kvapą baimindamasi to, ką išgirsiu, nes man toptelėjo mintis, kad antgamtinės pranašystės niekada nežadėjo man nieko gera.

– Ponia, jus supa didžiausia prabanga, bet atrodo, kad širdyje jaučiate tuštumą, – žvelgdama į mane liūdnai, bet su meile kalbėjo Fatima. – Tas nepasitenkinimas randasi iš to, kad jūsų moters kūne plaka mažos mergaitės širdis. Toks derinys slegia sielą. Nei jūs, nei joks kitas Dievo vaikas negali išspręsti visų žmonijos bėdų. Man buvo liepta jums pasakyti, kad ne gėda susitaikyti su tikrove ir kad jūs turite leisti poreikiui konfliktuoti atvėsti jūsų gyslose.

Motinos veidas pasirodė mintyse kaip tamsus padrikų prisiminimų sapnas. Nė kiek neabejojau, kad mano motina per šioje žemėje tebesančią Fatimą perdavė savo mintis jauniausiai atžalai: vaikystėje mama duodavo kaip tik tokių patarimų kaip ką tik egiptietė. Kai buvau maža, išmintingi jos žodžiai man būdavo neaiškūs ir atrodydavo skirti kitiems. Dabar, suaugusiai, jie man buvo visiškai suprantami.

Nuo jaunumės žinojau, kad mirdama mano motina gailėjosi viena: paliekanti tokio nesutramdomo būdo dukrą be griežto mokytojo. Ji baiminosi, kad suaugusi per ginčus ir rietenas elgsiuosi taip pat skubotai, kaip iškilus bėdoms vaikystėje, kai turėjau vienintelį tikslą – paimti viršų, ir todėl veldavausi į vieną vaidą po kito.

Dabar mylima mama bendravo su manimi!

Kūną užliejo šiluma ir apėmė ramybė, kokios nebuvau patyrusi jau daugel dienų. Mano prisiminimai staiga nuskaidrėjo ir aš visa esybe pajutau motinos artumo palaimą.

Nevalingai iš gerklės išsiveržė rauda ir kažką nerišliai vapėdama puoliau į tvirtas Fatimos rankas – aš, moteris, vis dar besijaučianti kaip mergaitė, visa širdimi trokštanti bent vieną akimirką pabūti su ta, kuri davė man gyvybę.

– Kokie palaiminti yra tebeturintieji motinas! – sušukau užuojautos kupinai Fatimai.

Išvažiuodama iš Kairo negalėjau negalvoti apie niūrią lemtį, laukiančią daugelio Egipto mergaičių. Sukuždėjau sūnui, kad tokie tragiški įvykiai daro gyvenimą Egipte ne tokį šviesų ir džiugų, koks tiktų tokiam kraštui.

Vakarop mūsų privatus lėktuvas nutūpė Nicos Žydrojo Kranto tarptautiniame oro uoste pietų Prancūzijoje. Trijų mano seserų vyrai nuomojosi didelę vilą kalnuose virš Monako. Svainiai patikino Karimą, kad nuo oro uosto iki vilos visai netoli. Asadas parūpino tris limuzinus pasitikti mūsų lėktuvą ir nuvežti šeimą su bagažu iš oro uosto į vilą.

Kadaise vila buvo daugiau negu šešiasdešimties kambarių prancūzų aristokrato rūmai, tad visoms mūsų šeimoms vietos buvo per akis. Nė vienos iš trijų mano seserų vyras neparsivedė antros žmonos, tad šis keturių arabų šeimų susibūrimas buvo neįprastai mažas – aštuoni suaugusieji ir šešiolika vaikų.

Iš Nicos į Monaką veda trys keliai, bet nė vienas mūsų nenorėjome važiuoti Žemutiniu pajūrio greitkeliu, nes ten paprastai labai gausu automobilių. Kiti du keliai – Vidurinysis ir Didžiuoju vadinamas aukštutinis.

Pareiškiau norą važiuoti Viduriniuoju pajūrio keliu, nes žinojau, kad jis geriausias iš trijų ir kad iš jo atsiveria nuostabūs pakrantės vaizdai. Karimas nesutiko: girdi, kelią, kuriuo važiuosime, turi pasirinkti dukros.

Įgnybau jam į koją leisdama suprasti, kad jo sumanymas netikęs, bet Karimas vis tiek ėmė klausinėti jų nuomonės.

Maha ir Amani, kaip ir žinojau, bemat ėmė kivirčytis, nes norėjo važiuoti skirtingais keliais.

– Ar nesakiau? – kuštelėjau Karimui.

Mūsų dukros nesutarė jokiu klausimu nuo tada, kai išmoko kalbėti. Mintyse prisipažinau: kai pagimdžiau tris vaikus, mūsų gyvenimas tapo sudėtingas.

Seserų ginčą išsprendė vairuotojas, jis pranešė, kad Viduriniame kelyje kiaušinius vežęs sunkvežimis patyrė avariją, todėl kelyje susidarė grūstis. Taigi jis pasiūlė važiuoti Didžiuoju pajūrio keliu.

Amani, tikra mažvaikė, papūtė lūpas, bet Maha su Abdula netvėrė džiaugsmu ir rodė įvairias įdomybes, kurių neprisiminė iš paskutinės kelionės į Monaką prieš daugiau negu trejus metus.

Didįjį pajūrio kelią nutiesė Napoleonas; jis liepė statytojams laikytis senovės romėnų kelio maršruto. Taigi važiavome pietiniais pajūrio Alpių šlaitais, labai vaizdingomis vietovėmis.

Pasakiau, kad po nykių rudų ir smėlinių dykumų šalių atspalvių mano akys ilsisi žiūrėdamos į sodrią Europos žalumą. Amani priėmė mano žodžius kaip nepagarbą Pranašo gimtinei. Tada Karimui trūko kantrybė ir jis paprašė dukros malonėti neinterpretuoti per religijos prizmę paprasčiausių bendravimui skirtų frazių.

Pamaniau, kad mano brangioji dukra tampa visiškai antipatiška. Mylėjau Amani taip pat karštai kaip anksčiau, bet kartais mane baisiausiai piktino jos pasipūtimas ir šventeiviškumas.

Nudžiugau, kai kelionė siaurame šeimos rate baigėsi, ir automobiliui sustojus apskritame keliuke priešais vilą pamačiau seseris Sarą, Tahani ir Nurą. Pasijutau labai pamaloninta, kad jos trys prie durų nekantriai laukė mūsų atvažiuojant.

Džiaugiausi neilgai.

– Rima ligoninėje! – pranešė Nura, vos tik pasisveikinome ir trys mano vaikai nuėjo susitikti su pusbroliais ir pusseserėmis.

– Ką?! – atsakiau spėliodama, kokia liga sugriebė penktą pagal amžių mūsų seserį.

– Ji sužeista, – atsakė Sara ir reikšmingai susižvelgė su Nura.

– Tikrai? – paklausiau taip tyliai, kad pati vos išgirdau. Staiga pajutau baimę, kad ji pateko į automobilio avariją: jose Saudo Arabijoje žūva daugiausia žmonių, nes jauni vyrukai nutrūktgalviškai laksto gatvėmis automobiliais.

Seserys ir aš stovėjome neprasižiodamos, nejaukiai spoksodamos viena į kitą. Mindžikavau laukdama, kol kuri nors praneš apie sesers būklę.

Karimas su Asadu stovėjo atokiau ir tylomis mus stebėjo.

Nė viena sesuo nieko nepasakė ir man ėmė sukti skrandį. Gal mano Rima negyva, bet niekam iš artimųjų neužtenka drąsos man tai pasakyti?

– Ji sunkiai sužeista? – galop pralemenau.

– Atrodo, gyvybei pavojus negresia, – pareiškė Nura.

Arabų įprotis vengti sakyti blogas naujienas varo iš proto! Man norėjosi suklykti, kad kuri nors pasakytų tai, ką turiu žinoti, išvaduotų mane iš tos kančios pešti informaciją nuotrupa po nuotrupos.

– Kas atsitiko? – piktai paklausiau. – Lengviau ištversiu bet ką, tik ne tas kankinančias dvejones!

Seserys keistai susižvelgė. Viskas aišku – Rima negyva!

– Eime į vidų, – švelniai paliesdamas Sarai ranką paragino Asadas. – Aš išvirsiu arbatos.

Nusekiau Sarai įkandin į vilą nepastebėdama kambarių, pro kuriuos ėjome. Galvojau apie vargšę Rimą. Penkta šeimos duktė visada sulaukdavo artimųjų užuojautos. Rima gimė neapdovanota nei ypatingais gabumais, nei grožiu. Jos veidas nebuvo randuotas ar kreivas, bet išvaizda nekėlė pavydo kitoms jaunoms moterims.

Kartą Nura man atskleidė paslaptį: motina manė, kad Rima vienintelė dukra, kurios nereikia apsaugoti mėlynu akmenėliu, turinčiu atbaidyti piktąsias dvasias, nes kas panorės nužiūrėti tokį negražų vaiką?

Be to, vaikystėje Rima išstorėjo, todėl kietaširdžiai bendraamžiai žiauriai iš jos šaipydavosi.

Iš devynių mano seserų gražiausia yra Sara. Kitos keturios yra labai gražios, trys patrauklios, dar viena daili ir grakšti, o štai Rima nepasižymi grožiu. Iš dešimties dukrų Rima nepatraukliausia sesuo, niekuo nepasižymėdavusi mokykloje ar žaidimuose. Vienintelė įspūdinga jos savybė buvo iš motinos paveldėti kulinariniai sugebėjimai. Ji gamindavo savaip pagardintus arabiškus ir prancūziškus patiekalus ir dėl to tik dar labiau pilnėjo.

Gyvendama šalyje, kur moterimi labiausiai žavimasi dėl grožio, Rima nebuvo gerbiama.

Mums įsitaisius svetainėje, Karimas ir Asadas išėjo virti arbatos. Durims užsidarant išgirdau Asadą tyliai kažką sakant mano vyrui ir supratau, kad Karimas sužinojo, kas nutiko Rimai, anksčiau už mane.

– Turiu žinoti tiesą. Rima mirė?

– Ne, – atsakė Nura, tačiau niūrus jos veidas išdavė, kad padėtis rimta.

– Ją sužalojo Salimas, – galop paaiškino Tahani.

Mane nupurtė drebulys.

– Tikrai?!

Sunkiai tramdydama emocijas Nura pridūrė:

– Brangiąją mūsų seserį žiauriai užpuolė jos pačios vyras.

– Kaip Salimui galėjo kilti noras nuskriausti Rimą? – negalėjau suprasti. – Ji tikrai nedavė jam dingsties.

Kaip diduma nepatrauklių žmonių, Rima visada elgdavosi maloniai ir stengdavosi, kad visiems aplinkiniams būtų linksma – tarsi žvalia išore ji galėtų apgauti gamtą ir šalia esantieji imtų ja žavėtis.

Salimas? Mintyse šmėstelėjo Rimos vyro vaizdas. Kaip ir Rima, Salimas nebuvo apdovanotas grožiu, bet visi pažinojo jį kaip itin ramų ir švelnų žmogų. Mes, arabai, turime tokį posakį: „Kiekvienas puodas turi dangtį.“ Salimas buvo laikomas tobulu partneriu Rimai ir jų sąjunga, rodės, juos tenkina. Jo smurto protrūkis buvo visiškai netikėtas ir jam nebūdingas.

– Salimas išprotėjo? – uždaviau Nurai logiškiausią klausimą. – Todėl ir pakėlė ranką prieš Rimą?

Naujiena buvo labai netikėta.

Maždaug prieš metus Rima prisipažino vyriausiajai seseriai Nurai, kad jai gyvenimą kartina tamsi paslaptis. Anot Rimos, brangiojo jos vyro asmenybė ėmė keistis; iš pradžių jis tapo keistai neramus ir nepatenkintas. Dar neseniai kupiną gyvenimo džiaugsmo Salimą apniko juodžiausias liūdesys. Anksčiau jis buvo patenkintas šeiminiu gyvenimu, bet dabar tapo irzlus, be perstojo kabinėjosi prie žmonos ir keturių vaikų. Darbas jo nebedomino ir jis ištisas dienas drybsodavo lovoje iki pavakarių. Salimas tapo savo emocijų vergu ir neleido visai šeimai normaliai gyventi.

Per santuokos metus Rima dar labiau prisirišo prie Salimo, tačiau šis šaltai pareiškė žmonai niekada jos nemylėjęs. Negana to: jis apskritai niekada nepatyręs meilės, o Rimą vedęs vien dėl garbingo jos šeimos vardo.

Į nepateisinamą Salimo priešiškumą Rima atsakė ištikima meile ir nuoširdžiu susirūpinimu. Rima pasakė Nurai besibaiminanti, kad Salimui tikriausiai smegenų auglys ar geriausiu atveju sutriko medžiagų apykaita. Kodėl dar šitaip iš pagrindų pasikeitė žmogus, nepatyręs jokios traumos?

Rima maldavo vyrą kreiptis pagalbos į gydytojus, bet, užuot jos paklausęs, Salimas tik dar labiau graužėsi dėl to, koks jis nelaimingas. Retai vartodavęs svaigalus Salimas ėmė vis dažniau gerti. Tada jis smurtaudavo prieš Rimą ir vyriausiąją dukrą.

Rima prisipažino Nurai bijanti, kad vyras su ja išsiskirs ir atims du jauniausius sūnus, nes jis grasino išsivaduoti nuo Rimos tvirtindamas, kad tik šitaip gali atsikratyti jį slegiančios kančios.

Nura negalėjo nieko patarti, nes niekas iš artimųjų negalėjo kreiptis į Salimo šeimą nesukeldamas įtampos. Mat neseniai Salimo tėvai paprašė, kad viena iš Nuros dukterų tekėtų už jų jauniausio sūnaus. Sužadėtuvės neįvyko, nes Achmedas ir Nura jau buvo suradę dukrai kitą jaunikį. Salimo šeima be jokio pagrindo įsižeidė ir nuo tada laikėsi atokiai nuo mūsų šeimos.

Pasak Nuros, Salimas pamažu susiėmė tiek, kad vėl galėjo dirbti, bet Rimą ėmė dar labiau niekinti. Jis ėmė dažnai keliauti į Tolimuosius Rytus. Iš reklaminių leidinių, rastų tarp vyro daiktų, Rima suprato, kad tos kelionės ne darbo reikalais: Bankoke ir Maniloje Salimas dalyvaudavo seksualiniuose pasilinksminimuose.

Vos prieš mėnesį Rima atėjo pas Nurą sumuštu veidu ir papasakojo siaubingą nutikimą. Mūsų sesuo užtiko savo vyrą lovoje su tarnaite šrilankiete. Rimai pakėlus triukšmą, Salimas puolė ją kumščiais ir pagrasino atimti vaikus, jeigu ji išdrįs prasižioti kam nors iš jo šeimos. Visi žinojo, kad Salimo artimieji pamaldūs ir dievobaimingi – jo elgesys būtų užtraukęs jiems baisią gėdą, bet jie nebūtų įstengę pakeisti jo polinkių.

Ne paslaptis, kad daug Saudo Arabijos vyrų ieško slaptų malonumų ne su savo žmonomis, bet nė vienos mūsų šeimos moters sutuoktinis nebuvo toks bejausmis, kad kuo atviriausiai lytiškai santykiautų su tarnaite savo paties namuose.

Priblokšta Rima nežinodama, kur kreiptis, nuėjo pas egiptietę imamę ir paprašė, kad ji raštu atsakytų į klausimą: „Ar islamas leidžia vyrui lytiškai santykiauti su tarnaite, kurios nėra vedęs?“ Ji neabejojo, kad vyras paklus dvasininkų sprendimui, jeigu ji parneš jį užrašytą popieriuje. Mūsų dievobaimingajai seseriai atrodė, kad nepaisyti Korano pamokymų tiesiog neįmanoma.

Pasak Nuros, Rima prisipažino parodysianti sprendimą Salimui. Nura įspėjo seserį, kad jos vyras, ko gero, nebėra visiškai sveiko proto.

Paklausiau Nuros, ar ji prisimena sprendimą.

Ji atsakė pasidariusi jo kopiją ir prisegusi prie kitų religinių dokumentų – ką gali žinoti, ar vėliau šios informacijos neprireiks kokiai kitai moteriai? Anot Nuros, kiek ji prisimenanti, „imamės sprendime aiškiai konstatuojama, kad islamas draudžia šeimininkui lytiškai santykiauti su tarnaite. Imamė sakė, kad tokia mintis yra skandalinga. Islamas leidžia lytinius santykius tik tarp sutuoktinių.“

Imamė pripažino, kad tikrovė ne visada atitinka islamo reikalavimus ir kad jai buvo pranešta apie daugybę atvejų, kai šeimininkas vertė tarnaitę pildyti jo norus. Tokie vyrai pasinaudodavo aukštesne padėtimi siekdami be vargo patenkinti kūniškus geidulius. Dvasininkė pareiškė, kad tokie santykiai neteisėti; jie sukelia tris blogybes, aiškiai draudžiamas islamo. Tos blogybės esančios: „Bet kokie santykiai, neigiamai veikiantys dorovinę visuomenės sanklodą ar vedantys į paleistuvystę, ar pažeidžiantys bet kurio asmens teises. Pagal islamą teisėti lytiniai santykiai tegali būti tarp sutuoktinių.“

Mane kiek nustebino, kad nuolankaus būdo Rimai užteko drąsos klausti nuomonės iš šalies.

– Tai Salimas ją ir užsipuolė dėl to sprendimo? – paklausiau seserų.

– Ne, – atsakė Nura.

– Tai dėl ko?

Sara apsiverkė ir išėjo sakydama negalinti dar kartą girdėti visų smulkmenų. Tahani atsistojo ir buvo beišeinanti jai iš paskos, bet prie durų stovintis svainis Asadas apkabino ją, nusivedė į tolimą kampą ir netrukus sesuo grįžo. Ji atsisėdo šalia manęs ir ėmė nervingai tapšnoti man per ranką.

Nusprendžiau, kad esu ruošiama nerimą keliančiam pasakojimui.

– Gydytojas neatskleidžia mums visų smulkmenų, bet tėvas su Ali nuėjo į jo kabinetą ir sužinojo tiesą, mat Salimas galiausiai prisipažino, ką padarė Rimai.

Matyt, Salimas ką tik grįžo iš trumpos kelionės į Bankoką ir atsivežė kontrabanda pornografinių vaizdajuosčių. Jis visą vakarą gėrė ir žiūrėjo juostas. Tada užsimanė pasimylėti su žmona, nors jau kuris laikas Rimai kaip moteriai nerodė dėmesio. Jis vidurnaktį pažadino Rimą norėdamas glamonių, o ji atsakė, kad jai mėnesinės.

Nura prisimerkė ir atsilošė ant sofos.

Kaip ir visi musulmonai, žinau, kad Koranas draudžia lytinius santykius, kai moteriai menstruacijos. Šventraštyje aiškiai rašoma: „Jie klausia tavęs apie menstruacijas. Sakyk: „Tai sukelia kančias. Todėl venkite lytinio artumo su moterimis, kai joms menstruacijos ir nesiekite artumo su jomis, kol jos neapsivalys. O kai jos apsivalys, tai ateikite pas jas taip, kaip jums prisakė Allahas.“

Gal Rima pasipriešino savo vyrui, bet šis ją išžagino ir sumušė tokiu metu, kai santykiauti su ja buvo draudžiama?

Jutau, kad Nura ieško reikiamų žodžių. Stebėjau jos veidą ir pamačiau, kaip jis išbalo iš pykčio.

– Girtas Salimas užpyko dėl žmonos būklės ir dėl jos atsisakymo. – Sesuo giliai, nelygiai įkvėpė. – Sultana, Salimas ją smarkiai sumušė, o paskui išžagino per vyrui draudžiamą vietą. Privačios klinikos gydytojas pranešė tėvui, kad Salimas taip baisiai smurtavo, kad seserį teko skubiai operuoti. Iki gyvenimo pabaigos Rima bus priversta nešioti kolostomijos maišelį.

Prasižiojau, bet susilaikiau neužstaugusi. Rima suluošinta iki gyvenimo galo?! Viriau pykčiu. Dabar supratau, kodėl Sara išbėgo iš kambario: ji patyrė tokias pat seksualines patyčias, kai prieš savo valią buvo ištekinta už pirmo – nesveikos psichikos – vyro.

Atsistojau ir taip treptelėjau koja, kad vaza ant aukšto stovo susvyravo ir vos nenukrito.

– Jeigu Salimas būtų šiame kambaryje, suplėšyčiau jį į gabalus! – surikau ir nevaldydama pykčio paklausiau: – O kur jis dabar – kalėjime?

Tahani pašaipiai pliaukštelėjo liežuviu.

– Kalėjime? Jis Rimos vyras. Jis gali elgtis kaip tinkamas.

Nuros veidas dar labiau išbalo iš sielvarto ir kartėlio dėl mūsų nekaltos sesers dalios.

– Bet jis pasielgė neleistinai! – paprieštaravau. – Mes tikrai galime paduoti medžiagą religiniam tyrimui!

Nura pažvelgė į mane su nuoširdžia meile, sumišusia su liūdesiu.

– Sultana, kalbi kaip vaikas. Kas mūsų šalyje palaikys moterį, stojusią prieš savo vyrą? Mūsų pačių tėvas ir brolis pareiškė, kad čia tik jųdviejų – Rimos ir Salimo – reikalas ir kad niekas iš artimųjų negali į jį kištis.

Tahani atskleidė paslaptį:

– Tėvas uždraudė mums pasakoti, bet mes nusprendėme turinčios tai padaryti, nes kai dabar pamatysi Rimą, jos būklė bus akivaizdi.

– Rima mažų mažiausiai turi su juo išsiskirti! – niršau.

Nura priminė man tikrąją Rimos padėtį.

– Ir netekti vaikų? Abi dukros jau subrendusios, vienam sūnui aštuoneri, kitam devyneri. Salimas turi teisę visus atimti iš motinos, jis taip ir padarys. Jis jau pagrasino taip pasielgti. Sultana, Rima mirtų be savo vaikų.

Matydama, kad mano įtūžis nė kiek neatlėgo, Nura paklausė:

– Sakyk man, Sultana, ar galėtum gyventi, jei iš tavęs atimtų vaikus?

Mano gimtinėje skyrybų atveju motina turi teisę pasilikti vaikus, jeigu juos dar žindo. Motina dažniausiai globoja dukras, kol jos subręsta lytiškai. Sūnums turi būti leidžiama likti su motina iki septynerių metų. Po septintojo gimtadienio jie tariamai turi teisę pasirinkti, su kuo gyventi – su motina ar tėvu, bet iš tikrųjų tokio amžiaus sūnūs dažniausiai atiduodami tėvui. Lytiškai subrendęs sūnus turi gyventi su tėvu nepriklausomai nuo savo noro.

Tėvai dažnai neleidžia sūnums likti su motina, kad ir kokio amžiaus jie būtų. Pati pažinojau moterų, netekusių teisės į mažus vaikus ir niekada daugiau nemačiusių tų, kuriuos pagimdė. Deja, jei tėvas imasi iniciatyvos pasilikti vaikus, jokia valdžios institucija neprivers jo grąžinti juos motinai.

Žinojau: jei Salimas neduos Rimai teisės lankyti savo vaikų, mano sesuo niekada nebegalės būti šalia jų. Tėvo sprendimas dėl vaikų likimo yra galutinis ir joks teismas jo neatšauks.

Suaimanavau pagalvojusi, kokios galimybės mums atsivertų, jeigu mus paremtų vyrai. Jei tik šeimos vyrai – tėvas ir Ali – palaikytų Rimą, jos padėtis derantis dėl vaikų būtų geresnė. Tačiau mūsų tėvas ir brolis mano, kad vyrui turi būti leidžiama elgtis kaip tinkamam su šeimos moterimis, todėl Rimai jie nepadės.

Padėtis buvo išties rimta.

– Gal Salimas grįš į protą? – viltingai spėjo Nura.

– Niekad nemėgink ištiesint šuniui uodegą – bergždžias darbas, – nežinia kam sumurmėjo Tahani.

Dar kiek pasitarusios aš ir seserys nusprendėme, kad esame reikalingos Rijade. Taigi kitą dieną keliausime atgal į Saudo Arabiją palikusios vyrus su vaikais Monte Karle.

Vėliau tą vakarą Karimas mėgino pataisyti man nuotaiką primindamas, kad sesuo nuo sužalojimų nemirė ir, kol yra gyva, gali sulaukti permainų. Pasak jo, greitai padėtis pasitaisys, nes, jo nuomone, Salimui tik atėjo vyriška krizė, o ji praeis.

Karimas sunerimo, kai prižadėjau jam, kad Salimui atsirūgs jo smurtas prieš švelniąją Rimą. Mėgindamas numaldyti mano kraugerišką įniršį, jis pajuokavo:

– Sultana, nenoriu matyti, kaip tave ruoš budelio kardui. Palik Salimą gyvą.

Mano vyras kalbėjo toliau, bet aš negirdėjau jo žodžių – galvojau, kaip apgailėtina, kad tokia neišmanymo tamsa gaubia kraštą, kuriame gimė didi religija.

Namie

„Mergina neturi nieko – vien šydą ir kapą.“

• SAUDOARABŲ PATARLĖ •

Mūsų brolis Ali pasitiko mus Karaliaus Chalido oro uoste už trisdešimt penkių kilometrų nuo Rijado centro. Brolis atrodė giliai susimąstęs ir glaustai pranešė nuvešiąs mus tiesiai į privačią kliniką aplankyti sesers Rimos, nes šiandien jos savijauta esanti itin prasta ir ji nuo ankstaus ryto prašė pasimatyti su Nura.

Eismas buvo labai judrus, tad kelionė užtruko daugiau negu valandą. Visos buvome paskendusios mintyse apie Rimą. Kelionės pradžioje pašnekesys buvo įtemptas, persimetėme vos vienu kitu žodžiu, nesakydami nieko svarbaus.

Galop Ali pabodo tyla ir jis prisipažino, kad jo šeimoje irgi krizė. Kiek suirzęs netikėlis mano brolis pasakė, kad Rima patyrė sužalojimų pačiu netinkamiausiu metu ir kad jam sukėlė didžiulių nepatogumų būtinybė kištis į Salimo privatų šeimos reikalą. Ali kuo rimčiausiai paklausė, ką Rima iškrėtė, kad užsitraukė Salimo rūstybę.

Ali kaltino Rimą dėl Salimo smurto, kuriam ji nedavė jokios dingsties!

Sara su Tahani metė akį į Ali ir aš pamačiau jų akyse švelnų priekaištą dėl tokių bejausmių žodžių.

Nesuvaldžiau liežuvio ir išpyškinau:

– Ali, sulig kiekviena diena tavo protelis vis traukiasi ir daraisi vis kvailesnis!

Man niežėjo nagai skelti broliui per ausį, bet nenorėdama sulaukti Nuros ir Tahani pasmerkimo apsiribojau peikdama jį mintyse.

Ali buvo vos metais už mane vyresnis, bet dėl raukšlėto veido ir maišelių paakiuose atrodė vyresnis ne mažiau kaip dešimčia. Jaunystėje Ali buvo gražus ir tuščiagarbiškai rūpinosi išvaizda. Dabar, pusamžis, jis išstorėjo, užsiaugino pagurklį. Jo veidas ir kūno linijos bylojo apie prašmatnią gyvenseną. Man buvo smagu matyti, kad jis darosi ne toks patrauklus.

Vyriausiosios sesers veidas apsiniaukė; švelnumo ir rūpesčio kupinu balsu ji paklausė Ali, kokia krizė vyksta jo gyvenime.

Iš dešimties seserų vienintelė Nura nuoširdžiai myli Ali. Kitų devynių seserų jausmai vieninteliam broliui svyruoja nuo gailesčio, paniekos ir pavydo iki neslepiamos antipatijos. Mes suprantame, kad Nura negali griežtai smerkti vienintelio brolio, nes juodu skiria daug metų: ji – vyriausias mūsų motinos vaikas, o Ali vos metais vyresnis už mane, jauniausiąją. Nura jau buvo ištekėjusi ir turėjo vaikų, kai gimė Ali, tad jai neteko paragauti to lepūnėlio pasipūtėliško elgesio. Be to, Nura paveldėjo geraširdį motinos būdą ir buvo iš tų retų žmonių, kurie linkę atsiprašyti už aplinkinius ir tiki net labiausiai neįtikimomis jų nedovanotino elgesio dingstimis. Todėl į žiaurius Ali žodžius Nura reagavo kitaip negu kitos trys seserys.

Ali vos pastebimai susiraukė. Žiūrėdamas pro automobilio langą santūriai atsakė:

– Aš išsiskyriau su Nada.

– Vėl?! – aiktelėjo Nura.

Ali pažiūrėjo į seserį ir linktelėjo.

– Ali, kaip tu galėjai?! Juk buvai prižadėjęs Nadai daugiau su ja nesiskirti!

Nada buvo Ali gražiausia ir daugiausia jo palankumo sulaukianti žmona. Jis vedė ją prieš septynerius metus ir juodu susilaukė trijų gražių dukterų.

Pagal islamo įstatymus vyro teisė netrukdomai išsiskirti su žmona yra pagrįsta Korane. Mano šalies moterims labiausiai ir kelia nerimą nuolatinė skyrybų grėsmė, dėl to jos jaučiasi nesaugiai. Nepakenčiama, kad daugybė vyrų prieina iki kraštutinumų naudodamiesi šia neaiškiai apibrėžta nuostata ir reikalauja skyrybų dėl menkniekių ir šitaip nuolatos žemina žmonas visuomenės akyse.

Moteris tokios galimybės neturi: teisė skirtis jai suteikiama tik nuodugniai ištyrus jos gyvenimą. Dažniausiai moteriai neleidžiama skirtis net tada, kai tam yra rimtas pagrindas. Dėl šių moterų suvaržymų, kuriais taip džiaugiasi vyrai, jie vienapusiškai įgyja dažnai žiaurių būdų kontroliuoti jas ir rodyti savo galią. Skyrybų žodžius kuo lengviausiai ištaria bet kuris vyras, siekiantis nubausti žmoną. Užtenka jam pasakyti: „Aš su tavim skiriuosi“ arba „Aš tave atleidžiu“, ir jis ištremia pačią iš namų, kuriuose ši gyveno susituokusi, dažnai be jos vaikų.

Sunkiai sugebantis valdyti liežuvį ir įniršį Ali dažnai naudojo skyrybas kaip ginklą prieš žmonas. Žinojau, kad mano brolis buvo išsiskyręs su kiekviena žmona mažiausiai po kartą, o su Nada – dusyk. Dažniausiai pykčiui atslūgus Ali gailėdavosi pasikarščiavęs ir pasilikdavo žmoną, su kuria vakar išsiskyrė. Ali turėjo šį pranašumą, nes vyrams suteikta teisė ne tik itin lengvai išsiskirti su pačiomis, bet ir atšaukti skyrybas ir toliau gyventi santuokoje, tartum nebūtų įvykę nieko ypatinga. Pagal islamo įstatymus vyrui ši galimybė suteikiama du kartus. Jeigu jis išsiskiria su žmona trečią, procedūra tampa sudėtingesnė.

Pykčio pagautas Ali išsiskyrė su Nada trečią sykį, tad pagal mūsų įstatymus negalėjo tęsti santuokos, kol ji neištekėjo už kito vyro, ir šis su ja neišsiskyrė. Dėl savo vaikiško elgesio Ali galutinai išsiskyrė su vienintele žmona, kurią rimtai mylėjo.

Tramdžiau šypseną, kai citavau Koraną stengdamasi prisiminti kiekvieną žodį.

Su žmona gali išsiskirti du kartus. Po to turi arba sulaikyti žmoną priimtinomis sąlygomis, arba paleisti ją geruoju. Jeigu vyras išsiskyrė su žmona trečią kartą, jinai jam neleidžiama, kol jinai neištekės už kito vyro.

Prisikišusi prie brolio paklausiau:

– Ali, už ko dabar ištekės Nada?

Brolis išvertęs akis dėbtelėjo į mane ir šaltai atsakė:

– La! La!12 Nada nenori tekėti už kito!

– Cha! Moterų bendrijoje Nada garsėja kaip gražuolė. Kai taps žinoma, kad ji laisva, daug motinų ir seserų siųs savo sūnus ir brolius prašyti jos rankos, pamatysi!

Nenorėdama, kad visą gyvenimą trunkantis ir niekaip nesibaigiantis mudviejų vaidas virstų kivirču ankštoje automobilio erdvėje, įsikišo Sara:

– Ali, kas privedė prie skyrybų?

Akivaizdžiai susigėdęs Ali atsakė, kad skyrybų priežastis yra asmeninė, bet paprašė Saros ir Nuros užeiti pas Nadą ir įtikinti ją, kad skyrybų žodžiai buvo ištarti skubotai. Taigi ji turinti suteikti jam dar vieną galimybę įrodyti, kad jis neturėjęs rimtų ketinimų su ja skirtis. Jeigu Nada nuspręs numoti ranka į tai, kas įvyko, ir nepraneš valdžiai, Ali gali pavykti ir jis nesulauks įsako, leidžiančio Nadai išeiti iš jo namų ir tapti prieinamai kitam vyrui.

Nura ir Sara sutiko pasikalbėti su svaine.

Automobilis ėmė važiuoti lėčiau. Ali pažiūrėjo pro tamsiai mėlynas užuolaidėles ir parodė juodas abajas, šydus ir skaras ant sėdynės.

– Greičiau ruoškitės, – paliepė. – Jau atvažiavome.

Gerokai pavargome, kol visos keturios apsigaubėme juodais padorumo apdarais ankštame automobilyje. Mūsų pasitikti Ali privažiavo prie pat privataus lėktuvo, tad mes iki paskutinės akimirkos nesivarginome užsidengti reikalaujamais drabužiais.

Atvažiavome į privačią kliniką, pasak Ali, priklausančią libaniečiui ir saudoarabui. Joje dažnai lankydavosi karališkosios šeimos nariai, pageidaujantys konfidencialumo. Pažinojau tris princeses, kurios nuolat guldavosi į kliniką gydytis nuo piktnaudžiavimo narkotikais ir alkoholiu.

Mūsų šeimą tarnautojas palydėjo į pastatą pro retai naudojamas duris. Viduje pasitiko vienas iš Rimos gydytojų. Jis prisistatė kaip vidaus ligų gydytojas, specialistas iš Beiruto, klinikos savininkų neseniai nusamdytas rūpintis karališkosios šeimos nariais. Iškart buvo matyti, kodėl šis aukštas, patrauklus, pagarbus vyras buvo nusamdytas gydyti įtakingų mūsų tautiečių: jis tiesiog dvelkė kompetencija, ir mes bemat supratome, kad mūsų seserimi rūpinamasi tinkamai.

Gydytojas ėjo tarp Nuros ir Ali. Mėginau prisigretinti prie jų ir įsiterpti į tylų pokalbį, bet man nepavyko nugirsti, ką jis sako. Mes praėjome pulkelį slaugių iš Azijos, susispietusių aplink seserų posto stalą. Iš akcento supratau, kad jos filipinietės.

Rimos palatos langai buvo uždaryti, užuolaidos šiek tiek praviros, tad patalpą buvo užliejusi švelni šviesa, besiskverbianti iš lauko, kur spigino saulė. Viskas palatoje buvo balta. Rimai virš galvos kabojo didžiulis perlų baltumo sietynas – ligoninės aplinkoje jis keistai nederėjo.

Rima snūduriavo, bet mus išgirdusi atsimerkė. Mačiau, kad akimirką sesuo sutriko, kol susivokė. Jos veidas buvo mirtinai išbalęs, akys atrodė lyg išgąsdinto vaiko. Seseriai lašino skysčius iš buteliukų, pakabintų ant metalinių stovų. Prie rankų ir nosies buvo prijungta nesuskaičiuojama daugybė žarnelių.

Nura prišoko prie lovos ir apkabino gniužulą, kuriuo buvo virtusi Rima. Sara su Tahani tramdydamos ašaras susiėmė rankomis, aš beveik nieko nematydama drėbiausi ant balto minkštasuolio. Sukandau lūpą, kol pajutau kraujo skonį, o pirštus suleidau į minkštasuolio parankes taip smarkiai, kad nulūžo trys nagai.

Matydamas mus šitaip rodant sielvartą, Ali pasijuto nesmagiai ir sukuždėjo Sarai po valandos grįšiąs parvežti mūsų namo. Prieš išeidamas priminė Sarai vakare būtinai pasikalbėti su Nada.

Viriau pykčiu matydama sužalotą seserį ir man kilo noras apleisti visą šalį karščiausia liepsna – kad mano krašto blogis išnyktų su kūnais tų Saudo Arabijos vyrų, kurie drįsta remtis šventuoju Koranu kaip pagrindu žaginti mano lyties atstoves!

Mėginau nusiraminti: juk sukeldama sumaištį tik dar paaštrinčiau Rimai skausmą. Prisiminiau Pranašo grasinimus nubausti tuos, kurie šitaip nusideda, bet manęs negalėjo numaldyti religija, net įsitikinimas, kad Salimas amžinai kentės pragare už tai, ką padarė mano seseriai. Man neužteko kantrybės laukti, kol įsikiš Dievas. Verdantį kraują atvėsinti galėjo tik sumaitoto Salimo kūno vaizdas!

Nuros paguosta Rima pasikalbėjo su kiekviena seserimi iš eilės. Ji maldavo mus elgtis su Salimu taip pat mandagiai kaip anksčiau, primindama, kad viena iš doro musulmono pareigų – atleisti darantiems bloga. Matydama pyktį mano veide, Rima tarė:

– Sultana, neužmiršk Pranašo žodžių Korane, kad reikia atleisti net staiga supykus.

Nesusilaikiau ir atkirtau prisiminusi paskesnes Šventraščio eilutes:

– Atlygis už blogį – blogis, panašus į jį.

Sara įgnybo man į sėdmenį įspėdama dar labiau neskaudinti sesers. Pasitraukiau nuo Rimos lovos ir nematančiomis akimis įsispoksojau pro langą.

Rima vėl prašneko. Negalėjau patikėti tuo, ką girdžiu. Šiurpau nuo žodžių, tariamų su aistringa iškalba moters, kuriai grėsė netekti pagrindo gyventi.

Grįžau prie sesers lovos ir įsmeigiau akis jai į veidą.

Kuo labiau ji užsidegė, tuo labiau raukėsi jos kakta ir tuo ryžtingiau čiaupėsi lūpos. Sesuo aiškino, kad Salimas atgailaująs ir pažadėjęs daugiau nebesmurtauti. Jis su ja nesiskirsiąs, ji taip pat neprašysianti skyrybų.

Staiga suvokiau, kas dedasi Rimos širdyje. Mano sesuo bijojo viena: netekti savo vaikų. Dėl jų Rima ir sugebėjo atleisti Salimui šiurpų poelgį. Ji iškęs bet kokį pažeminimą, kad tik nebūtų nukirsti saitai su mylimais vaikais.

Rima paprašė mūsų užtikrinti, kad niekas iš šeimos nemėgins už ją atkeršyti.

Tai buvo sunkiausias pažadas, kurį man kada nors teko duoti, ir liežuvis manęs sunkiai klausė. Bet žodį daviau, nes žinojau, kad neturiu kitos išeities, kaip paklusti nuoširdžiam sesers troškimui.

Atgavusi jėgas Rima grįš į namus vyro, kuris ilgus santuokos metus slėpė galįs būti neregėtai žiaurus. Aš žinojau: Salimas kartą jau nesuvaldė savo šlykštaus būdo, taigi taip nutiks ir antrą, trečią. Tačiau mes nieko negalėjome padaryti.

Mes puolėme į dar didesnę neviltį, kai slaugė egiptietė papasakojo Nurai, kad Salimas prieš kelias valandas aplankė žmoną. Slaugės akivaizdoje Salimas pakėlė jai ligoninės marškinius, apžiūrėjo angą, padarytą šone išmatoms šalinti, ir pasibaisėjo. Pasak egiptietės, Salimas tada ištaręs neapsakomai beširdišką frazę: jis pasakė žmonai su ja neišsiskirsiąs, bet niekados daugiau nesigulsiąs su ja į lovą, nes negalįs pakęsti tokio šlykštaus vaizdo ir dvoko.

Nusistebėjau savo sugebėjimu tramdyti įtūžį. Į ligoninę mes su seserimis įžengėme stiprios, vieningos moterys, kupinos ryžto ištraukti seserį iš nedorėlio vyro gniaužtų. Pasidavusios Rimos pagrįstai baimei netekti vaikų išsliūkinome lauk kaip būrelis juodai apsigobusių bevardžių žmonų, nesugebančių įvykdyti teisingumo vienam vyrui.

Pralaimėjimo kartėlis buvo nepakenčiamas.

Kas galėjo paneigti, kad Saudo Arabijos visuomeninės sanklodos pagrindinis ramstis ir toliau lieka vyrų diktatūra?

Mūsų vyrai su vaikais tebebuvo Monte Karle, tad mes su seserimis nusprendėme drauge apsistoti Nuros namuose. Ten iš ligoninės mus ir nuvežė Ali. Nura ir Sara prižadėjo broliui liepsiančios vienam iš Nuros vairuotojų tą vakarą nuvežti jas pas Nadą ir patarė Ali pernakvoti pas kurią kitą žmoną.

Kai paskambinome vyrams į Monte Karlą ir pranešėme naujienas apie Rimą, Tahani pasiskundė nuvargusi ir anksti nuėjo gulti, tad aš prisispyriau lydėti Sarą ir Nurą į Nados rūmus. Buvau priversta duoti antrą pažadą: nesiūlyti Nadai palikti Ali, kol turi tokią progą.

Seserys puikiai mane pažįsta. Turiu prisipažinti, jau buvau sugalvojusi planą mėginti įtikinti Nadą, kad ji turi skubiai ištekėti už kito. Brolis niekinamai elgėsi su moterimis visą gyvenimą; mano nuomone, atėjo metas jį pamokyti nesinaudoti skyrybomis kaip ginklu. Galbūt praradęs vienintelę žmoną, kuriai juto šiltus jausmus, jis atsisakys tos bauginimo taktikos.

Dabar man teks tesėti antrą sunkų pažadą.

Atvažiavome beveik devintą vakaro. Mums pasirodė, kad Ali valdose tvyro ligi tol neregėta ramybė. Kol mūsų automobilis suko ratą aplink broliui priklausančius ketverius rūmus, nepamatėme nė vienos žmonos, sugulovės ar vaiko. Nados rūmai buvo trečias pastatas už valdų sienų.

Nados namų šeimininkė egiptietė pranešė, kad jos šeimininkė maudosi, bet mūsų laukė ir liepė jai nuvesti mus į gyvenamąsias patalpas.

Mano broliui kuklumas svetimas. Saudo Arabijos naftos turtų įrodymai jo namuose kyšojo kiekviename žingsnyje. Prabanga tiesiog badė akis, kai įėjau į balto marmuro vestibiulį, pločio sulig oro uosto terminalu. Milžiniški laiptai žvilgėjo, ir aš prisiminiau, kaip Ali didžiuodamasis pranešė, kad juos laikančios kolonos dengtos grynu sidabru. Puspenkto metro aukščio durys su sidabrinėmis rankenomis vedė į Nados gyvenamuosius kambarius.

Stengiausi be piktdžiugos prisiminti, kaip devintajame dešimtmetyje mano brolis patyrė didžiulių finansinių nuostolių kritus sidabro kainoms. Iš godumo Ali tikriausiai supirko daugiau šio brangiojo metalo, negu mes manėme, ir tada pamatė įmetęs savo turtus į balą. Dabar finansiniai Ali nuostoliai išėjo į naudą jo rūmams – jie buvo prikimšti sidabro!

Nados miegamajame nebuvau lankiusis, bet kartą buvau pakviesta apžiūrėti lovos. Priblokšta ir nuliūdinta Sara man pasakė, kad jos rėmai išpjauti iš dramblio kaulo. Dabar pamačiau, kad ji neklydo. Ali kartą gyrėsi, kiek dramblių krito, kad išlaikytų stambų jo kūną, tik dabar negalėjau prisiminti to skaičiaus.

Dairydamasi po prabangius brolio namus, įsivaizdavau, kaip Saudidai pagrįstai ištremiami iš Karalystės – už tokį niekingą turtų švaistymą jokios kitos lemties jie nenusipelnė. Ar vieną dieną būsime nuversti panašiai, kaip nutiko Egipto karaliui Farukui, Irano šachui Mohamedui Rezai Pehleviui ar Libijos karaliui Idrisui as Senusijui? Vienas dalykas nekėlė man abejonių: jeigu Saudo Arabijos darbo žmonės kada nors pamatys princo Ali Al Saudo gyvenamąsias patalpas, revoliucijos nebus išvengta.

Man pakirto kojas ši siaubinga mintis.

Tą akimirką į kambarį įžengė Nada – su madinga šukuosena, išdidžia išraiška ir akinamo auksinio brokato suknele aptempta didžiule krūtine. Nereikėjo daug vaizduotės suprasti, kaip mūsų brolį pakerėjo gražiausioji jo žmona. Mūsų šeimoje Nada garsėjo drąsumu madingai rengtis, ryžtu duoti atkirtį vyrui, per visą gyvenimą beveik nesulaukusiam moterų pasipriešinimo, ir jį kankinti. Vis dėlto jos žvilgsnis man visuomet atrodė šiek tiek piktas, ir aš niekada nesuabejojau, kad už mano brolio Nada ištekėjo vien siekdama praturtėti. Prisiminiau Sarą sakius, kad Nada atrodo tokia, kokia nėra iš tikrųjų, nes jaučiasi nesaugiai kaip Ali žmona, mat nežino, kada šis jos atsikratys, kaip pasielgė su kitomis moterimis. Kai atsiduri tokioje padėtyje, turi pasirūpinti finansiniu saugumu. Vis dėlto tebejutau tam tikrų abejonių dėl tikrosios tos moters prigimties, nes teko pripažinti, kad ji brangiai sumokėjo už prabangą: gyvenimas ištekėjus už Ali tikrai turėjo būti nykus.

– Jus atsiuntė Ali, tiesa? – paklausė Nada.

Stebėjau jos veidą ir man pasirodė, kad ji pučiasi ir tuo pat metu širsta, tarsi mums nebūtų derėję pas ją ateiti. Nura ir Sara priėjo prie brolienės, o aš pati nesupratau, ką jai jaučiu – simpatiją ar antipatiją. Taigi pasakiau, kad einu į barą atsinešti gėrimo.

Name tvyrojo mirtina tyla, nebuvo matyti nė gyvos dvasios. Prisipyliau džino su toniku, bet grįžti pas seseris neturėjau jokio noro. Ėmiau vaikštinėti po brolio rūmus ir atsidūriau jo kabinete žemutiniame namų aukšte.

Mane apėmė vaikiškas smalsumas ir ėmiau naršyti po jo daiktus. Ten radau daiktą, kuris iš pradžių mane suglumino, paskui gerokai prajuokino.

Praplėšiau ryšulėlį ant jo rašomojo stalo ir iš pradžių ne itin smalsiai, bet paskui vis labiau susidomėjusi perskaičiau instrukciją, pridėtą prie trumpikių, tikriausiai neseniai pirktų kelionėje į Honkongą.

Stebuklingasis apdaras. Sveikiname nusipirkus naująjį Stebuklingąjį apdarą! Trumpikės, kurias įsigijote, turi būti nešiojamos kasdien. Jos tikrai didins jūsų lytinį pajėgumą.

Šių stebuklingų trumpikių paslaptis – „strateginis“ kapšelis, palaikantis tinkamą jūsų lytinių organų temperatūrą optimaliomis sąlygomis.

Stebuklingasis apdaras rekomenduojamas visiems vyrams, bet ypač gyvenantiems aktyvų lytinį gyvenimą ir dirbantiems sėdimąjį darbą.

Ėmiau kikenti ir šelmiškos nuotaikos pagauta pasikišau plastikinį maišelį su trumpikėmis ir naudojimo instrukcija po ilga suknele. Nenumaniau, ką darysiu su radiniu, bet man magėjo pasidalyti paslaptimi su Karimu. Jausdamasi kaip vaikystėje, kai varžydavausi su Ali, piktdžiugiškai įsivaizdavau, kaip jis įnirtingai ieškos po visus rūmus stebuklingųjų trumpikių.

Seseris sutikau ant laiptų. Iš jų akių supratau nepavykus įtikinti Ali žmonos.

Nada palieka Ali.

Kitaip negu vargšė Rima, Nada nesijaudino, kad iš jos bus atimti vaikai, nes Ali nelabai mylėjo moteriškos giminės atžalas ir neslėpė nuo žmonos, kad trys jųdviejų dukros jam bevertės ir galės gyventi su motina.

Išėjau neatsisveikinusi su broliene. Automobilyje nepaleidau iš rankos stiklo su džinu ir toniku. Pavogtas Ali daiktas kėlė vaikiškas emocijas; važiuodama Rijado gatvėmis ir siurbčiodama alkoholį, aš, Saudidų princesė, jaučiausi tikra drąsuolė.

Paklausiau Saros, kodėl Nada atsisako gundančio Al Saudo žmonos gyvenimo – vargu ar jai pavyks rasti tokių turtų, kokiais mėgavosi būdama Ali žmona. Neapsakomai turtingą vyrą ji susigavo dėl grožio, o ne per neturtingos šeimos ryšius.

Nura atsakė, kad jai susidaręs įspūdis, jog Nada ir Ali išsiskyrė dėl meilės vakaro. Su ašaromis akyse brolienė prisipažino mano seserims, kad visus tris kartus Ali su ja išsiskyrė dėl sekso. Girdi, Ali reikalaudavęs jį patenkinti bet kuriuo nakties metu ir dažnai pažadindavo ją kietai miegančią. Prieš savaitę Nada atsisakė mylėtis su vyru, o Ali nenusileido: jeigu vyras reikalauja lytiškai santykiauti, žmona neturi priešintis, net jei tuo metu jotų ant kupranugario!

Sara man pasakė, kad Nada atskleidė antrą stebinantį dalyką: ji vos ne mylinti kitas Ali žmonas, bet jai vis labiau ėmė įgristi pavainikiai, gimstantys po jo svetimavimo: mūsų brolis esąs septyniolikos santuokinių ir dvidešimt trijų nesantuokinių vaikų tėvas. Valdose, kurias Nada vadino savo namais, knibždėjo jos vyro sugulovių ir jų vaikų.

Išgirdus apie tokį lytinį aktyvumą, dėl kurio pasaulį išvydo tokia daugybė palikuonių, nejučiomis prisiminiau Ali stebuklingąjį apdarą ir juokiausi, kol skruostais pasipylė ašaros. Atsisakiau seserims aiškinti, kas sukėlė tokią nevaldomą linksmybę. Šios išsigando, kad dienos įvykiai sumaišė jauniausiai seseriai protą.

12 Ne! Ne! (Arab.)

Epilogas

O, Dieve, padaryk, kad mano gyvenimo pabaiga būtų

geriausias mano gyvenimo tarpsnis,

kad visi mano darbai baigtųsi geriausiais,

ir kad geriausia mano diena būtų ta, kai išvysiu Tave.

O, Dieve, padaryk, kad mirtis būtų geriausias iš dalykų,

kurių nenorime,

bet kurių mes laukiame;

o kapas – geriausia buveinė, kurioje gyvensime,

ir kad geriau už mirtį būtų tai, kas ateis po jos.

• MALDININKO MALDA •

Praėjo savaitė, kai palikome savo šeimas Monake. Po dviejų dienų mūsų vyrai su vaikais grįš į Saudo Arabiją. Šįvakar mes visos dešimt mūsų motinos dukterų susirinkome Nuros namuose. Mes labai džiaugėmės: su mumis buvo Rima, mat ryte ji buvo išrašyta iš ligoninės ir atvyko paviešėti vyriausiosios sesers namuose, kol jos sveikata pasitaisys.

Susirinkome karčiai saldžia proga – atėjo dvidešimtosios mylimos mūsų motinos mirties metinės. Šio ritualo mes neužmiršome nė vienais metais, nes motinos baisiai ilgėjomės. Anksčiau minėdavome motinos atminimą prisimindamos su ja susijusius mėgstamus vaikystės nutikimus ir pasakodamos apie nuostabią įtaką, kurią ji darė mūsų gyvenimui. Šįvakar liūdėjome dėl Rimą neseniai ištikusios tragedijos, todėl mūsų nuotaika buvo kiek prislėgta, tad kalbėjomės temomis, graudesnėmis negu anksčiau.

– Dvidešimt metų? – stebėjosi Sara. – Negali būti, kad taip seniai žvelgiau motinai į veidą.

Visos pripažinome, kad metai bėga greičiau, negu norėtume manyti.

Staiga suvokiau, kad iš dešimties dukterų aštuonios jau vyresnės, negu mirdama buvo motina. Išimtį sudarėme mudvi su Sara. Kai balsu išsakiau šią mintį, pasigirdo aimanos, veidai apniuko.

– Sultana, būk gera, daugiau nieko nesakyk! – įsakmiai paprašė Nura.

Nura jau turėjo vaikaičių, ir vyriausiosios mūsų sesers amžius pastaraisiais metais tapo draudžiama tema.

Rima paprašė tylos: ji norinti papasakoti nedidelę istoriją apie mūsų motiną. Anksčiau jos nepasakojusi, bijodama, kad aš įsižeisiu.

Mano akys suspindo smalsumu ir nuostaba. Sutikau nesidraskyti, kad ir ką išgirsčiau iš Rimos.

– Privalai pažadėti, Sultana! Ir tesėk žodį, kad ir kokie jausmai sukiltų!

Nusijuokiau ir sutikau, nes mano smalsumas buvo sužadintas.

Kai buvau vos aštuonerių, tarnaitė liepė Rimai eiti į motinos miegamąjį. Motina paprašė Rimos prisiekti jai vieną dalyką. Drovioji Rima pajuto pagarbią baimę pamaniusi, kad jai vienai motina atvers kokią ypatingą paslaptį. Degdama nekantrumu ji davė žodį, jog niekas nesužinos apie jųdviejų pokalbį.

Motina jai pasakė sužinojusi nerimą keliantį dalyką apie Sultaną.

– Sultana – vagilė! – pranešė Rimai motina.

Man iš nuostabos akys iššoko ant kaktos, o seserys pratrūko juoku.

Rima iškėlė ranką prašydama tylos, kad galėtų baigti pasakojimą.

Pasirodo, motina užklupo savo jauniausią atžalą vagiant namiškių daiktus. Pasak motinos, paaiškėjo, kad aš vagiu žaislus, knygas, saldainius, sausainius ir net man visai nereikalingus daiktus, tokius kaip plokštelės iš Ali kolekcijos. Motina skundėsi Rimai išbandžiusi visokius būdus mane nuo to atpratinti ir bausmes, bet niekas nepadėjo: aš esanti vaikas, kurio neįmanoma sugėdyti tiek, kad imtų klausyti motinos. Taigi Rima turinti padėti motinai gelbėti mano sielą.

Motina privertė Rimą prisiekti, kad iki pat gyvenimo galo kaskart melsdamasi ji prašys Dievą saugoti Sultaną, vesti ją doros keliu ir jai atleisti.

Rima pažiūrėjo į mane žibančiomis nuo juoko ašarų akimis ir tarė:

– Sultana, aš pavargau nerimauti dėl tavo nuodėmingo elgesio. Tas pažadas man buvo sunki našta, nes aš iš tų musulmonių, kurios meldžiasi ne tik penkis privalomus kartus per dieną, bet kur kas dažniau. Niekados negalėsiu sulaužyti pažado mylimai motinai, taigi žinau, kad turėsiu melstis už tave, kol paliksiu šią žemę. Todėl dabar maldauju: pasakyk, kad mano maldos buvo išklausytos ir nebesi vagilė!

Kambarį sudrebino aštuoni kiti balsai – mano seserys kvatojo viena garsiau už kitą. Kai nutilo, paaiškėjo, kad motina gavo tokį pat pažadą iš visų seserų! Kiekviena buvo įsitikinusi vienintelė žinanti paslaptį, kad jauniausioji sesuo – smulki vagišė! Dvidešimt metų nė viena nesulaužė pažado ir to nepapasakojo. Kai išsiaiškinome tiesą, pašėlęs, isteriškas juokas buvo girdėti visuose Nuros rūmuose.

Pajutau didžiulį palengvėjimą. Nėra ko abejoti: mane saugojo daugybė Dievo angelų, nes visos mano seserys yra dievobaimingos ir meldžiasi daug kartų per dieną.

Tahani juokais be užuolankų paklausė:

– Sultana, mums išties rūpi, ar Dievas išklausė mūsų maldas. Ar paėmei ką nors, kas nepriklausė tau, nuo vaikystės dienų?

Mačiau, kad seserys tikisi iš manęs neigiamo atsakymo, nes negalėjo įsivaizduoti, jog tebesu smulki vagilė. Neįstengiau paslėpti nervingos šypsenos ir ėmiau muistytis ant kėdės prisiminusi Ali stebuklingą apdarą, gulintį prie mano daiktų kambaryje, kuriame apsistojau.

– Nagi, Sultana? – nustebinta mano dvejonės paklausė Nura.

– Luktelėkit, – atsakiau ir nubėgau atnešti trumpikių, pavogtų iš Ali namų.

Nė viena negalėjo patikėti savo akimis ir ausimis, kai grįžau į kambarį mūvėdama Ali trumpikes, įsikišusi į „strateginį“ maišelį du bananus, ir perskaičiau instrukciją. Nura mėgino griežtai mane smerkti, bet kitas seseris vėl suėmė isteriškas juokas ir trys turėjo išbėgti iš kambario, o ketvirta tvirtino apsišlapinusi.

Negalėjome sutramdyti piktdžiugiško juoko, net kai trys Nuros tarnai tekini atlėkė į rūmus, išgąsdinti siaubingo triukšmo, kurį išgirdo toli sode.

Sugrįžus ramybei suskambo telefonas ir mūsų mintys nukrypo į rimtesnius dalykus. Skambino Našva, norėjo kalbėtis su motina Sara. Našva skambino iš Monako pasiskųsti pussesere Amani. Mano duktė sekiojo pusseserę po Monaką, nusprendusi esanti iš vieno nario susidedantis „kovos su nuodėme ir visuomenės sugedimu komitetas“.

Našva buvo baisiausiai pasipiktinusi, mat Amani netgi atėmė pusseserės makiažo priemones, nagų laką ir akinius nuo saulės, tvirtindama, kad naudodama tuos dalykus ji pažeidžia islamo papročius.

Našva pasakė motinai: jei niekas nesuvaldys Amani, ji paprašys trijų draugių prancūzių tą vakarą pasekti Amani į kokią turistų knibždančią vietelę ir ten išrengti iki apatinių. Tada tai šventeivai teks pagalvoti apie kitus dalykus negu Našvos dorovė.

Ali trumpikės kaipmat buvo užmirštos. Mano seserys negalėjo atsistebėti likimo ironija: Sultanos duktė pagauta religinio įkarščio, o Saros linksminasi diskotekose.

Trumpam išėjau iš kambario, paskambinau Karimui ir papasakojau jam apie nesutarimus tarp mūsų dukros ir pusseserės. Vyras atsakė jau nusprendęs nepaleisti Amani nuo savęs, kol ji bus grąžinta į Rijadą ir nebekels rūpesčių. Mat tą dieną mūsų duktė užsipuolė vieno Monte Karlo viešbučio valdytoją ir pareikalavo, kad šis įrengtų atskirus liftus vyrams ir moterims, ėmė aiškinti, jog skirtingų lyčių atstovai, nesantys giminės, neturi teisės būti šalia tokioje ankštoje patalpoje.

Atsidusau negalėdama patikėti ir pritariau Karimui, kad grįžus namo, Amani teks atiduoti į psichiatrų rankas. Nuo tada, kai pavyko išgydyti Mahos psichikos sutrikimą, Karimas tvirtai tikėjo psichiatrų pagalba.

Prisiminiau, kaip Maha grįžo į šeimą, tapo už savo veiksmus atsakinga mergina, ir pajutau palengvėjimą. Vyriausioji mūsų atžala dabar galvojo apie mokslus ir kūrė normalius ateities planus.

Man grįžus į kambarį, seserys karštai diskutavo apie karingus fundamentalistus, keliančius grėsmę Saudo Arabiją valdančiai mūsų šeimai, vėl prisiminiau Amani ir nesveiką jos susidomėjimą religija. Visos mano seserys pripažino, kad jų vyrai klaikiai baiminasi augančios prarajos tarp monarchijos ir vis stiprėjančio puritoniško ideologinio sąjūdžio. Niekam ne paslaptis, kad islamo fundamentalistų vadovai – jauni, išsilavinę miestiečiai. Jie propaguoja besąlygišką grįžimą prie Korano ir neišvengiamai konfrontuos su mūsų valdžia, kuri stengiasi padaryti Karalystę šiuolaikišką sekdama Vakarų pavyzdžiu.

Mažai kalbėjau, nors daug domėjausi fundamentalistais, nes mano pačios dukra priklausė ekstremistų grupuotei, pasisakančiai prieš monarchiją. Man ši tema buvo pernelyg opi, tad, užuot ja diskutavusi, ėmiau purenti pagalves Rimai už galvos.

Klausiau savęs: kokių neramumų sulauksiu šalyje, kurią vadinu tėvyne? Ar mano pačios dukra prisidės prie opozicijos, nuversiančios teisėtą Saudo Arabijos valdžią?

Išsekus kalboms apie islamo ekstremistus, Rima pasakė norinti pranešti dar vieną naujieną.

Vildamasi, kad nebus iškelta aikštėn dar viena mano nuodėmė, nutaisiau abejingą veidą.

Rima be jokių emocijų pasakė, kad Salimas ketina parsivesti antrą žmoną.

Mūsų motina buvo baisiai pažeminta, kai tėvas parsivedė dar tris žmonas, bet iš mano seserų Rimai pirmai teks patirti šią kančią. Man sugniaužė širdį, akys paplūdo ašaromis, bet Rima paprašė mūsų neverkti: net būdama ignoruojama žmona, ji jausis laiminga. Svarbiausia, kad nebūtų atskirta nuo vaikų. Nė kiek nedrebančiu balsu Rima pareiškė esanti laiminga, bet jos akys sakė kitką.

Žinojau, kad sesuo nuoširdžiai myli Salimą. Šioje žemėje ji nesulaukė padėkos už tai, kad buvo ištikima žmona ir mylinti moteris.

Nenorėdamos jos skaudinti seserys apsimetė tikinčios ir pasveikino su nedidele pergale.

Nura pranešė, kad Nada vėl tapo Ali žmona. Mūsų brolis pasirašė dokumentą, suteikiantį Nadai teisę valdyti savo turtus, taip pat išleido į kelionę Paryžiun pirktis deimantų ir rubinų, kurie nepadarytų gėdos net Anglijos karalienei.

Tahani paklausė, kaip jis apėjo religinį įsaką, draudžiantį vėl vesti Nadą, ir Nuros atsakymas manęs nenustebino. Ali sumokėjo pinigų pusbroliui, kad šis vestų Nadą, bet neatliktų jaunojo pareigos. Po vedybų įvyko skyrybos, tada Ali ir Nada vėl susituokė.

Prisiminiau, ką islamas sako apie tokius poelgius, ir pasakiau seserims, kad tai, ką padarė Ali, neleistina: pats Pranašas sakė, jog Dievas smerkia vyrus, kurie imasi tokių žygių, nes tai ne kas kita kaip Dievo apgaudinėjimas, laikomas rimta nuodėme.

– O kas gali jam paprieštarauti? – paklausė Sara.

Nura pripažino tiesą – niekas.

– Bet Dievas mato, – pridūrė jinai ir mes visos pajutom didžiulę užuojautą Ali, nes jis apsunkino savo sielą dar viena nuodėme.

Vakarui einant į pabaigą vėl suskambo telefonas. Vienas iš Nuros tarnų pakvietė Tahani.

Tos mūsų, kurių artimieji liko Monake, pamanėme, kad ten galbūt vėl nutiko kokie nors nemalonumai, tad paprašėme Tahani nepasakoti mums smulkmenų apie mūsų vaikų išdaigas.

Išgirdusios riksmą pripuolėme prie sesers. Jai padėjus ragelį, mums ilgai nepavyko jos nuraminti ir ne juokais išsigandome, kad kokį mūsų šeimos narį ištiko nelaimė.

– Mirė Samira, – galop prabilo susisielojusi Tahani.

Nė viena negalėjome prasižioti ar pajudėti.

Nejaugi tai tiesa?

Ant pirštų mėginau suskaičiuoti, kiek metų mergina iškalėjo laukinio dėdės uždaryta vadinamajame moters kambaryje.

– Kiek? – paklausė Sara matydama mano pastangas prisiminti.

– Beveik penkiolika, – atsakiau jai.

– Padariau sunkią nuodėmę, – prisipažino Tahani. – Daug metų prašiau Dievą pasiimti dėdę iš šios žemės.

Mes jau kadai girdėjome, kad Samiros dėdė visas sunykęs ir paliegęs, tad turėjome viltį, jog po jo mirties Samira grįš pas mus.

– Turėjome žinoti, kad nėra ko tikėtis, jog toks šlykštynė greitai mirs, – nusišaipiau.

Metams bėgant daug kas mėgino išvaduoti Samirą įrodinėdamas, kad už savo nuodėmę nenusipelno būti iki mirties baudžiama šioje žemėje, bet jos dėdė tarėsi vienintelis žinąs Dievo pageidavimus ir žiauraus nuosprendžio neatšaukė.

Samira buvo be galo protinga, graži, malonaus būdo. Tai, kuo apdovanojo ją gamta, atėmė žiaurus likimas. Dėl dėdės neįtikėtino žiaurumo Samira mirė vienut viena, užrakinta tamsiame kambaryje, negavusi galimybės pasikalbėti su jokiu žmogumi ištisus penkiolika metų.

Tahani pratrūko raudoti. Vargais negalais ji išspaudė, kad Samira šiandien buvo palaidota. Jos teta pasakojo, kad nors buvo visai išsekusi, vis dar atrodė graži, susupta į baltas įkapes, su kuriomis pasirodys Dievui.

Kaip mes galėjome ištverti žiaurios jos mirties skausmą?

Tramdydama raudą mėginau prisiminti Chalilio Džibrano žodžius apie mirtį. Iš pradžių kuždėjau juos panosėje, o kai gerai prisiminiau, pamažu pakėliau balsą, kad visos mane išgirstų. Tik tada, kai atsigersit iš tylos upės, jūs iš tikrųjų uždainuosit. Ir tik pasiekę viršukalnę pradėsit kopti. Ir kai žemė pareikalaus jūsų kūno, tik tada sušoksit tikrą šokį.

Mes su seserimis susikibome rankomis, prisimindamos esančios nelyginant grandinė – stiprios kaip stipriausioji grandis, silpnos kaip silpniausioji. Kaip niekad anksčiau jutome mus siejantį ryšį, stipresnį už kraujo. Niekada daugiau mes sudėjusios rankas nesėdėsime stebėdamosi vyrų žiaurumu ir nekaltų moterų mirtimi dėl piktavališkų vyrų užgaidų.

– Tegul pasaulis pamato, jog Saudo Arabijos moterims įkvepia jėgų supratimas, kad jos yra teisios, – pasakiau.

Seserys viena po kitos mane nužvelgė ir pirmą kartą man tapo aišku: jos visos supranta, kodėl darau tai, ką darau.

Tą akimirką prisiekiau sau, kad pakeisime dorovinę mūsų pasaulio sanklodą ir išauš diena, kai triumfuos teisingumas.

Galingas moterų teisių judėjimas Saudo Arabijoje ką tik prasidėjo ir jo neįveiks religinėmis doktrinomis besidangstantys nemokšos vyrai.

Mano šalies vyrai dar pasigailės, kad aš gyvenu šiame pasaulyje, nes niekuomet nesiliausiu kovoti su nukreiptomis prieš moteris negerovėmis, kurioms jie leido vešėti Saudo Arabijoje.

Naujas Jean Sasson prierašas

Mums pažįstamas pasaulis apsivertė aukštyn kojomis 2001 metų rugsėjo 11-ąją. Retas liko abejingas skerdynėms, kurias prieš tiek daug surengė tiek mažai. Dėl tos įvykių kupinos dienos prasidėjo karo veiksmai. Sukrečiantys karo su terorizmu vaizdai dažnai kėlė liūdesį, bet kartais džiugino, o išvis labiausiai – mielos šypsenos veiduose Afganistano moterų ir mergaičių, kurios anksčiau dengdavo juos burkomis. Nors mūsų karinė misija turėjo apibrėžtą tikslą įvykdyti teisingumą ir užkirsti kelią savižudžių sprogdintojų pasibaisėtiniems veiksmams ateityje, visados tikėjau, kad moterų emancipacija – viena iš laisvių, dėl kurios verta kovoti. Pasaulyje atsiranda didžiulis disbalansas, kai su moterimis elgiamasi kaip su kliuviniu, o taip yra daugybėje šalių.

Afganistano moterys šventė ir aš džiūgavau su jomis. Klausydamasi per radiją pirmosios šalies ponios Loros Buš garsiosios kalbos apie tas moteris, su nekantrumu laukiau, vildamasi, kad moterims kitose šalyse bus ištarti kokie auksiniai viltį įkvepiantys žodžiai. Susimąstykite apie tai, kad moterims Saudo Arabijoje draudžiama vairuoti automobilius ar dalyvauti visuomeniniame gyvenime, ar kad naujagimėms mergaitėms Indijoje perlaužiamas stuburas, ar tokį skandalingą dalyką, kad Pakistane išteisinami vyrai, nužudę išprievartautas moteris, ar kad daugybė mažų mergaičių Tailande verčiamos užsiimti prostitucija.

Neseniai kalbėjausi su princese Sultana ir nė kiek nenustebau išgirdusi, kad ji irgi tikisi, jog didžiulė Afganistano moterų pergalė stebuklingai pakeis jos pasaulį. Ji, kaip ir aš, nusivylė pamačiusi, kad dar neatėjo laikas, kai kiekviena demokratinė vyriausybė pasielgs atsakingai ir paskelbs, jog moterims laisvė tokia pat svarbi kaip ir vyrams. Nėra ko nė sakyti, žmonija dabar supranta: tai, kas kelia grėsmę moterims, kelia grėsmę ir visam pasauliui.

Dėkoju jums, kad sekate tikrą princesės Sultanos istoriją ir perskaitėte „Princesės Sultanos dukras“. Trilogijoje yra dar ir paskutinė knyga – „Princesės Sultanos ratas“.

Jean Sasson

Jei norite daugiau informacijos apie Jean Sasson ir jos knygas, taip pat pamatyti žemėlapius, chronologines lenteles ir pagrindinius faktus apie Saudo Arabiją, kviečiame apsilankyti autorės tinklalapyje adresu:

www.JeanSasson.com

Saudo Arabija

Saudo Arabijos regionai

Pirmieji šeši Saudo Arabijos karaliai

Abdel Azizas ibn Saudas

1876–1953

Saudas, Abdel Azizo sūnus

1902–1969, antras karalius

Faisalas, Abdel Azizo sūnus

1904–1975, trečias karalius

Chalidas, Abdel Azizo sūnus

1912–1982, ketvirtas karalius

Fahdas, Abdel Azizo sūnus

1921–2005, penktas karalius

Abdula, Abdel Azizo sūnus

g. 1923, valdo dabar

Pagrindiniai veikėjai

(abėcėlės tvarka)

AbdulaS – egiptietis princesės Sultanos tarnas (Fatimos vyras).

Karalius ABDEL AZIZAS AL SAUDAS – princesės Sultanos senelis. Buvo Saudo Arabijos įkūrėjas ir pirmasis karalius. Mirė 1953 m.

ABDULA AL SAUDAS – princesės Sultanos sūnus.

AIŠA – princesės Mahos draugė.

ALCHAN – egiptietė mergina, kuriai atliekamos apipjaustymo apeigos, nors tam prieštarauja jos senelė Fatima.

ALI AL SAUDAS – princesės Sultanos brolis.

AMANI AL SAUD – jauniausia princesės Sultanos dukra.

ARAFATAS, JASIRAS – Palestinos išsivadavimo organizacijos (PLO) pirmininkas.

ASADAS AL SAUDAS – princesės Sultanos svainis (Saros vyras).

Karalius CHALIDAS – ketvirtasis Saudo Arabijos karalius, labai mylėtas pavaldinių. Mirė 1982 m.

CHANAN – jaunesnioji princo Karimo sesuo (princesės Sultanos moša).

CHOMEINIS – religinis Irano vadovas, vadovavęs revoliucijai prieš šachą ir įkūręs islamo respubliką.

DŽEFARAS – palestinietis princo Karimo darbuotojas, artimas jo sūnaus Abdulos draugas. Pabėgo su Faiza.

ELHEM – egiptietė, Abdulo ir Fatimos (princesės Sultanos tarnų) dukra.

Karalius FAHDAS – Saudo Arabijos valdovas, labai gerbiamas dukterėčios princesės Sultanos. Mirė 2005 m.

FAIZA – princesės Sultanos draugų saudoarabų duktė. Pabėgo su palestiniečiu Džefaru.

FATIMA – egiptietė princesės Sultanos namų šeimininkė (Abdulo žmona).

FUADAS – Faizos tėvas.

HUDA – šiuo metu jau mirusi vergė afrikietė, dirbusi princesės Sultanos namuose, kai ši dar buvo maža.

JUSIFAS – egiptietis, princo Karimo studijų laikų draugas, vėliau prisidėjęs prie Egipto ekstremistų grupuotės.

KARIMAS AL SAUDAS – princas, Sultanos vyras.

KONĖ – tarnaitė filipinietė, dirbusi pas princesės Sultanos draugus saudoarabus.

KORA – princesės Sultanos tarnaitė filipinietė.

LEVANDA AL SAUD – pirma Karimo pusseserė, uždaryta į vadinamąjį moters kambarį.

MADŽIDAS AL SAUDAS – Ali sūnus (princesės Sultanos sūnėnas).

MAHA AL SAUD – vyresnioji princesės Sultanos dukra.

MIŠA’IL – princesės Sultanos pusseserė, nubausta myriop už svetimavimą.

MUCHAMEDAS – princesės Sultanos svainis (Karimo sesers Hanan vyras).

MUSA – princesės Sultanos šeimos vairuotojas egiptietis.

NADA – princesės Sultanos vaikystės draugė, tėvo nužudyta už nusikaltimą, kuriuo „suteršė šeimos garbę“.

NASERAS – Fatimos žentas.

NAŠVA – paauglė princesės Sultanos dukterėčia (princesės Saros dukra).

NURA – princesės Sultanos anyta.

NURA AL SAUD – vyriausioji princesės Sultanos sesuo.

RIMA – mažametė nuotaka jemenietė.

RIMA AL SAUD – princesės Sultanos sesuo.

SALIMAS – princesės Sultanos svainis (Rimos vyras).

SAMIJA – karališkosios šeimos narė, Fuado žmona ir Faizos motina.

SAMIRA – princesės Sultanos sesers Tahani vaikystės draugė. Samira buvo uždaryta į vadinamąjį moters kambarį ir ten mirė.

SARA AL SAMIR – princesės Sultanos sesuo, Karimo brolio Asado žmona.

TAHANI AL SAUD – princesės Sultanos sesuo.

VAFA – princesės Sultanos vaikystės draugė, jauna ištekinta už senio.

Priedas A: Žodynėlis

Abaja. Ilgas juodas apsiaustas, Saudo Arabijos moterų dėvimas ant drabužių.

ABU. Tėvas.

Asiutas. Kaimas pietų Egipte.

Bahreinas. Persijos įlankos sala valstybė.

Beduinai. Dykumos klajokliai, arabų pirmtakai.

BIN (arba ibn). Po vardo ir prieš vyro tėvo ar senelio vardą reiškia „sūnų“.

CHADŽAS. Musulmonų kasmet atliekama šventa kelionė į Meką.

CHADŽIJUS. Garbingas titulas, suteikiamas chadžą atlikusiam maldininkui.

Dorovės policija. Religinė Saudo Arabijos institucija, turinti teisę suimti tuos, kuriuos mano nusikaltus dorovei, įvykdžius nusikaltimus islamui ar nusižengus islamo dogmoms.

DU AL HIDŽA. Dvyliktas hidžros kalendoriaus mėnuo.

DU AL KIDA. Vienuoliktas hidžros kalendoriaus mėnuo.

DUBAJUS. Jungtinių Arabų Emyratų miestas palei sieną su Saudo Arabija.

DŽIDA. Saudo Arabijos miestas prie Raudonosios jūros.

EGIPTAS. Šalis Afrikoje, Sinajaus pusiasalyje.

EMYRATAI. Jungtiniai Arabų Emyratai, smulkių Arabijos pusiasalio valstybių federacija.

GAMAA AL ISLAMIJA. Devintajame dešimtmetyje susibūrusi islamo ekstremistų grupuotė.

HADITAI. Pranašo Mahometo pasisakymai, padedantys suformuluoti islamo teisę.

HIDŽRA. Musulmonų kalendorius, prasidedantis tais metais, kai pranašas Mahometas pabėgo iš Mekos į Mediną (622 m.).

ICHRAMAS. Ypatingas hadžo metas, kai musulmonai susilaiko nuo įprasto gyvenimo ir visas mintis sukaupia į tikėjimo dalykus.

IMAMAS. Dvasininkas, vadovaujantis bendrai maldai ir / arba sakantis pamokslą penktadieniais.

ISLAMAS. Musulmonų tikėjimas, jo skleidėjas buvo Mahometas. Naujausioji iš trijų didžiųjų monoteistinių religijų.

JEMENAS. Šalis pietvakarinėje Arabijos pusiasalio dalyje, besiribojanti su Saudo Arabija.

JUDAIZMAS. Religija, atsiradusi tarp senovės hebrajų.

KAABA. Visiems musulmonams švenčiausia šventykla – mažas bemaž kubo pavidalo pastatas Mekos Šventojoje mečetėje, apgaubiantis Juodąjį akmenį, musulmonų labiausiai garbinamą objektą.

KAIRAS. Egipto sostinė.

Koranas. Šventoji islamo knyga, kurioje surašyti Dievo žodžiai, perduoti pranašui Mahometui.

KRIKŠČIONYBĖ. Religija, pagrįsta Jėzaus Kristaus mokymu.

KUVEITAS. Nedidelė su Saudo Arabija besiribojanti valstybė, turinti 10 procentų pasaulio naftos išteklių.

LA. Arabų kalbos žodis, reiškiantis „ne“.

MACHRAM. Vyras, artimas giminaitis, už kurio moteris negali tekėti, pvz., jos tėvas, brolis ar dėdė. Jam leidžiama lydėti moterį kelionėje.

MEDINA. Antras pagal svarbą šventas musulmonų miestas. Jame palaidotas pranašas Mahometas.

MEKA. Švenčiausias musulmonams miestas. Kasmet milijonai tikinčiųjų keliauja į Meką chadžo.

MONOTEIZMAS. Tikėjimas, kad tėra vienas Dievas.

MOTERS KAMBARYS. Kambarys vyriškio namuose, kuriame uždaromos saudoarabės, nepaisančios sutuoktinių, tėvų ar brolių valios. Bausmė gali būti trumpalaikė arba iki gyvos galvos.

MUEDZINAS. Šauklys, penkis kartus per dieną kviečiantis tikinčiuosius melstis.

MUSULMONAS. Žmogus, išpažįstantis pranašo Mahometo tikėjimą, atsiradusį 610 m.

MUT’A. Musulmonams leidžiama laikina santuoka.

MUTAVA. Religinė policija, dar žinoma kaip dorovės. Vyrai, randantys, suimantys ir baudžiantys tuos, kurie nesilaiko religinių Saudo Arabijos įstatymų.

NADŽDAS. Tradicinis centrinės Saudo Arabijos pavadinimas. Jo gyventojai garsėja konservatyvumu. Iš Nadždo kilusi Saudidų giminė.

PLO. Palestinos išsivadavimo organizacija.

POLIGAMIJA. Santuoka su daugiau negu vienu sutuoktiniu vienu metu. Musulmonams vyrams leidžiama vienu metu turėti keturias žmonas.

PRANCŪZIJOS RIVJERA. Madinga Viduržemio jūros kurortų sritis pietryčių Prancūzijoje, garsėjanti gražiais gamtovaizdžiais, šiltu klimatu ir puikiais paplūdimiais.

RAUDONOJI JŪRA. Jūra, tyvuliuojanti tarp Arabijos pusiasalio ir Afrikos.

RIALAS. Saudo Arabijos piniginis vienetas. Kursas keičiasi, bet šiuo metu 1 realas yra apie 3,75 dolerio.

RIJADAS. Dykumoje įsikūrusi Saudo Arabijos sostinė.

RUB AL CHALIS. Didžiulė dykuma, plytinti pietinėje Arabijos pusiasalio dalyje. Dar vadinama Tuščiuoju ketvirčiu.

SANA. Jemeno sostinė.

SAUDIDAI. Saudo Arabijos Karalystę valdanti šeima.

SAUDO ARABIJA. Azijos šalis, užimanti didžiąją Arabijos pusiasalio dalį. Ji turi ne mažiau kaip ketvirtį žinomų pasaulio naftos atsargų.

SUNITAI. Ortodoksinės islamo religinės krypties sekėjai. Saudo Arabijoje sunitai sudaro 95 procentus gyventojų. Žodis reiškia „besilaikantieji tradicijų“. Viena iš dviejų pagrindinių islamo srovių.

SUNOS. Pranašo Mahometo nurodytos islamiškos gyvensenos tradicijos.

ŠAVARMA. Saudo Arabijoje ir kitose arabų šalyse mėgstamas sumuštinis. Daromas iš padažu užpiltos avienos, jautienos ar vištienos, įsuktos į paplotį su pomidorais ir paprikomis.

ŠIITAI. Islamo atšaka, atsiskyrusi nuo sunitų daugumos dėl pranašo Mahometo įpėdinio klausimo. Viena iš dviejų pagrindinių islamo srovių.

TAIFAS. Saudo Arabijos kalnų kurortas netoli Mekos.

TEHERANAS. Irano sostinė.

TOBAS. Ilgas, į marškinius panašus apdaras, vilkimas Saudo Arabijos vyrų. Paprastai tobas siuvamas iš baltos medvilnės, bet šaltais žiemos mėnesiais vyrai dažnai vilki storesnio audeklo ir tamsesnės spalvos tobais.

TRIK TRAK. Artimuosiuose Rytuose populiarus žaidimas, žaidžiamas su lenta ir kauliukais.

UM AL KURA. „Miestų motina“, ar „Palaimintasis miestas“ – Meka.

UMRA. Trumpa kelionė į Meką, atlikta bet kuriuo metų laiku.

ZAKAH. Išmalda, kurią kiekvienam musulmonui privalu duoti. Trečias islamo kertinis akmuo.

ŽALIOJI KNYGA. Knyga, kurioje Libijos diktatorius Kadafis išsako savo pažiūras.

Priedas B – Svarbiausių Saudo Arabijos

įvykių chronologinė lentelė

570 • Mekoje (Saudo Arabija) gimsta pranašas Mahometas.

610 • Pranašas Mahometas mato viziją: Dievas skelbia jį savo pasiuntiniu. Islamo pradžia.

622 • Pranašas Mahometas nuo įsiutusios minios bėga iš Mekos į Mediną. Nuo tol šis įvykis, sukėlęs didžiausią grėsmę Mahometo misijai šioje žemėje, vadinamas hidžra. Nuo hidžros skaičiuojami musulmonų kalendoriaus metai.

632 • Pranašas Mahometas miršta Medinoje.

650 • Pranašo Mahometo pamokymai surenkami ir surašomi į vieną knygą – Koraną. Ši knyga, kurioje išdėstyti Mahometui perduoti Dievo žodžiai, tapo musulmonų Šventuoju Raštu.

1446 • Pirmas rašytiniuose dokumentuose užfiksuotas Al Saudas, Sultanos prosenis, atsisako klajoklio gyvensenos dykumoje ir įsikuria Darijoje.

1744 • Mohamedas al Saudas susibičiuliauja su Mohamedu al Vahabu, mokytoju, reikalaujančiu, kad Koranas būtų aiškinamas kuo tiksliau. Karys ir mokytojas bendromis jėgomis įveda griežtų bausmių žmonėms sistemą.

1802–1806 • Mohamedo al Saudo ir Mohamedo al Vahabo sūnūs, įkvėpti Korano mokymo, puola ir užima Meką ir Mediną. Juodu negailestingai išskerdžia visus vyrus Taife – gyvenvietėje kalnuose virš Mekos. Po šios pergalės didžioji dalis dabartinės Saudo Arabijos pereina į vienos valdžios rankas.

1843–1865 • Saudidai išplečia valdas į pietus, iki Omano.

1871 • Osmanai perima į savo rankas Hasos kraštą.

1876 • Gimė Sultanos senelis Abdel Azizas ibn Saudas, karalystės įkūrėjas.

1887 • Rašididai užima Rijado miestą.

1891 • Saudidų klanas bėga iš Rijado į Tuščiąjį Ketvirtį.

1893–1894 • Saudidų klanas per dykumą nusigauna į Kuveitą.

1901 • Rugsėjį dvidešimt penkerių metų Abdel Azizas su savo kariais leidžiasi iš Kuveito į Rijadą.

1902 • Sausį Abdel Azizas su savo vyrais paima Rijadą. Prasideda nauja Saudidų dinastija.

1912 • Beduinų vahabizmo doktrinos pagrindu įkuriama Ichvan (arab. brolija). Netrukus ji išauga ir tampa pagrindine Abdel Azizo ibn Saudo jėga.

1913 • Abdel Azizas susigrąžina Hasą iš Osmanų.

1915 • Abdel Azizas Al Saudas sudaro sutartį su Didžiosios Britanijos valdžia už penkis tūkstančius svarų sterlingų per mėnesį kautis su turkais.

1926 • Abdel Azizas Didžiojoje Mekos mečetėje skelbiamas Chidžazo karaliumi.

1932 • Suvienijamos Chidžazo ir Nadždo karalystės. Naujas darinys pavadinamas Saudo Arabija ir tampa dvylikta pagal dydį pasaulio valstybe.

1933 • Karaliaus Abdel Azizo vyriausias sūnus Saudas skiriamas kronprincu.

1933 • Gegužę JAV nukonkuruoja Didžiąją Britaniją ir gauna naftos paieškų Saudo Arabijoje koncesiją.

1934 • Saudo Arabija pradeda karą su Jemenu; po mėnesio skelbiama taika.

1934 • Gegužės 15 d. keršydami už karą su Jemenu, trys peiliais ginkluoti jemeniečiai puola karalių Abdel Azizą šventoje Mekos mečetėje. Vyriausias karaliaus sūnus Saudas mėgina užstoti karalių krūtine ir yra sužeidžiamas.

1938 • Kovo 20 d. Damame randama naftos.

1939 • Dėl karo Europoje nutrūksta naftos gavyba.

1944 • Naftos gavyba Karalystėje išauga iki aštuonių milijonų barelių per metus.

1945 • Vasario 14 d. JAV prezidentas Ruzveltas susitinka su karaliumi Abdel Azizu JAV karo laive „Quincy“.

1945 • Vasario 17 d. Vinstonas Čerčilis, Didžiosios Britanijos ministras pirmininkas, susitinka su karaliumi Abdel Azizu JAV karo laive „Quincy“.

1946 • Naftos gavyba Karalystėje pašoka iki šešiasdešimties milijonų barelių per metus.

1948 • Gegužės 14 d. įkuriama Izraelio valstybė.

1948 • Gegužės 14 d. kyla pirmasis Arabų–Izraelio karas.

1948 • Nepaisant įnirtingo ulemų pasipriešinimo, pradeda veikti „Mekos radijas“, pirma Karalystės radijo stotis.

1952 • Karalius Abdel Azizas uždraudžia įvežti į šalį alkoholinius gėrimus kitatikiams.

1953 • Lapkričio 9 d., sulaukęs septyniasdešimt septynerių miršta karalius Abdel Azizas, Sultanos senelis.

1953 • Lapkričio 9 d. velionio karaliaus vyriausias sūnus penkiasdešimt vienų Saudas tampa karaliumi, jo įbrolis Faisalas – kronprincu.

1960 • Saudo Arabija tampa OPEC (Naftą eksportuojančių šalių organizacijos) nare steigėja.

1958 • Kovą karalystės finansų sistemoje kyla maišatis. Kronprincas Faisalas imasi vyriausybės administracinės kontrolės.

1960 • Gruodį karalius Saudas atleidžia įbrolį nuo administracinių pareigų ir pats imasi kontroliuoti vyriausybę.

1962 • Saudo Arabijos Karalystėje panaikinama vergija. Dauguma vergų lieka gyventi su šeimomis, kurioms priklausė.

1963 • Atidaroma pirmoji mergaičių mokykla. Religinės grupuotės netveria pykčiu.

1964 • Lapkričio 3 d. karalius Saudas atsisako sosto ir išvyksta iš šalies į Beirutą. Faisalas skelbiamas karaliumi, jo įbrolis Chalidas kronprincu.

1965 • Nepaisant protestų, Rijade atidaroma pirma televizijos stotis.

1965 • Rugsėjį princas Chalidas ibn Musaidas, karaliaus Faisalo sūnėnas, žūsta vadovaudamas protestui prieš televizijos stoties atidarymą.

1967 • Birželį prasideda Šešių dienų karas tarp Izraelio ir kaimyninių arabų šalių. Saudo Arabija siunčia savo pajėgas į konfliktą.

1969 • Vasarį Graikijoje, Atėnuose, miršta nuverstas nuo sosto karalius Saudas ibn Abdulas Azizas. Tremtyje jis kasmet išleisdavo per penkiolika milijonų dolerių.

1973 • Spalio 6 d. prasideda karas tarp Izraelio ir kaimyninių arabų šalių. Saudo Arabija siunčia savo pajėgas į konfliktą.

1973 • Spalio 20 d., įsiutęs dėl Amerikos karinės pagalbos Izraeliui, karalius Faisalas skelbia Jungtinėms Amerikos Valstijoms šventąjį karą ir naftos embargą.

1975 • Kovo 25 d. karalių Faisalą nužudo jo sūnėnas princas Faisalas ibn Musaidas, brolis princo, nušauto per 1965 m. riaušes.

1975 • Kovo 25 d. kronprincas Chalidas skelbiamas karaliumi, jo įbrolis Fahdas kronprincu.

1977 • Karalius Chalidas skelbia vyriausybės įsaką, kuriuo uždraudžia moterims išeiti iš namų, nelydimoms šeimos nario vyro. Netrukus skelbiamas kitas įsakas, draudžiantis moterims vykti į užsienį mokytis. Dingstį abiem įsakams davė plačiai nuskambėjęs princesės Miša’il incidentas. Ji buvo viešai sušaudyta už tai, kad studijuodama Amerikos institute Libane susipažino su studentu tėvynainiu ir jį pamilo. Jos mylimajam nukirsta galva.

1979 • Saudo Arabija nutraukia diplomatinius santykius su Egiptu, šiam pasirašius taikos sutartį su Izraeliu.

1979 • Lapkritį užpuolama Didžioji Mekos mečetė. Protestuotojai nepatenkinti, kad šalies moterys dirba. Per ateinančius mėnesius vyriausybė, baimindamasi fundamentalistų kurstomų augančių neramumų, suvaržo moterų teises.

1980 • Saudo Arabija perima iš JAV visą ARAMCO (Arabian-American Oil Company – JAV naftos koncernas, monopolizavęs Saudo Arabijoje naftos gavybą ir gabenimą) kontrolę.

1982 • Birželį nuo širdies smūgio miršta karalius Chalidas. Karaliumi skelbiamas jo įbrolis Fahdas, kronprincu – šio įbrolis Abdula.

1987 • Saudo Arabija atkuria diplomatinius santykius su Egiptu, nutrauktus 1979 m.

1990 • Rugpjūčio 5 d. Irakas įsiveržia į Kuveitą.

1990 • Saudo Arabija pasmerkia Irako invaziją į Kuveitą. Saudo Arabijos vyriausybė prašo Jungtinių Valstijų įsikišti. Karalystės vyriausybė leidžia užsienio kariniams daliniams ir Kuveito piliečiams likti šalyje, bet išveja Jemeno ir Jordanijos piliečius, nes šių šalių vyriausybės palaiko Iraką.

1991 • Mutava su baime ir priešiškumu reaguoja į užsienio kariškių moterų buvimą šalyje. Religinės grupuotės vėl ima paraidžiui interpretuoti Koraną, auga spaudimas Saudo Arabijos vyriausybei sugriežtinti apribojimus šalyje gyvenančioms visų tautybių moterims.

1991 • Saudo Arabija įsitraukia į karą su Iraku.

1994 • Islamo atskalūnui Osamai bin Ladenui atimama Saudo Arabijos pilietybė.

1995 • Karalių Fahdą ištinka insultas. Vadovauti kasdieniams šalies reikalams patikima kronprincui Abdulai bin Abdel Azizui al Saudui.

1996 • Bomba sprogsta JAV karinėje bazėje netoli Zahrano; žūva 19 žmonių, per 300 sužeista.

1999 • Pirmą kartą šalies istorijoje dvidešimt šalies moterų dalyvauja Konsultacinės tarybos posėdyje.

2000 • Londone įsikūrusi žmogaus teisių gynimo organizacija „Amnesty International“ apibūdina elgesį su moterimis Saudo Arabijoje kaip „neatitinkantį jokių teisinių ir dorovės normų“.

2001 • Saudo Arabijos Karalystė sulaukia nepageidautino Vakarų dėmesio paaiškėjus, kad penkiolika iš devyniolikos Rugsėjo 11-osios teroro išpuolyje prieš Ameriką dalyvavusių teroristų buvo šios naftos turtingos šalies piliečiai.

2001 • Spalį pranešta, kad šeichas Chamudas bin Uklaa al Šuaibis (80 m.), karingai nusiteikęs vahabistas, paragino musulmonus pradėti džihadą prieš tuos, kurie remia JAV karo veiksmus Afganistane.

2001 • Spalį Bušo administracija praneša, kad Saudo Arabijos vyriausybė įsakė užšaldyti sąskaitas asmenų ir grupuočių, įtariamų ryšiais su terorizmu.

2002 • Sausį vieno leidinio vedamajame buvęs JAV armijos karininkas Ralphas Petersas apkaltino Saudo Arabiją esant terorizmo, pagrįsto islamo fundamentalizmu, šaltiniu. „Mes turime būti pasirengę užimti Saudo Arabijos naftos telkinius ir valdyti juos didesnei gerovei.“

2002 • Vasarį Saudo Arabijos kronprincas Abdula pateikė Artimųjų Rytų taikos planą „New York Times“ apžvalgininkui Thomasui Friedmanui. Pagal jį, be kita ko, arabų šalys pripažintų Izraelio teisę egzistuoti, jei šis pasitrauktų iš kadaise Jordanijai priklausiusių teritorijų, tarp jų iš Rytų Jeruzalės ir Vakarų kranto.

2002 • Vasarį apie 2 milijonai musulmonų susirenka Mekoje per kasmetį chadžą.

2002 • Kovą per gaisrą mergaičių mokykloje Mekoje žūsta penkiolika moksleivių, kai religinė valdžia uždraudžia gelbėjimo operaciją, nes mergaitės neužsidengusios šydais.

2002 • Balandį Jungtinės Tautos skiria 995 milijonus dolerių kompensacijų Kuveitui už Irako įsiveržimą 1990 m. Diduma sumos atiteko 1058 asmenims. Saudo Arabijai atiteko 82,6 milijono, Jordanijai 44,9 milijono dolerių.

2002 • Balandį Ghazi Algosaibis, Saudo Arabijos ambasadorius Didžiojoje Britanijoje, Saudo Arabijos dienraštyje „Al Hayat“ paskelbia poemą „Kankiniai“, liaupsinančią Ajatą Achrasą, palestinietį, susisprogdinusį per teroro aktą kovo 29 d.

2002 • Balandį prezidentas Bušas susitinka su Saudo Arabijos kronprincu Abdula. Šis jam be užuolankų pareiškia, kad JAV privalo mažiau remti Izraelį. Abdula įteikia Bušui aštuonių punktų Artimųjų Rytų taikos planą.

2002 • Balandį Saudo Arabijos valdžia uždaro fabrikus, siuvančius moterų apdarus, neatitinkančius religijos reikalavimų.

2002 • Gegužę Saudo Arabijos diplomatai nesutaria su JT Kovos su kankinimais komiteto nariais, ar plakimas rykštėmis ir galūnių amputacija pažeidžia 1984 m. Konvenciją prieš kankinimą ir kitokį žiaurų, nežmonišką ar žeminantį elgesį ir baudimą.

2002 • Birželį Maroko policija suima tris Saudo Arabijos piliečius, įtariamus planavus antpuolius prieš JAV ir Didžiosios Britanijos karo laivus Gibraltaro sąsiauryje.

2002 • Birželį prezidentas Bušas susitinka su Saudo Arabijos princu Saudu al Faisalu ir leidžia suprasti, kad paremtų Palestinos valstybės sukūrimą.

2002 • Birželį Saudo Arabija praneša pirmą kartą po Rugsėjo 11-osios sulaikiusi al Kaedos narių: suimti 11 saudoarabų, irakietis ir sudanietis, ketinę numušti JAV karinį lėktuvą, kylantį iš karinės oro bazės Karalystėje.

2002 • Birželį Johnas Venessas, „Al Bank al Saudi al Fransi“ tarnautojas, žūva per užminuoto automobilio sprogimą Rijade.

2002 • Liepą miršta princesės Sultanos pusbrolis Achmedas bin Salmanas bin Abdel Azizas (43 m.), malonaus būdo princas, laimėjęs daugybę pastarųjų dvejų metų lenktynių su Kentakio lenktynių nugalėtoju žirgu War Emblem ir geriausiu 2001 metų žirgu Point Given.

2002 • Rugpjūtį Saudo Arabijos užsienio reikalų ministras princas Saudas pareiškia, kad jo šalis aiškiai pasakė Vašingtonui, tiek viešai, tiek ir ne, kad JAV karinėms pajėgoms nebus leista naudoti Karalystės teritorijos puolimui prieš Iraką.

2002 • Rugpjūtį Saudo Arabijos princas Bandaras bin Sultanas pareiškia, kad karas su Iraku nepriimtinas ir kad šalis prie jo neprisidės.

2002 • Lapkritį Saudo Arabija pareiškia neleisianti pulti Irako iš karinių bazių jos teritorijoje ir neleisianti JAV karo lėktuvams skraidyti virš šalies, net jeigu Jungtinės Tautos sankcionuos karo veiksmus.

2002 • Gruodį Saudo Arabijos disidentai praneša, kad nauja radijo stotis „Saut al Isla“ („Reformų balsas“) pradėjo transliacijas iš Europos skatindama vykdyti šalyje reformas.

2003 • Vasarį per kasmetį chadžą Mekoje susirenka beveik du milijonai musulmonų. Kai kurie meldžiasi, kad neįvyktų JAV vadovaujamas karas prieš Iraką.

2003 • Vasarį dvidešimt keturi maldininkai negyvai sutrypiami per šėtono apmėtymo akmenimis ritualą Mekoje.

2003 • Vasarį Saudo Arabija praneša perduodanti teismui ryšiais su al Kaeda įtariamus 90 saudoarabų, dar 250 esą tiriami.

2003 • Vasarį Didžiosios Britanijos priešlėktuvinės gynybos sistemų bendrovės darbuotoją nušauna Saudas bin Ali bin Naseras, Saudo Arabijos pilietis.

2003 • Balandį Jungtinės Valstijos perkelia oro operacijų valdymo centrą iš Saudo Arabijos į Katarą.

2003 • Balandį Jungtinės Valstijos praneša išvesiančios visas kovines pajėgas iš Saudo Arabijos.

2003 • Gegužę per kelis vienu metu įvykdytus savižudžių sprogdinimus trijuose užsieniečių uždarose teritorijose Rijade žūsta 26 žmonės, tarp jų 9 JAV piliečiai.

2003 • Birželį Saudo Arabijos vidaus reikalų ministras viename interviu priskiria praėjusio mėnesio savižudžių išpuolius Rijade al Kaedos teroristų tinklui; jo ministerija įvardija 12 teroro akto dalyvių.

2003 • Birželį Achmedas Omaras Abu Ali, 22 m. JAV pilietis, suimamas Medinoje per Saudo Arabijos pareigūnų atliekamą virtinės sprogdinimų tyrimą. 2005 m. Virdžinijos valstijos teismas nuteisia jį už dalyvavimą al Kaedos veikloje. 2008 m. Federalinis apeliacinis teismas apeliaciją atmeta, bet įsako nagrinėti nuosprendį iš naujo. 2009 m. Achmedas Omaras Abu Ali nuteisiamas kalėti iki gyvos galvos už sąmokslą nužudyti prezidentą Džordžą Bušą.

2003 • Liepą Turki Naseras al Dandanis, pagrindinis įtariamasis gegužės 12-osios savižudžių sprogdinimų Rijade byloje, žūsta su trim bendrais per susišaudymą, kai policija šturmuoja jų slėptuvę.

2003 • Liepą Saudo Arabijos vyriausybė praneša, kad policija per pastarąsias keturias dienas suėmė 16 įtariamų al Kaedos teroristų ir traktoriais atkasė jų požeminį arsenalą: 20 tonų chemikalų bomboms gaminti, sprogdiklių, prieštankinių granatų ir šautuvų.

2003 • Rugpjūtį vienoje Saudo Arabijos ligoninėje kelias savaites išgulėjęs kritinės būklės miršta buvęs Ugandos diktatorius Idi Aminas, kaltinamas aštuntajame dešimtmetyje nužudęs dešimtis tūkstančių žmonių.

2003 • Rugsėjį nukirsdinamas Dhaheras bin Thameras al Šimri, marihuanos platintojas saudoarabas. Tai 41-a tokiu būdu 2003 m. šalyje įvykdyta mirties bausmė. Egzekucija vykdoma viešoje aikštėje, budelis naudojasi kardu.

2003 • Pranešama, kad rugsėjį el Haero kalėjime kilus gaisrui žuvo 94 žmonės.

2003 • Spalį Saudo Arabijos Ministrų kabinetas praneša, kad pirmi istorijoje rinkimai į vietos tarybas vyks 14 šalies savivaldybių.

2003 • Spalį šimtai protestuotojų išeina į Rijado gatves reikalaudami reformų. Tai pirmas toks didelis protestas šioje konservatyvioje karalystėje, kur demonstracijos draudžiamos.

2003 • Lapkritį mirtininkui susprogdinus automobilį Rijado gyvenamajame rajone žūsta 17, sužeidžiama daugiau kaip 120 žmonių. Pareigūnai dėl teroro akto kaltina al Kaedą.

2003 • Lapkritį per medžioklę Alžyre užpuolamas ir nušaunamas garsus Saudo Arabijos poetas Talalis al Rašidas.

2003 • Dubajuje pradeda veikti Saudo Arabijos korporacijai priklausantis televizijos naujienų kanalas „Al Arabija“.

2003 • Libija tais metais planavo slaptą operaciją siekdama nužudyti Saudo Arabijos kronprincą Abdulą – tai savo parodymais 2004 m. patvirtina du kalintys sąmokslo dalyviai.

2003 • Šv. Vincento medicinos centro Los Andžele, Kalifornijos valstijoje, gydytojai persodina inkstą Saudo Arabijos piliečiui – inksto laukiančiųjų sąraše jis buvo 52-as. Saudo Arabijos ambasada už operaciją sumokėjo 339 000 dolerių. 2005 m. ligoninė sustabdė inkstų persodinimo operacijas, kai buvo nustatyta, kad 2003 m. operacija buvo atlikta netinkamai.

2004 • Sausį prasidėjus kasmečiam chadžui Mekoje susirenka du milijonai musulmonų iš viso pasaulio.

2004 • Vasarį per šėtono apmėtymo akmenimis ritualą mirtinai sutrypiamas 251 maldininkas.

2004 • Balandį populiarią šalies televizijos laidų vedėją Ranią al Baz žiauriai sumuša vyras. Jos veidas prakirstas 13 vietų, prireikia 12 operacijų. Nukentėjusioji leido parodyti per televiziją savo nuotraukas ir pradėjo diskusiją apie smurtą, vykstantį prieš moteris Saudo Arabijoje. Vėliau Raniai nuo savo vyro teko bėgti iš Saudo Arabijos. Jai nebuvo leista pasiimti vaikų.

2004 • Gegužę Saudo Arabijos Janbu mieste teroristai atidengia šautuvų ugnį naftos perdirbimo gamykloje, priklausančioje „ABB Lummus“ bendrovei su būstine Hiustone. Žūsta mažiausiai šeši žmonės, tarp jų du amerikiečiai ir trys kiti vakariečiai, dešimtys sužeisti. Policija nušauna keturis brolius po susišaudymo, kai pasiveja automobilį, kuriuo mėgino pabėgti užpuolikai. Pasak pranešimų, jie tempėsi pririštą nuogą vieno iš nužudytųjų lavoną.

2004 • Gegužę įtariami islamo ekstremistai atidengia šautuvų ugnį dviejose naftos pramonės įmonėse Persijos įlankos krante; žūsta mažiausiai 10 žmonių, tarp jų – vienas amerikietis.

2004 • Gegužę Saudo Arabijos teroristai nušauna apsaugininkus ir įsiveržia į du kontorų pastatus Chobare. Jie paima vos ne šimtą įkaitų; Saudo Arabijos saugumo pajėgos 41 išvaduoja, bet 25 sužeidžiami, 22 žūsta, tarp jų keli amerikiečiai. Iš užpuolikų 14 paimti į nelaisvę ar nukauti, trims pavyksta pabėgti.

2004 • Birželį Rijade užpuolama BBC komanda. Operatorius airis Simonas Chambersas (36 m.) nušautas, korespondentas sužeistas.

2004 • Birželį Rijade nušaunamas JAV pilietis, dirbęs Amerikos gynybos sistemų bendrovėje.

2004 • Birželį Saudo Arabijoje pagrobiamas amerikietis. Islamistų tinklalapyje skelbiamas al Kaedos pranešimas. Jame pateikiama rudaplaukio vyro paso nuotrauka ir JAV bendrovės „Lockheed Martin“ vizitinė kortelė su Paulo M. Johnsono jaunesniojo pavarde. Islamo ekstremistai savo garaže Rijade nušauna Kennethą Scroggsą iš Naujojo Hampšyro valstijos Lakonijos miesto.

2004 • Birželį Medinoje tris dienas vyksta „nacionalinis dialogas“ apie tai, kaip būtų galima pagerinti moterų padėtį Saudo Arabijoje. Birželio 15 d. kronprincui Abdulai pateikiama 19 rekomendacijų.

2004 • Birželį Saudo Arabijos al Kaedos grupuotė grasina nužudyti įkaitą Paulą M. Johnsoną jaunesnįjį, jei per 72 valandas nebus paleisti iš kalėjimo jų bendražygiai. Vėliau teroristai praneša įkaitą nužudę ir internete paskelbia tris nuotraukas, kuriose jam nukirsta galva. Po kelių valandų Saudo Arabijos saugumo pajėgos Rijade nukauna Abdulazizą al Mokriną (31 m.), aukštą al Kaedos vadeivą, ir tris jo bendrininkus.

2004 • Birželį valdžia siūlo islamo ekstremistams ribotą amnestiją: jiems bus dovanota gyvybė, jeigu pasiduos, bet sulauks „visos valstybės rūstybės“, jei to nepadarys.

2004 • Birželį princas Najefas sako, kad užsienio piliečiams gali būti leista nešiotis šaunamąjį ginklą.

2004 • Birželį Saudo Arabijos parlamentas priima teisinius aktus, atšaukiančius įstatymą, draudžiantį mergaitėms ir moterims užsiimti kūno kultūra ir sportu. Rugpjūtį švietimo ministerija praneša neketinanti laikytis šių teisinių aktų.

2004 • Birželį per susišaudymą su saugumo pajėgomis nukaunamas Favazas al Našimis (dar žinomas kaip Turki bin Fuheidas al Muteiris), al Kaedos kovotojas. Jis dalyvavo gegužės 29-osios išpuolyje Chobare. 2006 m. al Kaedos pranešime tvirtinama, kad jis turėjęs būti dvidešimtas Rugsėjo 11-osios teroro akto Amerikoje dalyvis.

2004 • Liepą Saudo Arabijos sostinėje nukertama galva moteriai iš Šri Lankos, nužudžiusiai savo šeimininkę. Bader el Nisaa Mibari buvo pripažinta kalta nužudžiusi saudoarabę Sarą bint Mohamed al Chakyl, kai padedama bendrininko mėgino ją apiplėšti.

2004 • Liepą saugumo pajėgų kariai surengia antpuolį prieš pasislėpusį vietos al Kaedos grupuotės vadeivą. Jie nukauna du teroristus ir randa prieš mėnesį teroristų pagrobto ir nužudyto amerikiečio Paulo M. Johnsono jaunesniojo galvą.

2004 • Liepą Virdžinijos valstijos teisme Abdurachmanas Alamudis prisipažįsta kaltas pervedęs pinigus iš Libijos ir dalyvavęs sąmoksle siekiant nužudyti Saudo Arabijos princą Abdulą.

2004 • Rugpjūtį oficiali Saudo Arabijos spauda praneša, kad savivaldybių rinkimai visoje šalyje, rengiami pirmą kartą per dešimtmečius, nukeliami du mėnesius iki lapkričio.

2004 • Rugsėjį „Ikea“ bendrovei atidarius baldų saloną Džidoje mirtinai sutrypiami trys žmonės.

2004 • Rugsėjį Džidoje nušaunamas Prancūzijos pilietis.

2004 • Aukščiausioji Saudo Arabijos religinė valdžia uždraudžia naudotis mobiliaisiais telefonais su įmontuotomis vaizdo kameromis, nes jos „propaguoja nešvankybes“.

2004 • Lapkritį internete paskelbtame atvirame laiške Irako liaudžiai 26 Saudo Arabijos dvasininkai pabrėžia, kad ginkluoti irakiečių sukilėlių grupuočių išpuoliai prieš JAV karius ir jų sąjungininkus yra „teisėtas“ pasipriešinimas.

2004 • Gruodį islamo kovotojai surengia įžūlų išpuolį prie gerai saugomo JAV konsulato Džidoje. Jie apmėto sprogmenimis vartus, įsiveržia į pastato vidų. Per susišaudymą 9 žmonės žūsta, keli sužeidžiami. 2005 m. buvo nustatyta, kad du automatai AK-47, naudoti per išpuolį, priklausė Jemeno gynybos ministerijai.

2004 • Gruodį Saudo Arabija reaguodama į pranešimus, kad Tripolis planavo nužudyti karalystės kronprincą, skelbia atšaukianti savo ambasadorių Libijoje ir įsako išvykti iš šalies Libijos ambasadoriui.

2004 • Išeina Karmen bin Ladin knyga „Kita karalystės pusė. Mano gyvenimas Saudo Arabijoje“. Karmen, buvusi Osamos vyresniojo brolio Jeslamo žmona, užaugo Ženevoje.

2004 • Iki šių metų pagal Saudo Arabijos įstatymus moterys privalėjo tvarkyti reikalus per agentą vyrą.

2005 • Sausį pakistanietis ir irakietis nukirsdinami už tai, kad įvežė į šalį narkotikų.

2005 • Sausį Saudo Arabijos teisėsaugos pareigūnai praneša, kad religinis teismas nuteisė 15 saudoarabų, tarp jų moterį, iki 250 rykščių kiekvienam ir iki pusės metų kalėjimo už dalyvavimą protesto prieš monarchiją akcijoje.

2005 • Vasarį saudoarabei nukertama galva, nuteisus už anytos nužudymą. Nura bint Chalaf al Harbi buvo pripažinta kalta padegusi anytą Nurą bint Salem al Harbi, kai ši užmigo po jųdviejų kivirčo.

2005 • Vasarį rinkėjai vyrai suplūsta į balsavimo punktus Rijade dalyvauti savivaldybių rinkimuose. Pirmą kartą saudoarabai dalyvauja tarptautines normas daugiau ar mažiau atitinkančiuose rinkimuose. Moterims balsuoti draudžiama.

2005 • Kovą vyrai tūkstančiais susirenka balsuoti savivaldybių rinkimuose rytų ir pietų Saudo Arabijoje. Jie tikisi pirmą kartą prisidėti priimant sprendimus šioje absoliutinės monarchijos šalyje.

2005 • Balandį trims vyrams viešai įvykdoma mirties bausmė nukertant galvą al Džaufo mieste šalies šiaurėje. Jie 2003 m. nužudė gubernatoriaus pavaduotoją, religinio teismo teisėją ir policijos inspektorių.

2005 • Balandį prezidentas Bušas pasikviečia į savo rančą Teksase Saudo Arabijos kronprincą Abdulą. Prezidentas ieško išeities rekordiškai pašokus dujų kainoms ir paramos užtikrinant taiką Artimuosiuose Rytuose.

2005 • Gegužę nukirsdinamas pakistanietis, mėginęs įvežti į šalį heroino.

2005 • Gegužę trys reformų šalininkai nuteisiami kalėti nuo šešerių iki devynerių metų. Vienas žmogaus teisių aktyvistas jų teismą pavadina farsu.

2005 • Gegužę Ali al Dimini (al Domeini), jau daugiau kaip metai kalintis kalėjime netoli Rijado, nuteisiamas kalėti dar devynerius metus už nesantaikos kurstymą, nepaklusimą valdovams ir agitaciją prieš valdžią. 1998 m. pasirodžiusio jo romano „Pilkas debesis“ pagrindinis veikėjas – disidentas, daug metų kalintis dykumos kalėjime, kuriame už savo politines pažiūras atliko bausmę daugybė kitų.

2005 • Gegužę karalius Fahdas, valdęs šalį pastaruosius 23 metus, paguldytas į ligoninę tyrimams, kokiems – neatskleidžiama.

2005 • Rugpjūčio 1 d., sulaukęs 83-ejų, karaliaus Faisalo ligoninės ir tyrimų centre Rijade miršta karalius Fahdas. Jis suartino šalį su JAV, bet po 1995 m. ištikusio insulto buvo tik formalus karalystės vadovas. Jo įpėdiniu skiriamas įbrolis kronprincas Abdula.

2005 • Rugpjūtį naujasis karalius Abdula netikėtai žengia nuosaikų žingsnį: suteikia malonę keturiems iškiliems aktyvistams, įkalintiems už šalyje vyraujančios griežtos religinės atmosferos kritiką ir priekaištus dėl lėtai vykstančių demokratinių reformų.

2005 • Rugpjūtį valstybės tarnautojams 15 procentų didinamas atlyginimas – pirmą kartą per 22 metus.

2005 • Rugsėjį Saudo Arabijos valdžia netikėtai įsako Džidos prekybos rūmams leisti moterims balsuoti ir būti renkamoms.

2005 • Rugsėjį Rijade nukirsdinami du vyrai, pagrobę ir išžaginę moterį.

2005 • Spalį Artimuosiuose Rytuose pradedamas rodyti naujas Sirijos televizijos serialas. Jame pasakojama apie kitų šalių arabus, dirbančius Saudo Arabijoje, ir islamo ekstremistus, norinčius susprogdinti jų gyvenamuosius namus, kad patektų į dangų, kur jų laukia 72 gražios skaistuolės.

2005 • Spalį Tarptautinė migracijos organizacija skelbia: „Moterys ir merginos iš Etiopijos, atvykstančios į Libaną, Egiptą, Jemeną ir Saudo Arabiją, kenčia nuo prasto elgesio, fizinės, seksualinės ir emocinės prievartos.“ Tokia išvada padaryta apklausus 443 moteris, grįžusias iš šio regiono.

2005 • Lapkritį JAV Valstybės departamentas perduoda Kongresui septintą metinį pranešimą apie tikėjimo laisvę. Kaip šalys, varžančios tikėjimo laisvę, jame įvardijamos Saudo Arabija, Birma, Kinija, Eritrėja, Iranas, Šiaurės Korėja, Sudanas ir Vietnamas.

2005 • Lapkritį Pasaulinė prekybos organizacija priima Saudo Arabiją 149-ąja nare. Baigiasi dvylika metų trukęs derybų procesas, kurį sunkino šalies dalyvavimas Arabų lygos organizuojamame Izraelio boikote.

2005 • Lapkritį Saudo Arabijos teisėsaugos pareigūnai praneša, kad chemijos mokytojas, kaltintas tuo, kad kalbėjosi apie religiją su mokiniais, už šventvagiškas kalbas nuteistas 750 rykščių ir 40 mėnesių kalėjimo.

2005 • Lapkritį dvi moterys atverčia naują Saudo Arabijos istorijos puslapį, kai yra išrenkamos į Džidos prekybos rūmų valdybą.

2005 • Gruodį islamo šalių atstovai susirenka į dviejų dienų Islamo konferencijos organizacijos susitikimą Saudo Arabijoje. Delegatai tvirtina, kad didžiausia pasaulyje islamo organizacija turi persitvarkyti, kad galėtų spręsti naujas užduotis.

2005 • Gruodį daugiau negu 50 musulmoniškų šalių vadovai Saudo Arabijoje prižada kovoti su ekstremistine ideologija perrašydami vadovėlius, apribodami religinių įsakų galią ir užkirsdami kelią teroristinių grupuočių finansavimui.

2005 • Saudo Arabija priima įstatymą, draudžiantį valstybės tarnautojams viešai reikšti bet kokias pažiūras, prieštaraujančias oficialiai politikai.

2006 • Sausį tūkstančiai musulmonų maldininkų, skubančių atlikti simbolinį šėtono apmėtymo akmenimis ritualą, užkliūva už lagaminų. Kyla spūstis, per ją mirtinai sutrypiami 363 žmonės.

2006 • Sausį Saudo Arabija atšaukia ambasadorių iš Danijos protestuodama prieš paskelbtas spaudoje pranašo Mahometo karikatūras. Protesto akcijos visame musulmonų pasaulyje nesiliauja ištisas savaites, per jas žūsta dešimtys žmonių.

2006 • Vasarį praėjus penkiems mėnesiams po dvylikos Pranašo karikatūrų išspausdinimo, pabrėždamas tai, ką pavadino „savicenzūra“, Danijos laikraštis „Jyllands-Posten“ išspausdina viso puslapio atsiprašymą Saudo Arabijos korporacijai priklausančiame laikraštyje, platinamame visame arabų pasaulyje.

2006 • Vasarį savižudžiai sprogmenų prikrautais automobiliais mėgina pulti Abkaiko naftos perdirbimo įmonę, gaminančią apie du trečdalius Saudo Arabijos naftos produktų, bet nesėkmingai: apsaugininkai atidengia ugnį ir automobilius susprogdina.

2006 • Kovą Saudo Arabijoje apsilankęs Prancūzijos prezidentas Žakas Širakas ragina rodyti daugiau pakantumo ir pagarbos, kai prieš mėnesį paskelbtos pranašo Mahometo karikatūros sukėlė protesto bangą visame pasaulyje.

2006 • Balandį Danijos bendrovės „Arla“ sūriai ir sviestas vėl grįžta ant Saudo Arabijos parduotuvių lentynų, kai islamo grupuotė atšaukia bendrovės boikotą, pradėtą spaudoje pasirodžius Pranašo karikatūroms.

2006 • Balandį karalius Abdula išleidžia įsaką sumažinti benzino kainas šalyje maždaug ketvirtadaliu. Kaina sumažėja maždaug 16 JAV centų už litrą.

2006 • Balandį Saudo Arabija sukelia didžiulį pasipiktinimą pranešusi planus pastatyti elektros užtvarą palei visą 900 km sieną su Iraku.

2006 • Gegužę Kubos, Saudo Arabijos, Kinijos ir Rusijos atstovai priimami į JT Žmogaus teisių tarybą, nors šiose šalyse žmogaus teisių padėtis prasta. Dvi žmogaus teisių negerbiančios šalys, Iranas ir Venesuela, vietų Taryboje negauna.

2006 • Gegužę Saudo Arabijos laikraščiai praneša, kad karalius Abdula liepė laikraščių redaktoriams liautis spausdinus moterų nuotraukas, nes jos gali išvesti jaunuolius iš doros kelio.

2006 • Birželį trys Guantanamo kaliniai, du iš Saudo Arabijos ir vienas iš Jemeno, pasikaria kilpomis iš paklodžių ir drabužių. Dėl to dar labiau imama smerkti šią izoliuotą stovyklą, kur šimtai vyrų daugybę metų laikomi uždaryti nepateikiant jokių kaltinimų.

2006 • Rugsėjį Saudo Arabijos religinė policija išleidžia įsaką, draudžiantį Džidoje ir Mekoje prekiauti šunimis ir katėmis, nes laiko juos Vakarų įtakos padariniu.

2006 • Rugsėjį 15 000 studentų iš Saudo Arabijos pradeda studijas JAV universitetuose pagal naują švietimo mainų programą, kurią pasirašant tarpininkauja prezidentas Bušas ir karalius Abdula.

2006 • Spalį Saudo Arabijos valstybinė naujienų agentūra praneša, kad karalius suteikia naujų įgaliojimų savo broliams ir pusbroliams iš pagrindų keisdamas tvarką, kuria Karalystė renka būsimuosius monarchus. Spėjama, kad šitaip jis mėgina sumažinti įtampą, susidariusią kovoje dėl valdžios.

2006 • Spalį šiitų ir sunitų vadovai susitinka Mekoje, siekdami padaryti galą kraujo praliejimui religiniu pagrindu, ir išleidžia kelis įsakus, uždraudžiančius smurtą tarp šių dviejų islamo atšakų Irake.

2006 • Gruodį Saudo Arabijoje nukirsdinamas Pakistano pilietis ir jo dukra, įvežę į šalį heroino. 2005 m. mirties bausmė šiuo būdu šalyje įvykdyta 83, 2004 – 35 asmenims.

2006 • Gruodį naftos turtingos Persijos įlankos arabų šalys sutaria svarstyti sumanymą pradėti branduolinės energijos naudojimo taikiems tikslams programą. Persijos įlankos arabų šalių bendradarbiavimo tarybą sudaro šeši nariai: Saudo Arabija, Kuveitas, Jungtiniai Arabų Emyratai, Kataras, Bahreinas ir Omanas.

2006 • Gruodį per 30 iškilių islamo dvasininkų iš Saudo Arabijos paragina sunitus visuose Artimuosiuose Rytuose paremti savo brolius Irake kovoje su šiitais ir giria sukilėlius.

2006 • Gruodį beveik trys milijonai musulmonų iš viso pasaulio patraukia per dykumos slėnį prie Mekos pirmą kasmečio chadžo dieną.

2007 • Sausį Džamalis Chalifa, Saudo Arabijos pilietis, vedęs Osamos bin Ladeno seserį, nužudomas per ginkluotą apiplėšimą savo namuose Madagaskaro kaime.

2007 • Vasarį Saudo Arabijos teisėjas 20 užsieniečių nubaudžia rykštėmis ir keliais mėnesiais kalėjimo už dalyvavavimą vakarėlyje, kuriame buvo vartojami alkoholiniai gėrimai ir vyrai šoko su moterimis.

2007 • Vasarį viena JAV žmogaus teisių stebėjimo organizacija, neseniai nusiuntusi komandą į Saudo Arabiją tirti pažeidimų, naujame pranešime konstatuoja, kad Karalystėje moterys yra engiamos, tūkstančiai žmonių laikomi kalėjimuose nepateikus jokių kaltinimų, o vaikams skiriama mirties bausmė.

2007 • Vasarį Saudo Arabijos teismas įsako aikštėje viešai paguldyti lavonus keturių šrilankiečių, nukirsdintų už ginkluotą apiplėšimą.

2007 • Vasarį septyni saudoarabai, paleisti iš Guantanamo kalėjimo, grįžta į tėvynę, bet juos sulaiko saugumiečiai įsitikinti, ar jie neturi ryšių su teroristais.

2007 • Vasarį trys Saudo Arabijoje gyvenantys prancūzai nušauti šalikelėje dykumų kelio, vedančio į Mediną, teritorijoje, į kurią kito tikėjimo asmenys neįleidžiami. Netrukus nuo žaizdų mirė ketvirtas.

2007 • Vasarį suimti dešimt intelektualų, pasirašiusių peticiją, kurioje mandagiai iškėlė mintį, kad Karalystei laikas susimąstyti, ar neperėjus prie konstitucinės monarchijos.

2007 • Balandį Saudo Arabijos Vidaus reikalų ministerija praneša, kad policija sulaikė 172 islamo ekstremistus; kai kurie jų užsienyje mokėsi pilotuoti lėktuvus, kad galėtų bombarduoti šalies naftos telkinius. Pasak spaudos atstovo, sąmokslininkams tebuvo likę „susitarti, kada pradėti veikti“. Per operaciją konfiskuota 32,4 milijono dolerių. Tai buvo bene skaudžiausias smūgis, suduotas šalies teroristų grupuotei per visą jos istoriją.

2007 • Gegužę po ilgos ligos miršta princesės Sultanos dėdė 65 metų princas Abdel Madžidas bin Abdel Azizas, Mekos gubernatorius.

2007 • Nukirsdinama etiopė, nuteista už tai, kad per kivirčą užmušė egiptietį. Tai antra moteris, kuriai tais metais įvykdyta mirties bausmė. Paskutinį kartą tokia bausmė dviem moterims buvo įvykdyta 2005-aisiais.

2007 • Birželį Britanijos žiniasklaida praneša, kad Saudo Arabijos princas Bandaras bin Sultanas pasisavino apie 2 milijardus dolerių, slapčiomis gautų iš 80 milijardų vertės ginklų pirkimo sandorio tarp Didžiosios Britanijos ir Saudo Arabijos, pasirašyto dar 1985 m.

2007 • Birželį Saudo Arabijos teisėjas atideda teismą trijų religinės policijos pareigūnų, įtariamų nužudžius vyrą, suimtą už tai, kad pasirodė viešumoje su moterimi, kuri nebuvo jo giminaitė.

2007 • Liepą JAV paleidžia iš Guantanamo 16 saudoarabų ir parskraidina juos į tėvynę. Čia jie sulaikomi ištirti dėl galimų ryšių su teroristais.

2007 • Rugpjūtį valdžia uždraudžia platinti šalyje įtakingą arabų pasaulyje laikraštį „Al Hayat“, praėjus vos kelioms dienoms po pranešimo, kad saudoarabas buvo vienos al Kaedos priedangos grupuotės Irake centrinė figūra.

2007 • Spalį pirmoji ponia Lora Buš padeda atidaryti Saudo Arabijoje krūtų skenavimo kabinetą. Bendra JAV ir Saudo Arabijos programa skirta skleisti žinioms apie krūtų vėžį Karalystėje, kur gydytojams sunkiai sekasi įveikti tabu, susijusius su šia liga.

2007 • Spalį Saudo Arabijos karalius Abdula Londone prašmatniai priimamas karalienės Elžbietos II. Pradedant oficialų vizitą jį pasitinka protesto akcijos, laikraščiai spausdina straipsnius piktomis antraštėmis, nes karalius prikišo Britanijai nesėkmingai kovojant su terorizmu. Organizacija „Policy Exchange“, nepriklausoma specialistų komisija, pareiškia, kad su Saudo Arabijos vyriausybe susijusios institucijos platina Britanijos mečetėse ir islamo centruose ekstremistinę literatūrą.

2007 • Lapkritį popiežius Benediktas XVI išreiškia susirūpinimą dėl suvaržymų krikščionims išpažinti tikėjimą Saudo Arabijoje per pirmą istorijoje pontifiko ir valdančio karaliaus susitikimą.

2007 • Lapkritį Rijade nukirsdinamas Saudo Arabijos pilietis Chalafas al Anzi, pagrobęs ir išžaginęs paauglę.

2007 • Šįmet iki lapkričio Saudo Arabijoje nukirsdintas 131 žmogus, pernai – 38, 2005-aisiais – 83.

2007 • Lapkritį bendrovė „Airbus“ praneša pagal užsakymą gaminanti dvigubo denio lėktuvą A380 princesės Sultanos pusbroliui princui Alvalidui bin Talalui. Jis kainuos per 320 milijonų dolerių.

2007 • Lapkritį Saudo Arabijos teismas sukelia viso pasaulio moterų pasipiktinimą, kai nuteisia devyniolikmetę grupinio išprievartavimo auką pusei metų kalėjimo ir 200 rykščių, beveik dvigubai padidindamas pradinę bausmę už tai, kad automobilyje buvo su vyru, ne savo giminaičiu. Teismas maždaug du kartus sugriežtino bausmes septyniems žagintojams: dabar jie turės kalėti nuo dvejų iki devynerių metų. Be to, teismas uždraudė advokatui merginą ginti, atėmė iš jo licenciją ir įteikė šaukimą į drausmės bylos nagrinėjimo posėdį.

2007 • Gruodį milijonai musulmonų iš viso pasaulio susirenka Mekoje į kasmetį chadžą. Saudo Arabijos Vidaus reikalų ministerija praneša ėmusis griežtų saugumo priemonių.

2007 • Gruodį karalius suteikia malonę grupinio išprievartavimo aukai, nuteistai pusei metų kalėjimo ir 200 rykščių už tai, kad automobilyje buvo su vyru, ne savo giminaičiu, nes byla sukėlė Saudo Arabijos svarbiausio sąjungininko Jungtinių Valstijų kritiką – jos Karalystė sulaukdavo itin retai.

2007 • Saudo Arabijos gyventojų skaičius viršijo 24 milijonus. Šalis per metus importavo maisto už 6 milijardus dolerių.

2008 • Sausį nukirsdinama tarnaitė iš Indonezijos, nužudžiusi savo šeimininkę Asiro gubernijoje šalies pietuose. Pasak Vidaus reikalų ministerijos pranešimo, tarnaitė pagalve uždusino darbdavę Aišą al Machaled ir pavogė jos brangenybes.

2008 • Sausį dienraštis „Al Watan“, laikomas artimu šalies valdžiai, praneša, kad Vidaus reikalų ministerija išplatino viešbučiams aplinkraštį, leisdama apnakvindinti moteris be palydovo su sąlyga, kad informacija apie jas bus nusiųsta vietos policijos nuovadai.

2008 • Vasarį įtakinga žmogaus teisių gynimo organizacija kreipiasi į Saudo Arabijos karalių Abdulą prašydama nebausti mirtimi moters, apkaltintos raganavimu ir antgamtiniais veiksmais.

2008 • Balandį nukirsdinami du nigeriečiai, nuteisti už tai, kad įvežė į šalį kokaino. Pasak „Associated Press“, per tris metų mėnesius mirtimi nubausti 42 asmenys.

2008 • Gegužę kvartetas iš Vokietijos pirmą kartą surengia Europos klasikinės muzikos koncertą mišriai auditorijai; ją daugiausia sudaro atvykėliai iš kitų šalių.

2008 • Gegužę suimamas Karaliaus Saudo universiteto Rijade politologijos dėstytojas Matrukas al Falechas. Žmogaus teisių gynimo organizacija praneša, kad dėstytojas viešai kritikavo sąlygas kalėjime, kuriame atlieka bausmę kiti du žmogaus teisių aktyvistai. Falechas buvo paleistas 2009 m. sausį.

2008 • Gegužę už ginkluotą apiplėšimą ir moters išžaginimą nukirsdinamas saudoarabas. Tai 55-a tokiu būdu įvykdyta mirties bausmė šiais metais.

2008 • Birželį religinė policija suima 21 įtariamą homoseksualą ir konfiskuoja daug alkoholio per didelį jaunų žmonių susibūrimą poilsio namuose Katife.

2008 • Liepą žmogaus teisių gynimo organizacija tvirtina, kad su tarnaitėmis Saudo Arabijoje elgiamasi taip blogai, kad jų gyvenimo sąlygos kartais prilygsta vergijai. Jos lytiškai prievartaujamos, plakamos rykštėmis nepagrįstai apkaltinus vagystėmis ar raganavimu.

2008 • Liepą religinė islamo policija uždraudžia prekiauti šunimis bei katėmis ir vedžioti juos viešumoje, nes „vis dažniau vyrai naudoja kates ir šunis moterims užkabinėti ir lįsti prie šeimų“ ir „pažeidinėja tinkamo elgesio viešose aikštėse ir prekybos centruose taisykles“.

2008 • Rugsėjį šeichas Salechas al Lihedanas (79 m.), šalies aukščiausias teisėsaugos pareigūnas, išleidžia religinį įsaką, kuriame sakoma, kad leidžiama žudyti savininkus palydovinių televizijos tinklų, rodančių amoralius dalykus. Rugsėjo 14 d. jis kiek pataiso savo nuostatą: amoralius dalykus rodančių tinklų savininkai turi būti patraukti baudžiamojon atsakomybėn ir pasmerkiami myriop, jei kitos bausmės jų nesulaiko.

2008 • Lapkritį būrelis Saudo Arabijos aktyvistų pradėjo šalyje neįprastą viešą bado streiką, reikalaudami teisinės reformos ir norėdami atkreipti visuomenės dėmesį į vienuolika politinių reformų šalininkų, laikomų suimtų be teismo.

2008 • Gruodį beveik trys milijonai maldininkų iš viso pasaulio susirenka Mekoje prieš prasidedant kasmečiam chadžui.

2008 • Gruodį Europos Komisija ką tik įsteigtą Chaillot premiją, skirtą žmogaus teisių gynimui Persijos įlankos arabų šalių bendradarbiavimo tarybos šalyse skatinti, įteikia Saudo Arabijos „Al Nahda moterų draugijai“ – labdaros organizacijai, padedančiai išsiskyrusioms ir skurstančioms moterims.

2009 • Sausį princesė Sultana įsiunta, kai pacituojami viršiausio Saudo Arabijos dvasininko žodžiai, esą dešimties metų mergaitėms leistina tekėti, o manantieji, kad jos tam dar per mažos, daro joms skriaudą.

2009 • Sausį princesės Sultanos pusbrolis princas Alvalidas bin Talalas praneša, kad jo konglomeratas „Kingdom Holding Co.“ 2008 m. patyrė maždaug 7,9 milijardo dolerių nuostolių.

2009 • Vasarį akivaizdžiai siekdamas reformuoti dvasininkiją, karalius Abdula (86 m.) atleidžia baisiosios religinės policijos vadovą ir kompromisų nepripažįstantį dvasininką, pernai išleidusį įsaką, kuriuo leido žudyti savininkus palydovinių televizijos tinklų, rodančių amoralius dalykus. Be to, karalius Abdula nepaprastai nudžiugina Saudo Arabijos moteris paskirdamas Nurą al Fajez moterų švietimo ministro pavaduotoja. Tai pirma moteris šalyje, gavusi tokias aukštas pareigas kurioje nors ministerijoje.

2009 • Kovą Chamisa Savadi, 75 metų našlė, nuteisiama 40 rykščių ir keturiems mėnesiams kalėjimo už tai, kad bendravo su dviem jaunuoliais, kurie nebuvo artimi jos giminaičiai. Dėl šios bylos kritikos vėl sulaukia ultrakonservatyvi religinė policija ir teisėsauga.

2009 • Kovą smarki smėlio audra užkloja Rijadą storu geltonų dulkių sluoksniu.

2009 • Kovą būrelis Saudo Arabijos dvasininkų ragina naująjį šalies informacijos ministrą uždrausti moterims pasirodyti televizijoje ar skelbti jų nuotraukas laikraščiuose ir žurnaluose, aiškiai parodydami nepalankiai žiūrintys į mėginimus liberalizuoti šalį.

2009 • Kovą karalius Abdula paskiria savo įbrolį princą Najefą (75 m.) antruoju premjero pavaduotoju. Princas Najefas garsėja konservatyviomis pažiūromis.

2009 • Balandį nukirsdinami trys pakistaniečiai už tėvynainio nužudymą ir jo juvelyrinių dirbinių parduotuvės apiplėšimą. Taigi Karalystėje šiais metais mirties bausmė įvykdyta jau 20 asmenų.

2009 • Balandį galva nukirsta saudoarabui, apkaltintam išžaginimu ir apiplėšimu. Jis tampa 22-uoju. Vidaus reikalų ministerijos pranešime sakoma, kad nusikaltimus jis padarė apsvaigęs nuo alkoholio.

2009 • Balandį advokatas praneša, kad aštuonerių metų mergaitė išsiskyrė su pusamžiu vyru, už kurio tėvas privertė ją pernai ištekėti. Jaunikis už nuotaką sumokėjo apie 13 000 dolerių. Saudo Arabija sulaukia vis daugiau kritikos tiek šalies viduje, tiek užsienyje dėl to, kad leidžia vaikų santuokas. Jungtinės Amerikos Valstijos, artima konservatyviosios musulmoniškos Karalystės sąjungininkė, vaikų santuokas pavadino „akivaizdžiu ir nepriimtinu“ žmogaus teisių pažeidimu.

2009 • Gegužę nukirsdinamas ir nukryžiuojamas vyras, žiauriai nužudęs vienuolikmetį berniuką ir jo tėvą.

2009 • Birželį per chadžą dingsta Irano branduolinės fizikos specialistas Šachramas Amiris. Spalį Irano užsienio reikalų ministras Manučeras Motakis pareiškia: „Mes laikome Saudo Arabiją atsakingą dėl to, kas atsitiko Šachramui Amiriui, ir manome, kad JAV dalyvavo jį suimant.“

2009 • Birželį Rijade po daugiau nei 30 metų, kai valdžia pradėjo uždarinėti kino teatrus, valdiškame kultūros centre parodomas Saudo Arabijos filmas „Menahi“. Moterys nebuvo įleistos, tik vyrai ir vaikai, tarp jų ne vyresnės kaip 10 metų mergaitės.

2009 • Liepą saudoarabas Mazenas Abdul-Džavadas (32 m.) pasirodo Libane įsikūrusios LBC palydovinės televizijos stoties laidoje „Stora raudona linija“ ir šokiruoja saudoarabus atvirai papasakodamas savo sekso nuotykius. Per 200 žiūrovų netrukus paduoda skundus prieš Abdul-Džavadą, žiniasklaidos pramintą „seksualiniu pagyrūnu“; daug saudoarabų tvirtina, kad jis turi būti griežtai nubaustas. Liepos 31 d. Abdul-Džavadas sulaikomas apklausai. Netrukus uždaromas LBC filialas Džidoje.

2009 • Liepą „Amnesty International“ praneša, kad Saudo Arabijoje slapčia kalinami daugiau negu 3000 asmenų ir kad siekiant išgauti prisipažinimus iš įtariamų teroristų po Rugsėjo 11-osios išpuolių naudojami kankinimai.

2009 • Liepą arabų šalių sveikatos apsaugos ministrai siekdami užkirsti kelią kiaulių gripo plitimui nusprendė neleisti dalyvauti chadže vaikams, senyviems ir lėtinėmis ligomis sergantiems žmonėms.

2009 • Rugpjūčio 9 d. Italijos spauda praneša, kad prieš kelias dienas plėšikai pagrobė brangenybių ir pinigų (bendras nuostolis 11 milijonų eurų) iš princesės Sultanos viešbučio kambario. Vagystė įvyko Sardinijoje, todėl kyla diplomatinis incidentas. Rugsėjo 15 d. Sardinijos policija praneša didumą brangenybių suradusi.

2009 • Rugpjūtį Džidoje savižudis susisprogdina mėgindamas nužudyti vidaus reikalų ministro padėjėją princą Mohamedą bin Najefą žmonių minioje per šventą musulmonų mėnesį ramadaną. Najefas lengvai sužeidžiamas.

2009 • Rugsėjį prie Džidos atidaromas daug milijardų dolerių kainavęs mišrus universitetas. Karaliaus Abdulos mokslo ir technikos universitetas (KAUST) gali pasigirti moderniausiomis laboratorijomis, 14-u pagal greitį superkompiuteriu pasaulyje ir tuo, kad šiai aukštajai mokyklai išlaikyti skiriama tiek lėšų, kiek beveik jokiai kitai. Tuo metu universiteto sąrašuose buvo 817 studentų iš 61 šalies, 314 iš jų pradėjo lankyti paskaitas tą mėnesį.

2009 • Saudo Arabijos teismas nuteisia Mazeną Abdul-Džavadą už tai, kad televizijos laidoje gyrėsi savo sekso nuotykiais, penkeriems metams kalėjimo ir 1000 rykščių. Libano palydovinės televizijos stoties LBC laida papiktino konservatyvius žiūrovus Saudo Arabijoje, kur viešai retai kalbama apie tokius dalykus.

2009 • Spalį Saudo Arabijos teismas už dalyvavimą toje pačioje televizijos laidoje nuteisia žurnalistę 60 rykščių. Manoma, kad 22 metų Rozana al Jami buvo pirma Saudo Arabijos žurnalistė, kuriai buvo skirta tokia bausmė. Be Abdul-Džavado, trys kiti vyrai, pasirodę laidoje „Stora raudona linija“, taip pat buvo nuteisti, kad viešai kalbėjo apie seksą. Kiekvienam buvo skirta dveji metai kalėjimo ir 300 rykščių. Karalius Abdula atleido žurnalistę nuo bausmės. Tai antras kartas pastaraisiais metais, kai monarchas suteikia malonę moteriai plataus atgarsio sulaukusioje byloje. Jis įsako al Jami ir kitos žurnalistės, nėščios moters, dalyvavusios kuriant laidą, bylą svarstyti ministerijos komisijai.

2009 • Spalį bin Ladenų šeima plačiai nušviečiama knygoje „Esu bin Ladeno sūnus“. Jos autorė amerikiečių rašytoja Jean Sasson apklausė Osamos ketvirtąjį sūnų Omarą bin Ladeną ir pirmąją žmoną Nadžvą bin Laden. 2009 m. gruodį Omaras bin Ladenas atskleidžia, kad beveik visi vaikai, buvę su tėvu Afganistane, 2001 m. prasidėjus JAV vadovaujamai invazijai į šią šalį, pabėgo į Iraną ir tebegyvena ten kartu aptvertoje teritorijoje, saugomoje iraniečių.

2009 • Lapkritį Saudo Arabijoje aiškiaregys libanietis Ali Sibatas (49 m.), skelbęs pranašystes per palydovinę televiziją iš savo namų Beirute, nuteisiamas myriop už raganavimą. Religinė policija buvo suėmusi jį Medinoje per chadžą 2008 metais. 2010 m. Saudo Arabijos valdžia paskelbia, kad Sibatas nebus nukirsdintas. Trijų teisėjų kolegija nusprendžia trūkstant įrodymų, jog Sibatas savo veiksmais pakenkė kitiems, įsako bylą nagrinėti iš naujo Medinos teisme, rekomenduoja bausmę sušvelninti ir Sibatą deportuoti.

2009 • Lapkritį į šventąsias vietas traukiant pustrečio milijono musulmonų reta smarki liūtis permerkia maldininkus ir užlieja kelią į Meką sutrikdydama kasmetį chadžą. Prie baimės dėl kiaulių gripo plitimo prisideda rūpesčiai dėl liūties keliamų pavojų. Mažiausiai 106 žmonės žūsta dėl liūties, dauguma Džidoje – ten vandeniui užliejus gatves sugriuvo nemažai namų ir susikaupė purvo nuošliaužų, taip pat palei pagrindinį kelią į Meką.

2010 • Lapkritį ir gruodį karalius Abdula trims mėnesiams išvyksta iš šalies gydytis nuo neatskleidžiamos ligos. Kalbos sukasi apie tai, kam atiteks sostas, jeigu jis mirs. Karalius lieka gyvas, bet jo sveikata silpsta.

Priedas C: Faktai apie Saudo Arabiją

Bendra informacija

VALSTYBĖS GALVA: Jo didenybė karalius Abdula ibn Abdel Azizas al Saudas

OFICIALUS TITULAS: Dviejų šventųjų mečečių saugotojas

PLOTAS: 2,24 mln. km2

GYVENTOJŲ SKAIČIUS: (apskaičiuotas) 22 024 505

SVARBIAUSIEJI MIESTAI:

Rijadas – sostinė

Džida – uostamiestis

Meka – švenčiausias islamo miestas, musulmonai melsdamiesi pasisuka veidu į jį

Medina – miestas, kuriame palaidotas pranašas Mahometas

Taifas – šalies vasaros sostinė ir kurortas

Damamas – uostamiestis ir prekybos centras

Zahranas – naftos pramonės centras

Al Chobaras – prekybos centras

Janbu – gamtinių dujų transportavimo terminalas

Chailis – prekybos centras

Džubailas – pramonės centras

Ras Tenūra – naftos perdirbimo centras

Hufufas – pagrindinis Al Hasos oazės miestas

RELIGIJA: Islamas

VALSTYBINĖS ŠVENTĖS:

Eid al Fitr – penkios dienos

Eid al Adha – aštuonios dienos

TRUMPA ISTORIJA

Saudo Arabija yra valstybė genčių, kurių šaknys siekia ankstyviausias Arabijos pusiasalio civilizacijas. Šių dienų saudoarabų protėviai gyveno šalia svarbių senovinių prekybos kelių; didumą pajamų jie gaudavo apiplėšinėdami. Teritorijas pasidalijusias, nepriklausomų vadų valdomas gentis septintame amžiuje suvienijo islamas – pranašo Mahometo vadovaujama religija. Pranašas mirė šešiasdešimt trejų. Iki to laiko beveik visas Arabijos pusiasalis buvo musulmoniškas.

Šių dienų Saudo Arabijos valdovų protėviai devynioliktame amžiuje viešpatavo bemaž visame Arabijos pusiasalyje. Turkams atėmus didžiąją Saudo Arabijos teritorijos dalį ir išvijus juos iš Rijado, susirado prieglobstį Kuveite. Karalius Abdel Azizas al Saudas, dabartinio karaliaus tėvas, grįžo į Rijadą ir kovėsi siekdamas atgauti savo šalį.

Jam tai pavyko ir 1932-aisiais jis įkūrė šiuolaikinę Saudo Arabiją. Po šešerių metų šalyje buvo rasta naftos. Saudo Arabija ėmė sparčiai klestėti ir tapo viena turtingiausių ir įtakingiausių pasaulio šalių.

GEOGRAFIJA

2,24 mln. km2 ploto Saudo Arabija yra trigubai mažesnė už JAV, bet prilygsta Vakarų Europai.

Saudo Arabija yra trijų žemynų – Afrikos, Azijos ir Europos – sankirtoje. Šalis driekiasi nuo Raudonosios jūros vakaruose iki Persų įlankos rytuose. Ribojasi su Jordanija, Iraku ir Kuveitu šiaurėje, Jemenu ir Kataru pietuose, Jungtiniais Arabų Emyratais, Kataru ir Bahreinu rytuose.

Saudo Arabijoje, atšiauriame dykumų krašte, kur nėra nė vienos upės ir teka vos vienas kitas neišdžiūvantis upelis, plyti didžiausia pasaulyje Rub al Chalio dykuma (Tuščiasis ketvirtis). Kalnų grandinės Asiro provincijoje iškyla iki daugiau negu trijų kilometrų aukščio.

KALENDORIUS

Saudo Arabija naudoja islamo kalendorių, kurio pagrindą sudaro mėnulio metai (mūsų naudojamas Grigaliaus kalendorius pagrįstas saulės metais).

Mėnuo pagal mėnulio kalendorių – laiko tarpas tarp dviejų jaunačių. Metai pagal mėnulio kalendorių susideda iš dvylikos mėnesių, bet yra vienuolika dienų trumpesni už metus pagal saulės kalendorių, todėl švenčių dienos pamažėle pasislenka.

Mėnulio kalendoriaus pradžia – 622 m., kai Pranašas iš Mekos bėgo į Mediną (šis įvykis vadinamas hidžra). Šventa diena musulmonams – penktadienis. Darbo savaitė Saudo Arabijoje prasideda šeštadienį ir baigiasi ketvirtadienį.

ŪKIS

Daugiau kaip ketvirtis žinomos pasaulio naftos glūdi po Saudo Arabijos smėlynais.

1933 m. Kalifornijos „Standard Oil Company“ gauna teisę žvalgyti naftą Saudo Arabijoje. Po penkerių metų naftos randama Damamo gręžinyje Nr. 7 – iš jo dar ir šiandien išgaunamas juodasis auksas. Dar po šešerių metų įsteigiama ARAMCO (Arabian-American Oil Company), gavusi teisę tęsti naftos paieškas šalyje. 1980 m. Saudo Arabijos vyriausybė ARAMCO nacionalizuoja.

Naftos nešami turtai užtikrino Karalystės piliečiams prabangią gyvenseną, kokia gali pasigirti retas kitoje šalyje. Mokslas šalyje nemokamas, paskolos beprocentės, tad dauguma saudoarabų klesti. Visi šalies piliečiai ir atvykstantys musulmonų maldininkai gauna nemokamą medicininę pagalbą. Valdžia remia saudoarabus invalidumo ir mirties atveju, moka pensijas. Galima sakyti, kad šalis – įspūdinga socialistinė valstybė. Ekonomikos požiūriu Saudo Arabija virto šiuolaikine pažangių technologijų šalimi.

PINIGAI

Saudo Arabijos pagrindinis piniginis vienetas – Saudo rialas. Jį sudaro 100 halalų. Rialai leidžiami įvairių nominalų banknotais ir monetomis. Rialo kursas dolerio atžvilgiu – 3,745.

GYVENTOJAI

Saudo Arabijoje yra apie 22 milijonai gyventojų. Visi saudoarabai yra musulmonai, 95 procentai jų – sunitai, 5 – šiitai. Šiitai iš sunitų valdžios patiria didžiulę diskriminaciją ir daug skriaudų, nes šioms dviem islamo tikėjimo atšakoms priklausantys musulmonai vieni kitais labai nepasitiki ir jaučia abipusę antipatiją.

OFICIALI KALBA

Oficiali Karalystės kalba – arabų. Prekybos ir verslo tikslais vartojama anglų kalba.

ĮSTATYMAI IR VALDYMAS

Saudo Arabija yra islamo valstybė, įstatymai yra pagrįsti šariatu – islamo teise, paimta iš Korano puslapių, ir sunomis – pranašo Mahometo nurodytomis islamiškos gyvensenos tradicijomis. Koranas yra šalies konstitucija, suteikianti pagrindą teisiniams sprendimams.

Vykdomąją ir įstatymų leidimo galią turi karalius ir Ministrų taryba. Jų sprendimai pagrįsti šariatu. Visos ministerijos ir valdžios institucijos yra atskaitingos karaliui.

RELIGIJA

Saudo Arabijoje gimė islamas, viena iš trijų monoteistinių religijų. Musulmonai tiki vieną Dievą ir kad jo pranašas yra Mahometas. Saudo Arabija, kaip svarbiausioji islamo šalis, užima ypatingą vietą musulmonų pasaulyje. Kasmet milijonai musulmonų maldininkų atlieka kelionę į Meką Saudo Arabijoje pagerbti Dievo. Todėl Saudo Arabija yra viena iš labiausiai tradicijas gerbiančių musulmoniškų šalių, o jos piliečiai laikosi griežto Korano aiškinimo.

Musulmonui privalu laikytis penkių dalykų, vadinamų islamo kertiniais akmenimis. Tai: 1) Išpažinti tikėjimą: „Nėra kito Dievo, išskyrus Alachą, ir Mahometas yra Jo pranašas.“ 2) Musulmonas privalo melstis penkis kartus per dieną, pasisukęs veidu į Meką. 3) Musulmonas privalo aukoti nustatytą savo pajamų dalį, vadinamą zakah, vargšams. 4) Ketvirtą hidžros kalendoriaus mėnesį (ramadaną) musulmonas privalo pasninkauti. Tuo metu musulmonas privalo nevalgyti ir negerti nuo saulėtekio iki saulėlydžio. 5) Bent kartą gyvenime musulmonas privalo atlikti chadžą – šventąją kelionę (jei turi pakankamai pinigų).

Jean Sasson

PRINCESĖ: VISA TIES APIE GYVENIMĄ

PO SKRAISTE SAUDO ARABIJOJE

„Princesė: visa tiesa apie gyvenimą po skraiste Saudo Arabijoje“ pripažinta viena iš 500 geriausių moterų parašytų knygų.

Sultana – Saudo Arabijos princesė, gimusi pasakiškai turtingoje šeimoje. Ji turi ketverius rūmus trijuose žemynuose, asmeninį reaktyvinį lėktuvą, puikuojasi žibančiais deimantais ir dizainerių siūtomis suknelėmis. Tačiau iš tikrųjų ji gyvena paauksuotame narvelyje. Ji neturi jokios laisvės, negali valdyti savo gyvenimo ir yra vertinama tik kaip moteris, galinti gimdyti sūnus. Paslėpta po grindis siekiančiu juodu šydu, ji gyvena kalėjime, o jo prižiūrėtojai – jos vyras, sūnus ir jos tėvynė. Sultana – Saudo Arabijos karališkosios šeimos, artimai susijusios su karaliumi, narė. Savo dukterų labui ji nusprendžia rizikuoti ir atvirai papasakoti, kaip gyvena įvairių visuomenės sluoksnių moterys jos šalyje. Ji turi slėpti savo tapatybę, nes bijo, kad jos tėvynę valdantys dvasininkai reikalaus nubausti ją mirtimi už sąžiningumą. Tik jos padėties moteris gali tikėtis išvengti demaskavimo ir bausmės, nors jai lyg ir turėtų padėti šydas bei anonimiškumas.

Jean Sasson

ESU BIN LADENO SŪNUS:

OSAMOS SŪNUS IR ŽMONA NUKELIA

MUS Į PASLAPTINGĄ JŲ PASAULĮ

Pasaulis pažįsta Osamą bin Ladeną kaip labiausiai ieškotą mūsų laikų teroristą. Tačiau žmonės negimsta teroristais, o bin Ladenas taip rūpestingai slėpė informaciją apie save ir savo šeimą, kad beveik nežinome, kaip jis tokiu tapo.

Šioje knygoje su šiurpą keliančiomis smulkmenomis jo pirmoji žmona Nadžva ir jų ketvirtasis sūnus Omaras pasakoja, kaip Osama draudžia šiuolaikinius patogumus, įskaitant elektrą ir mediciną. Kaip kasdienė būtis tampa vis sunkesnė bei pavojingesnė. Jis dažnai išsiveda sūnus į ilgus žygius po dykumą be vandens ir aiškina, esą jie privalo išsiugdyti ištvermę ir kantrybę. Apie sūnų mokykloje patiriamas piktas patyčias sako: „Gyvenimas turi būti našta. Gyvenimas turi būti sunkus. Jeigu su jumis bus elgiamasi griežtai, išaugsite stipresni.“

Osamos bin Ladeno aistra smurtingajam džihadui vis stiprėja, o žmonas ir vaikus jis stumia nuo įprastos buities į grėsmių kupiną ir visiškai nenuspėjamą gyvenimą.

Waris Dirie su Cathleen Miller

DYKUMŲ GĖLĖ

Kai pasirodė tikrais faktais paremta knyga „Dykumų gėlė“, pasaulis buvo šokiruotas.

Varis Diri (Waris Dirie) pasakoja sukrečiančią gyvenimo istoriją. Vos dvylikos ji pabėgo iš suplanuotų savo vestuvių ir gimtųjų namų Somalyje. Po ilgų klajonių vargšei merginai nusišypsojo likimas ir ji tapo pasaulinio garso manekene. Tai buvo ir nuostabus sapnas, ir didžiausias košmaras. Pasiekusi savo karjeros viršūnę, per vieną interviu garsus supermodelis išdrįso prabilti apie mergaičių lytinių organų žalojimą, vykstantį daugelyje Afrikos genčių. Ji pati patyrė šį žiaurų ritualą sulaukusi vos penkerių.

Leila su Marie-Thérèse Cuny

PRIVERSTA IŠTEKĖTI

„Moters kūnas yra įgimta nuodėmė, duktė tėvo akyse egzistuoja tik kaip namų tarnaitė, savo kambario belaisvė ir dovana, glazūruota skaistybe ir įteikiama vyrui, kurį bus parinkęs tėvas (...) Mano kova nuėjo perniek, buvau ištekinta.“

Leila – marokiečio imigranto dukra, gimusi Prancūzijoje, bet išauklėta griežčiausių musulmonų tradicijų dvasia. Darbų nualinta motina ir dešimt brolių ją be perstojo uja versdami atlikti nemaloniausių darbų lažą.

Tačiau Leila ryžtasi nepaklusti. Po kelių nesėkmingų bandymų nusižudyti ji prabyla ir ima ieškoti, kaip būti išgirstai. Deja, viskas žlunga, kai įniršęs dėl merginos atkaklumo ir kovingumo tėvas nusprendžia ją ištekinti. Anoreksija, depresija…

Galiausiai Leila išrėkia savo neviltį...

Content

Сэссон Джин П Princesės Sultanos dukros