Мері Блер

Брайтлі та темна печера

А ти віриш у дива? Так? Тоді одного разу до тебе неодмінно прилетить чарівний захисник! Адже ці милі крилаті звірятка завжди приходять на допомогу тим, хто вірить у диво…

Історії про добрих i вірних, сміливих i веселих ферiґардiв чекають маленьких читачів на сторінках цих чудових книжок.

Розділ 1. Нещасливий день

Маленька Софі дуже любила поні. Коли дівчинці було п’ять років, вона вперше побачила цю мініатюрну конячку в парку.

— Мамо, поглянь! — вигукнула Софі, підбігаючи до поні. — У конячки пухнасті очі!

— Люба, так не буває, — засміялася мама.

— Буває! Ну та подивися! — Софі дуже обережно погладила маленьку конячку по щоці.

Мама дівчинки підійшла ближче й одразу зрозуміла, що має на увазі її донька: очі тварини були оточені густими пухнастими віями.

— У неї справді пухнасті очі, — погодилася мама. — Хочеш покататися на конячці?

Дівчинка закивала, захоплено дивлячись на поні.

Того дня Софі довго каталася на конячці. І мамі довелося пообіцяти, що вони обов’язково повернуться до поні знову. Бо ж Софі ніяк не хотіла йти додому.

Невдовзі кімната Софі перетворилася на справжнє царство поні. Ці маленькі пухнасті конячки були скрізь, навіть на шпалерах та ковдрі. Софі бракувало лише живого поні! Дівчинка довго просила маму купити їй конячку.

Тепер, коли Софі виповнилося десять років, вона розуміла, що в їхній оселі конячка не поміститься. Та щоразу, лягаючи спати, Софі так само мріяла потоваришувати із живим поні.

Софі ходила до школи. У неї було багато друзів. Але серед її однокласників був хлопчина, який постійно глузував із Софі. Щодня він вигадував новий жарт про поні.

— Гей, малявко Софі! — зустрівши її, вигукував Тім. — Ти так любиш поні, що, напевно, їси їх на сніданок. Скільки поні ти сьогодні з’їла?

Софі гнівалася на Тіма, адже іноді й решта однокласників долучалася до його в’їдливих кпинів. Дівчинка ніяк не могла збагнути, чому Тім знущається з неї. Вона ніколи не робила йому нічого лихого, не скаржилася на нього дорослим навіть тоді, коли він штовхався чи відбирав у неї речі.

Одного разу Тім хотів зірвати з наплічника Софі маленького поні, що висів на ньому. Дівчинка встигла міцно схопити іграшку, але Тім так сильно шарпонув її, що половина конячки опинилася в нього в руках. Софі розплакалася. Учитель помітив це й покарав Тіма, а той затамував на Софі образу.

Наступного дня Софі, як завжди, йшла до школи. У її навушниках гучно лунала музика, і дівчинка нічого навкруги не помічала. Раптом вона оступилася. Поглянувши собі під ноги, Софі побачила шматок цегли — об нього вона й перечепилася.

Дівчинка підняла його, щоб прибрати з дороги. Зняла навушники, розгублено роззирнулася довкола й помітила Тіма. Хлопчик висунув голову з-за рогу, його уста були скривлені в злостивій посмішці.

Раптом дівчинку голосно покликали:

— Софі!

Дівчинка звела очі й побачила розлючене обличчя директора школи.

— Негайно піднімися до мого кабінету!

Він стояв біля розбитої шибки вікна й гнівно дивився на Софі, яка тримала в руках цеглину.

Софі дуже насварили і викликали до школи батьків — адже директор був переконаний, що це вона поцілила в його вікно. І хоч як прикро було дівчинці, а втім, вона не стала виправдовуватися.

Удома мама влаштувала доньці справжній скандал. Софі ніколи не бачила її такою сердитою.

— Софі, ти дуже змінилася! — дорікала їй мама. — Де та мила дівчинка, яка не завдавала нам ніякого клопоту? Що це за дивні витівки? То ж справжнісіньке хуліганство!

Софі сиділа на дивані й дивилася на свої руки, стиснуті в кулаки.

— Мамо, я не робила цього, — тихо сказала вона.

— То ти ще й брешеш? — зірвалася на крик мама. — Треба мати сміливість відповідати за свої погані вчинки.

— Чому ти мені не віриш, мамо? — болісно мовила Софі, і їй на очі навернулися сльози.

Дівчинка підхопилася з дивана й вихором майнула до своєї кімнати. Софі було дуже прикро, що мама їй не повірила.

Розділ 2. Мрії здійснюються

Дівчинка сиділа в оточенні своїх іграшкових поні й гірко плакала.

— Апчхи! — раптом почула вона зовсім поряд.

Софі злякано роззирнулася.

— Хто тут? — прошепотіла вона.

— А-апчхи! — ще гучніше чхнув невідомий гість, і купа плюшевих поні заворушилася. — У мене алергія на сльози.

На цих словах із купи іграшок вигулькнула голова маленького поні. А потім він і сам вистрибнув і… злетів на середину кімнати!

У Софі вмить висохли сльози, і вона здивовано поглянула на несподіваного гостя. Перед нею пурхав на райдужних крильцятах поні. Його шерсть була синього кольору, грива й хвіст — малинового, а на чолі в нього сяяла срібляста зірочка. Копитця конячки теж виблискували сріблом.

— Хто ти? — тремтливим голосом спитала дівчинка. — Чи ти мені наснився?

— А хіба ти спиш? Я поні! Ти ж хотіла потоваришувати зі справжнім живим поні? Отож я тут!

— Але ж поні не літають, — мовила Софі.

— Це звичайні поні не літають. А я феріґард! Чарівний захисник. І прилітаю до всіх, кому потрібна допомога.

— То ти чарівний поні? І ти прилетів, щоб допомогти мені? — не вірила своєму щастю Софі. — Ну, як у мультиках…

— Звісно. Коли ти чогось по-справжньому хочеш, бажання обов’язково здійснюються. Особливо, якщо це щось добре, — засміявся крилатий поні. — А я дуже добрий!

— Мене звуть Софі. А тебе як звати?

— Узагалі, мене звати Брайтлі, але друзі часто називають мене Брі. — Поні підлетів до ліжка Софі й примостився на подушці. — Чому ти так гірко плакала, Софі?

Дівчинка обережно сіла на край свого ліжка, щоб бути ближче до чарівної тварини. Вона розповіла Брайтлі все, що з нею трапилося цього нещасливого дня.

Поні уважно вислухав її розповідь, а потім нараз хитро усміхнувся й сказав:

— Сподіваюся, тепер цей день став для тебе щасливішим, адже в тебе є я!

Маленька Софі розсміялася. Поруч із феріґардом їй більше не було сумно. Та й нарешті здійснилася її заповітна мрія!

— Так! Цей день став для мене по-справжньому щасливим!

Чарівний поні потоптався копитцями по подушці, а по тому мовив:

— Нумо спати, маленька Софі. А вранці ми разом поміркуємо, як вирішити твої проблеми.

— Може, ти розповіси мені казку? — попросила дівчинка, зручно вмощуючись у своєму ліжечку.

— Краще я розповім тобі про феріґардів. Це цікавіше за будь-яку казку!

Феріґард приліг на подушку, а Софі уткнулася носиком у його пухнастий бочок.

— Феріґарди бувають дуже різні. Є з-поміж нас кицьки та собачки, поні та кролики, лисиці й навіть ведмеді. І всі ми дуже добрі: завжди квапимося на допомогу тим, хто потрапив у біду.

— А де живуть феріґарди? — крізь сон пробурмотіла Софі.

— У своєму місті, вибудованому високо в небі, на великій синій хмарині. Оселі феріґардів зовсім не схожі на житла людей. Адже нам не потрібні ні ліжка, ні столи.

— А ви часто буваєте вдома? І що ви там робите, коли приходите?

— Іноді, коли ми геть знесилимося чи просто дуже втомимося, нам хочеться повернутися додому. Тут ми відпочиваємо й збираємося на силі.

— А що їдять чарівні захисники? Я ж тебе навіть нічим не пригостила…

— Ми харчуємося сонячним світлом. А п’ємо вранішню росу, — усміхнувся Брайтлі й помітив, що маленька Софі нарешті заснула.

Тоді він злетів над її ліжком і зник. Брайтлі вирішив розшукати хлопчика, про якого розповідала Софі, і з’ясувати, навіщо він оббрехав дівчинку.

Розділ 3. Маленький мисливець

Тім і Софі жили по сусідству — їхні будинки стояли один біля одного. Коли вони були зовсім маленькі, то разом гралися у дворі. Але тепер, коли Тім почувався дорослим, ігри із Софі стали для нього нецікавими. А її захоплення поні здавалося хлопчику смішним і безглуздим. Тож Тім щоразу при нагоді глузував із Софі та її конячок.

Тато часто розповідав Тіму про прадавні часи. Тоді чоловіки ходили на полювання, щоб добувати харч. Тато Тіма захоплювався полюванням. Він часто на всі вихідні йшов до лісу, але сина із собою ніколи не брав. Казав, що той іще замалий для полювання.

— Хлопчик тільки тоді ставав чоловіком, коли міг уполювати дикого звіра й принести додому свою першу здобич, — розповідав батько. — Тепер часи змінилися, і можна все придбати в крамниці. От і виростають не мужні чоловіки, а недолугі слабаки.

Тім уважно слухав батька і мріяв стати, як і він, справжнім чоловіком, щоб той не вважав його слабаком і взяв нарешті із собою на полювання.

Коли Тіму виповнилося десять років, він відчув, що вже може вирушати на полювання. Хлопець передусім хотів довести татові, що він не слабак!

Майбутній мисливець знайшов в Інтернеті креслення самостріла й зібрав його.

Того дня, коли Тім мав здійснити свою ризиковану мандрівку, він прокинувся рано-вранці. Щойно батьки пішли на роботу, хлопчик сів на велосипед і поїхав до лісу. Район, де він жив, був на околиці міста, тож Тім дістався лісу досить швидко.

Хлопчик знав, що в цьому лісі рідко трапляються дикі звірі. Але тато казав йому, що на горі є печери, де досі мешкають вовки. Тім вирішив знайти лігво хижаків, адже перемогти такого звіра на полюванні — справжній подвиг.

Коли стежка повилася надто круто, Тім зліз зі свого залізного коня, сховав його в кущах і рушив пішки. Іти вгору було важко. Стало припікати сонце, і Тім зняв куртку. Нести одежину в руках було незручно, і Тім вирішив почепити її на сучок, щоб забрати, коли повертатиметься.

Стежка невдовзі увірвалася, і тепер Тім долав каменисту сипучість. Іноді підйом ставав таким крутим, що хлопчику доводилося дертися вгору, хапаючись за камінні виступи та кущі.

Нарешті Тім дістався верхівки першої гори. Звідси відкривався гарний краєвид на долину та ще одну гору. Саме там — під горою у печері — мали жити вовки.

Тім гадав, що спускатися з гори буде значно легше, ніж підніматися на неї. Овва! Дрібні камінці зсувалися, і земля просто тікала з-під ніг. Хлопчик часто спотикався й падав. Він подряпав руки об колючі чагарники — їх тут були великі зарості.

«Нічого, — заспокоював себе Тім. — Зате ніхто тепер не назве мене слабаком!»

Несподівано кущі скінчилися, і Тім ледве встиг загальмувати перед проваллям. Схил у цьому місці стрімко обривався, і пересуватися по ньому можна було хіба що поповзом. Але Тім приготувався й до цього випробування. Він знав від тата, що йти до лісу без мотуза не можна. Хлопчик дістав із наплічника взятий про всяк випадок мотуз і міцно прив’язав його до дерева. Тім лише в кіно бачив, як треба спускатися схилом. І тоді йому здавалося, що в цьому немає нічого складного: тримайся собі руками й відштовхуйся ногами. Однак насправді все було складніше. Мотуз боляче впинався в руки. Ноги не хотіли стояти рівно. Тіму пощастило знайти широкий виступ і, стоячи на ньому, трохи перепочити. Понад усе хлопчик боявся, що йому забракне довжини мотуза. Та все скінчилося добре.

Опинившись на рівному, Тім вирішив перепочити. Він сів під деревом і дістав бутерброди, які приготував удома. Поївши, хлопчик задрімав на сонечку.

Раптом Тім відчув на своєму обличчі чийсь гарячий подих і, наляканий, схопився на ноги. Галявиною нишпорила зграя безпритульних собак. Рудий кудлатий пес підійшов зовсім близько, певно, відчувши запах ковбаси з наплічника. Рвучкий рух Тіма злякав звіра, він відскочив убік і загарчав. Клацаючи зубами, пес спробував схопити хлопчика за ногу.

На щастя, Тім устиг видертися на дерево, під яким спав. Наплічник він не встиг прихопити і тепер був беззахисний перед зграєю голодних диких псів, які зусібіч оточили дерево.

Розділ 4. Несподівані помічники

Ось уже протягом двох годин Тім сидів на дереві, а собаки досі не йшли геть.

Погода стрімко погіршувалася: сонце сховалося за хмари, здійнявся вітер. Тепер Тім пошкодував, що покинув куртку в лісі. Та найбільш неприємним було те, що від вітру почало хитатися дерево. Воно загрозливо скрипіло і, здавалось, намагалося скинути хлопчика на землю. Собаки теж поводилися неспокійно. Вони стали стрибати навколо дерева, роблячи спроби дістати свою здобич.

— Фу! Забирайтеся геть! — кричав на псів Тім, але ті й вухом не вели.

Нараз у повітрі зблиснув яскравий спалах, пролунав гучний виляск, і на галявині з’явився велетенський крилатий поні. Тім не йняв віри своїм очам. Чудовий синій поні з райдужними крилами ширяв у повітрі, розганяючи зграю псів! А на його спині сиділа Софі!

Тварини розбіглися, хлопчик звільнився і нарешті спустився на землю. Поні приземлився коло нього. Софі легко зістрибнула з його пухнастої сяйної спини, а Брайтлі вмить став дуже маленьким.

Тім так розгубився, що не міг і слова мовити. Він стояв і дивився то на Софі, то на її чарівного супутника. А Софі мовчала, побоюючись, що Тім знову підніме її на кпини.

— Навіщо ж ти пішов до лісу сам? — порушив незатишне мовчання Брайтлі.

— То ти вмієш розмовляти? — витріщившись на поні, спитав здивований Тім.

— О! — засміявся Брайтлі. — Я багато чого вмію. Я ж феріґард — чарівний захисник. І все ж таки, навіщо ти тут?

Тім зніяковів, але відразу гордовито звів голову й мовив:

— Я вийшов на полювання! Я повинен принести батькові першу здобич. Тоді я стану мужнім чоловіком, і він візьме мене на справжнє полювання.

— То тобі треба вбити тварину, щоб піти з татом на полювання? — жахнувшись, пробурмотіла Софі. — А тоді ви вже вдвох убиватимете тварин? Але навіщо?

Тім на мить замислився, а потому вигукнув:

— Що ти в цьому тямиш?! Ти досі бавишся іграшками, а я хочу стати дорослим!

— Але ж це не зробить тебе дорослим! — зі сльозами в голосі мовила Софі. — Ти просто станеш убивцею!

Слова дівчинки справили неабияке враження на Тіма. Та хлопчика непросто було збити з пантелику. Відступитися, послухавшись якогось дівчиська? Оце вже ні!

— Дай мені спокій! — твердо мовив Тім.

— Не треба так лютувати, — сказав поні. — Ходімо з нами. Невдовзі почне сутеніти. Треба вибратися з лісу. Уночі тут доволі небезпечно.

— Це вже мій клопіт. Можете йти. Далі я сам упораюся.

Тім був сповнений рішучості дістатися гори, яку вже бачив попереду. Злість заважала йому розмірковувати спокійно. А думка про те, що без Софі він не впорався б і що вона вже врятувала його, дратувала Тіма. Тому хлопчик схопив наплічник і рішуче попрямував до гори.

Софі безпорадно дивилася йому вслід.

— Що з ним вдієш, — сказала вона Брайтлі. — Але ж ми все одно не можемо його покинути…

— Тоді ходімо за ним назирці, — запропонував поні.

— Але він побачить нас… — засумнівалася Софі.

— Невже ти забула, що я чарівний захисник? Ми тихенько зникнемо! — хитро усміхнувся поні, змахнув крильми — і на галявині не стало ні його, ні Софі.

Софі здивовано поглянула на свої руки, але нічого не побачила. Роззирнувшись, вона не побачила й Брайтлі.

— Брі! — погукала вона. — Де ти? Як же я тепер тебе знайду?

— Ой! Здається, я трохи перестарався, — почула дівчинка поруч себе сміх поні. — Постривай, зараз я все виправлю.

Софі побачила Брайтлі, а за мить пересвідчилася, що й сама тепер видима.

— Нас ніхто не побачить, — заспокоїв дівчинку поні.

Друзі вирушили за Тімом до гори. Софі йшла лісом, а Брайтлі летів попереду, показуючи дорогу.

— З тобою, мій милий Брайтлі, не буде страшно в лісі навіть уночі, — лагідно сказала дівчинка.

— Ти можеш нічого не боятися, поки поруч феріґард! — гордовито мовив Брайтлі, задерши носа. Але відразу поні перекинувся в повітрі й, підлетівши до дівчинки, весело розсміявся. — Коли ти поруч, мені теж радісно. Адже ти мій друг!

Софі й поні, пустуючи, йшли назирці за Тімом. Софі було сумно дивитися, як Тім самотньо крокує попереду. Дівчинка здогадувалася, що йому страшно й журно.

— Знаєш, Брайтлі, ми правильно зробили, що простежили за Тімом. Коли б ми не прийшли йому на допомогу, я навіть не знаю, що з ним могло статися… — занепокоєно проказала Софі.

— Йому справді було б непереливки, — погодився поні.

Розділ 5. Важливе рішення

Тим часом Тім підійшов до другої гори. Сутеніло. Ліс став непривітним. Хлопчику здавалося, що звідусіль лунають лиховісні звуки. Стало дуже важко наосліп знаходити стежку. Хлопчик рухався майже навпомацки, весь час спотикаючись об каменюки.

Опинившись біля входу до печери, Тім вирішив перечекати ніч, не заходячи до неї. Він став збирати хмиз, щоб розпалити багаття.

Коли веселе вогнище освітило галявинку перед печерою, хлопчику стало спокійніше й затишніше. Він вирішив перевірити, чи немає когось у печері.

Запаливши від багаття велику галузину, Тім вирушив у розвідку.

Несподівано в глибині печери Тім почув якісь звуки й обережно став просуватися на них. В одній руці він стискав запалену галузину, а в другій — самостріл. Нарешті у світлі факела Тім побачив заглиблення в стіні печери. Там хлопчик розгледів трьох маленьких сіро-рудих цуценят. Малюки із цікавістю вилупили на нього свої оченята.

«Невже це вовченята? — подумав Тім. — Якісь вони худі й жалюгідні…»

Хлопчик обережно наблизився до них. Вовченята тулилися одне до одного, ховаючись від яскравого світла, і жалісно скавучали.

Тіму чомусь стало їх шкода.

А в цей час Софі та Брайтлі зайшли до печери. Простуючи за Тімом, вони також опинилися коло лігва вовченят.

Брайтлі відразу відчув, що з малюками щось негаразд — надто голодні й худі були вони.

— Тіме, будь ласка, не зашкодь їм, — шепотіла Софі, дивлячись на впертого мисливця.

— Ну й хижаки, — пробурмотів Тім. — Де ж ваша мама?

І тут він уперше злякався. Але хлопчика наполохав не страшний хижак. Зненацька його заскочила неприємна думка. Якщо і з’явиться вовчиця, то вбивати її буде надто жорстоко. Адже малюки загинуть без матері. До того ж мати захищатиме своїх щенят і битиметься не на життя, а на смерть… Тоді вже йому не минути лиха!

«Треба мерщій покинути це місце!» — вирішив Тім.

— Ах! Брайтлі, ти бачиш — Тім не скривдив малюків! — зраділа Софі.

— Він добрий, просто хоче здаватися дорослим. Але не знає, як насправді стати ним.

Тім спробував якомога тихіше і швидше покинути вовче житло, хоч і розумів, що на відкритому місці мати-вовчиця буде так само небезпечною, як і в печері. Треба встигнути віддалитися від цього місця якомога далі.

Але як це зробити в цілковитій темряві?

Хлопчик сів біля вогнища, щоб зігрітися й поміркувати.

Софі та Брайтлі все ще були в печері. Друзі не хотіли покидати бідолашних щенят.

— Вони такі маленькі, — прошепотіла Софі. — Де ж їхня мама? Може, з нею трапилося щось лихе?

— Певно, що так, — погодився поні.

— Треба знайти її. Ти вирушай на пошуки, а я побуду з малюками, — запропонувала Софі. — Можеш зробити так, щоб вовченята мене бачили, але не боялися?

Брайтлі підлетів до вовченят і подмухав на малюків. Ті здивовано закліпали оченятами, побачивши перед собою феріґарда й дівчинку.

— Вони тебе не бояться? — спитала Софі.

— Тварини дуже розумні. Вони знають, що жоден феріґард ніколи не скривдить їх.

— А чи можуть вони не боятися мене?

— Сідай коло них. Я поясню їм, що ти друг.

Софі сіла біля лігва, а Брайтлі заговорив зі щенятами вовчою мовою. Малюки поскаржилися, що мама давно не приходила й вони дуже зголодніли.

— Отож вовченята голодні, а з їхньою мамою, напевне, щось трапилося, — пояснив Брайтлі. — Вони тебе не боятимуться.

Вовченята повільно вийшли з лігва й підійшли до Софі. Вони зручно влаштувалися в дівчинки на колінах. Поні намалював у повітрі сяйний прямокутник, який перетворився на ковдру, що виблискувала теплим світлом.

— Так вам буде тепло й світло, — сказав феріґард, закутуючи Софі вкупі з вовченятами. — А я полечу за їхньою мамою.

— Повертайся швидше.

Пролітаючи повз Тіма, Брайтлі вирішив поговорити з хлопчиком. Адже, той, боячись, що вовчиця може повернутися, міг накоїти дурниць. Щоб хлопець не злякався, Брайтлі підлетів до нього й повільно виник із повітря. Тім здригнувся, але відразу заспокоївся, розгледівши крилатого поні.

— Тіме, не гнівайся на нас, будь ласка. Ми не змогли покинути тебе на самоті, — лагідно мовив Брайтлі. — Ти молодчага, що не скривдив вовченят. Але тепер їм потрібна допомога. Схоже, їхня мама потрапила в біду.

— Звідки ти знаєш? — обережно спитав Тім.

— Вони мені самі розповіли, — відповів поні.

— Розповіли?..

— Звичайно, я ж розумію мову тварин. До речі, Софі залишилася з вовченятами.

— Софі? Звідки вона там узялася?

— Ми йшли за тобою до печери. Та це тепер не найголовніше. Чи не міг би ти піти до Софі? Бо їй там самій буде страшно. А я спробую знайти вовчицю.

— Навіщо вона тобі? — здивувався Тім.

— Якщо вовченята залишаться без матері, вони загинуть від голоду. Гадаю, урятувати тварину набагато шляхетніше, ніж убити її. Чи не так?

— Гаразд. Я допоможу вам урятувати вовченят. — Тім рішуче крутнувся й пішов до Софі в печеру.

А Брайтлі вирушив на пошуки вовчиці.

Розділ 6. Напад хижаків

Тім увійшов до печери. Він здивувався, помітивши, що тепер тут стало не так темно, як було раніше. Хлопчик легко знайшов Софі. Вона сиділа біля вовчого лігва, закутана в ковдру, що випромінювала синє світло.

— Софі, — тихенько покликав Тім.

— Тіме, як добре, що ти прийшов. Бо самій тут незатишно, — зізналася Софі.

Дівчинка відгорнула край ковдри й прошепотіла:

— Поглянь, вони зігрілися.

Тім сів поруч із Софі. Він побачив на колінах у дівчинки трьох вовченят, згорнутих клубочком.

— Дякую, що не скривдив їх, — мовила Софі, поглянувши Тіму в очі. — Я знала, що ти зовсім не злий. І Брайтлі сказав, що насправді ти добрий.

— Брайтлі? — перепитав Тім.

— Так звати чарівного поні.

— Як ти з ним познайомилася?

— Він сам до мене прилетів, — засміялася Софі. — Я так злякалася, коли він зненацька з’явився переді мною! Але він такий чудовий, добрий… Він сказав, що феріґарди всі такі.

— А є ще хтось, крім нього? — здивувався Тім. — Це більше схоже на казку… Ніколи б не подумав, що отаке можливе.

— Я теж, — погодилася Софі.

Нараз дівчинка помітила, що Тім дрижить. У вологій печері хлопчик без куртки змерз.

— Ой, Тіме, тобі холодно. Укрийся ковдрою. Її Брайтлі зробив із повітря, вона чарівна.

Софі розправила ковдру, і Тім сів ближче до неї. Дивно, але чарівна ковдра ніби виросла, коли хлопчику знадобилося місце під нею. Діти тихенько розмовляли, поглядаючи на маленьких вовченят. Усім було затишно під чарівною ковдрою, зітканою зі світла.

Софі не помітила, як задрімала. Її голівка впала на Тімове плече, і хлопчик боявся поворухнутися, щоб не розбудити дівчинку.

Нараз Тіму здалося, що в печері є ще хтось. Він поглянув у бік виходу, і його мов морозом обсипало. Низько схиливши голову, до них підкрадався велетенський пес — один із тих, що напали на хлопчика вдень. Очі тварини світилися в темряві, а з пащі вихоплювалося грізне гарчання.

Тім повільно потягнувся до наплічника, витягнув із нього свій самостріл і зарядив його загостреним цвяхом. Озброївшись, юний мисливець став на ноги й вистрелив у звіра, що кинувся був на нього.

Софі скрикнула від несподіванки. Дівчинка схопила вовченят в оберемок і швидко сховала їх до лігва, накривши ковдрою.

Велетенський пес, напевно, був поранений, бо, заскавчавши, відскочив убік. Та тепер до дітей наблизилася решта собак.

Софі почала хапати каміння з підлоги печери й жбурляти його в диких тварин. Тім хутко перезарядив самостріл і знову вистрелив. Цього разу він не поцілив.

Собаки оточили дітей щільним кільцем. Якийсь із псів уп’явся зубами в самостріл Тіма, коли хлопчик спробував ним відбиватися, і юний мисливець випустив його з рук.

Зненацька стіни печери осяяло яскраве світло — то з’явився Брайтлі й тепер стояв позаду зграї розлючених собак. Зрозумівши, що їх оточили, пси з іще більшою люттю кинулися в атаку. Поні, злякавшись, що дикі собаки можуть покусати дітей, широко розвів свої райдужні крила й низько, майже торкаючись голів лютих звірів, промайнув над ними. Шлейф світла, що простягнувся за феріґардом, умить накрив собак. Опинившись поруч із Софі й Тімом, Брайтлі озирнувся. Печера, яка ще секунду тому була сповнена гучного гавкання й гарчання, була порожня!

— Куди вони поділися? — вигукнув Тім.

— Нікуди, — засміявся феріґард. — Просто вони стали дуже маленькими.

Софі й Тім, які не йняли віри очам, підійшли до того місця, де щойно бачили собак.

— Ой, поглянь, Тіме! — скрикнула Софі й показала на земляну підлогу попереду себе.

Тім побачив, як крихітні собачки сполошено тікають із печери. Кожна з них була не більша за мишу.

Діти розсміялися.

— Що тепер з ними буде? — спитав Тім.

— Трохи поживуть маленькими. А коли подобрішають, я поверну їм їхні розміри, — сказав Брайтлі.

— Брайтлі, ти так вчасно з’явився! — вигукнула Софі, обіймаючи поні.

— Це ще одне з моїх чарівних умінь — з’являтися в дуже потрібний момент! — засміявся Брайтлі, але відразу став серйознішим. — Я так і не знайшов вовчицю. Напевно, вона загинула.

— Тоді ми повинні забрати вовченят. Віднесімо їх до зоопарку, — запропонував Тім.

Софі здивовано поглянула на хлопчика.

— Тіме, який же ти розумний! Справді, треба їх віднести туди. У зоопарку про них подбають.

Решту ночі друзі провели в печері. Феріґард розповідав дітлахам смішні історії. А Софі й Тім зігрівали вовченят.

Розділ 7. Повернення додому

Із настанням ранку чарівна ковдра, зіткана феріґардом, розтанула. Вовченята прокинулися й тихенько скавуліли від голоду.

— Вони такі слабенькі, — переймалася Софі. — Треба якнайшвидше віднести їх до зоопарку.

— Тоді поквапмося, — рішуче сказав Тім.

Хлопчик почепив наплічник задом наперед, щоб бачити його перед собою, і поклав туди вовченят. Тепер звідти визирали сірі носики.

— Такі зворушливі! Мов пташенята в гнізді, — замилувано мовила Софі.

Діти покинули печеру і доволі швидко знайшли те місце, де Тім спускався зі скелі. Мотуз залишався там, де й висів.

— Брі, з вовченятами ми не зможемо піднятися, — сказав Тім.

— Отут нам знову стануть у пригоді мої чари, — усміхнувся поні.

Брайтлі закружляв на місці й нараз став великим.

— Софі, залазь мені на спину. А за Тімом я прилечу потім.

Софі залізла до Брайтлі на спину, і Тім передав їй наплічник із вовченятами. Поні злетів зі своїм цінним вантажем і вже за кілька хвилин повернувся за Тімом. Хлопчик теж здійнявся вгору на спині чарівного захисника.

— Яке ж це дивовижне відчуття! — захоплено вигукнув Тім, коли вони приземлилися.

— Тобі сподобалося літати? — спитав Брайтлі.

— Звісно. Але я кажу не про це. Торкатися феріґарда — означає торкатися самої магії! — схвильовано заговорив Тім. — Мені здається, що я почувався так, коли був маленький. Усе довкола здавалося казковим і… можливим. А тепер…

— Гадаю, ти подорослішав і втратив віру в дива, — пояснив Тімові поні. — А знаєш, ті дорослі, які залишаються в душі дітьми, вони щасливіші за інших. Отож не поспішай дорослішати!

Тім знову почепив на себе наплічник із вовченятами задом наперед, і друзі пішли далі. Підніматися на вершину гори було важко. Діти зголодніли й потомилися. Брайтлі охоче розважав їх веселими історіями. Він знайшов кілька кущів ожини, і діти змогли поласувати нею.

Нарешті друзі дісталися вершини гори. Тепер іти стало легше, бо цей схил був більш пологий.

— Тіме, поглянь! Твоя куртка, — вигукнула Софі.

Дівчинка зняла куртку із сучка, на який її повісив був Тім, і понесла одежину в руках, адже Тім ніс вовченят. Хлопчик принишк. Він слухав Брайтлі й Софі, але сам не долучався до розмови.

Несподівано Тім зупинився.

— Софі, мені треба тобі щось сказати, — пробурмотів він, а потім, наче щось вирішив, голосно повів далі: — Вибач мені. Я глузував з тебе й зіпсував твою іграшку. І це вікно теж я розбив. Чи можеш ти вибачити мені?

Тім поглянув Софі в очі. Дівчинка всміхнулася:

— Я вже давно вибачила. Щойно побачила, як ти пожалів вовченят, — відповіла Софі. — Ти добрий.

— Колись ми товаришували. Станьмо знову друзями? — запропонував Тім.

Софі зніяковіла, і обличчя її спалахнуло рум’янцем:

— Звичайно!

Раптом Тім помітив поміж деревами людей. Вони піднімалися схилом.

— Брайтлі, ти не знаєш, хто це?

— Гадаю, це ваші батьки. Схоже, вони вас шукають.

— Точно! — сполошилася Софі. — Ми ж зникли на весь день, та ще й дома не ночували!

— Тато мені дасть доброго прочухана, — похмуро мовив Тім.

Дорослі помітили дітлахів. До них відразу підбігли перелякані батьки та вчителі.

— І де ж це ви бродили? Чого вас сюди занесло? Як ви могли піти до лісу й нікого не попередити? — сипалося зусібіч.

Аж ось тато Тіма помітив у руках сина вовченят.

— Хто це? — спитав він.

— Тату, це вовченята. Їхня мама загинула. Ми вирішили віднести малюків до зоопарку.

— Вони дуже слабенькі. Їм терміново потрібен лікар, — заплакала Софі.

— Не хвилюйся, Софі. Ми подбаємо про тварин, — заспокоїв дівчинку тато Тіма. — Відкладімо всі розмови і хутчіш додому!

Вовченят передали вчителю біології, який був з-поміж тих, хто вирушив на пошуки дітей. Він відразу заквапився до зоопарку, щоб передати малюків ветеринару.

Розділ 8. Розмова з татом

— А тепер розповідай, навіщо ви пішли до лісу, — звернувся до Тіма тато, коли хлопчик поїв і напився чаю.

Тім не мав жодних сумнівів, що батько покарає його. Однак вирішив розповісти правду.

— Позавчора я розбив вікно в школі, але замість мене покарали Софі, — сказав Тім. — А до лісу я пішов, щоб убити вовка.

— І навіщо ти це зробив?

— Ти казав, що з першою здобиччю хлопчик стає дорослим… Та я не зміг… І я більше не хочу вбивати тварин! Навіть якщо ти ніколи не вважатимеш мене справжнім чоловіком! — майже прокричав Тім, бо дуже боявся, що тато почне глузувати з нього й обзивати слабаком.

Утім, батько мовчав. Тім поглянув йому в очі й побачив, що той усміхається.

Тато підійшов до Тіма й міцно його обійняв.

— Вибач, синку. Я не помітив, що ти вже став дорослим.

— Але я не зміг… — заперечив Тім, відхиляючись від тата й дивлячись йому в очі.

— Не тільки полювання може зробити з хлопчини справжнього чоловіка. Ти сьогодні вчинив дуже по-дорослому. Ти відповів за свою помилку й до того ж урятував безпорадних тварин. Я пишаюся тобою!

Тато Тіма трохи помовчав, а потім, скуйовдивши йому волосся, додав:

— Але за розбиту шибку вікна відповідати все ж таки доведеться. Завтра підемо до школи разом.

А в цей час у Софі теж відбулася розмова з батьками.

— Софі, як ти могла піти до лісу й нікому не сказати про це? Ми гадали, що ти втекла з дому, — плакала мама Софі.

— Матусю, не плач. Я не тікала з дому.

— Тоді навіщо ти пішла до лісу?

— Вибач, мамо, але я не можу тобі сказати.

— Це все через Тіма? Ти боїшся, що його покарають?

Софі не відповіла. Вона не хотіла обманювати маму, а чесно розповісти про свою пригоду не могла. Адже тоді довелося б викласти все і про Брайтлі…

— Гаразд, Софі. Не кажи мені нічого. Але обіцяй, що більше не тікатимеш із дому. І знаєш… — Мама Софі на мить затнулася. — Вибач, що не повірила тобі… Тепер я знаю, що це не ти розбила вікно.

Софі обійняла маму. Вона була щаслива, що мама довіряє їй.

У своїй кімнаті дівчинка довго розмовляла із чарівним поні.

Уже лежачи в ліжку, Софі спитала:

— Брі, а тепер, коли все добре, ти зникнеш?

— Мені дуже шкода, що я не можу завжди бути поруч із тобою. Іншим дітлахам теж потрібна моя допомога. Але не турбуйся, я залишуся ще ненадовго. А тепер засинай, і я подарую тобі чарівний сон.

Софі заплющила очі, а Брайтлі змахнув над її головою крильми. Протягом усієї ночі дівчинці снилися яскраві сни.

Наступного дня Софі пішла до школи. Там на неї чекав сюрприз. Директор сказав їй, що Тім зізнався в тому, що розбив вікно, і тепер усім відомо, що вона ні в чім не винна.

Радісна Софі забігла до класу. Побачивши Тіма, який сидів за останньою партою, дівчинка зраділа ще більше. Вона підійшла до нього й спитала:

— Можна я сяду коло тебе?

Тім подивився на Софі й кивнув. Раптом у повітрі перед Софі й Тімом виник Брайтлі.

— Привіт, Брайтлі, — прошепотів хлопчик, звертаючись до поні. — Ти теж тепер навчатимешся в школі?

— У феріґардів є своя школа. І я її вже закінчив, — відповів поні, приземлившись на парту перед дітлахами. — Просто мені закортіло подивитися, де навчаються діти.

— От цікаво, а де навчаються феріґарди? — мрійливо прошепотіла Софі.

— А ти б хотіла потрапити до школи чарівних захисників? — спитав Брайтлі.

— Аякже! — хором відповіли друзі.

— Гм, — замислився поні. — Гадаю, я зможу влаштувати вам чарівну екскурсію!

Софі не вірила своєму щастю. Дівчинка ладна була стрибати від радості, але почався урок, і дітям довелося відкласти цікаву розмову.

Розділ 9. Політ над нічним містом

Брайтлі вирішив на прощання показати Софі й Тіму школу чарівних захисників. Коли друзі відійшли якнайдалі від своєї школи, щоб їх ніхто не міг почути, Софі спитала:

— Брі, а де розташована школа феріґардів?

— Високо-високо за хмарами, — відповів Брайтлі.

— Як же ми туди потрапимо? — вела далі дівчинка.

— Люди можуть потрапити до чарівної школи тільки уві сні — адже там, на небі, дуже холодно, — відповів поні.

А Тім додав:

— І повітря там таке розріджене, що дихати людині неможливо.

— Але тоді… — розгублено сказала Софі.

— Ти забуваєш, що я вмію творити дива! — засміявся Брайтлі й перекинувся в повітрі, обсипавши Софі срібними іскрами.

Софі, сміючись, почала ловити іскри.

— Тепер ідіть додому, — сказав Брайтлі. — А коли настане час лягати спати, я до вас прилечу і ми вирушимо на чарівну екскурсію.

Протягом решти дня Софі й Тім не знаходили собі місця. Друзі були дуже схвильовані майбутньою мандрівкою.

Нарешті настав жаданий вечір. Софі хутко залізла під ковдру й одразу покликала Брайтлі. Поні виник у повітрі, і Софі скрикнула з радості.

— Якщо ти готова, заплющуй очі, — весело мовив феріґард.

Брайтлі змахнув крильми над головою Софі, яка, заплющивши очі, підготувалася до подорожі. Личко дівчинки відразу розслабилося — вона міцно заснула.

Софі здалося, що Брайтлі зник, поки вона лежала із заплющеними очима. Тому вона розплющила одне око: Брайтлі сидів перед нею на подушці й усміхався.

— Летімо? — спитав поні.

Софі згідливо закивала й підвелася з ліжка.

— Спершу тебе треба зменшити, — пробурмотів Брайтлі.

Софі завважила, що все довкола нараз стало надто великим. Поглянувши в дзеркало, Софі зрозуміла, що розміром стала така, як Брайтлі.

Феріґард підлетів до дівчинки й торкнувся її спини.

— Тобі подобаються твої крила? — хитро мружачись, спитав феріґард.

Софі здивовано повернула голову й побачила, що за її спиною тріпотять чудові сніжно-білі крильця. Дівчинка захоплено охнула. Поні поманив її до вікна, і Софі змахнула ними. Від приголомшливих вражень в неї перехопило подих — таким легким виявився політ!

І ось Софі та Брайтлі вже летять над нічним містом.

— Ми повинні взяти із собою Тіма. Він чекає на нас, — прокричав поні.

Друзі залетіли до одного з вікон сусіднього будинку. Тім уже спав. Брайтлі змахнув над ним крильми, і просто в ліжку хлопчик став зменшуватися.

— Тіме, — тихо покликав хлопчика поні, й Тім розплющив очі.

— Яке все велетенське! — скрикнув Тім, роззираючись. А побачивши Софі, що ширяла поряд із його ліжком, хлопчик тільки й спромігся сказати: — Тепер мене вже, здається, ніщо не здивує!

— Ще й як здивує! — вигукнула дівчинка. — Поглянь на свої крила!

Тім у подиві скосив очі на спину, а тоді підхопився і, змахнувши своїми білими крильми, злетів над ліжком.

— О! — захоплено вигукнув хлопчик. — Це неймовірно!

— Ну що ж! На нас чекає школа феріґардів! — урочисто промовив Брайтлі.

Друзі вилетіли з вікна і знялися в зоряне небо.

Сп’янілі почуттям польоту, діти бавились у струменях холодного повітря. Вони то злітали вгору, то ринули донизу, то перекидалися.

Поні злітав дедалі вище, поки, нарешті, не досяг білястої хмаринки, що самотньо висіла посеред неба. Він поманив за собою дітей, і друзі м’яко сіли на хмаринку.

— Ласкаво просимо до школи! — голосно сказав феріґард, і, наче за помахом чарівної палички, хмаринка стала рости.

Уже за хвилину діти опинилися в щільному тумані. Поні повів їх за собою. Софі здивовано дивилася собі під ноги, бо їй здавалося, що вона ступає по м’якій перині. Тім узяв дівчинку за руку.

Чарівний туман порідшав, і діти побачили дивовижну картину. Просто перед ними в небі висіла велетенська куля, що складалася з маленьких пухнастих хмаринок. Вона мінилася всіма кольорами веселки.

Розділ 10. Школа феріґардів

Коли друзі підлетіли до кулі, у ній утворився прохід. Поні влетів до нього першим, діти пішли за ним.

Простір усередині школи освітлювали мільйони маленьких зірочок. Вони висіли просто в повітрі, а іноді, ніби підкорюючись власним бажанням, збиралися докупи, утворюючи гарні візерунки.

Але найбільше вражали не хмаринки чи вогники, а сотні чудових чарівних істот. Зусібіч до друзів зліталися феріґарди. Кого тут тільки не було: кицьки й собачки, поні та кролики, лисиці й ведмеді. Усі вони світилися м’яким теплим світлом, як Брайтлі, тільки їхні крила були не райдужні, як у нього, а сніжно-білі.

— А це хто? Чому в них інші крила? — тихо спитала дівчинка в поні.

— У всіх дорослих феріґардів райдужні крила, а в учнів — білі, — пояснив Брайтлі. — Ходімо, я познайомлю вас із нашим Учителем.

— А як його звуть? — прошепотів Тім.

— Так і звуть — Учитель. Коли живеш стільки років, скільки живе він, то ім’я втрачає своє значення. І важливо тільки те, що для всіх нас він — єдиний і найдорожчий Учитель.

Поні повів дітей до найяскравішого скупчення вогників. Там з-поміж маленьких феріґардів Софі й Тім помітили сніжно-білого кота з райдужними крилами.

— Ласкаво просимо! — привітно кивнув дітям кіт. — Ви молодці — так швидко навчилися літати!

— Це все Брайтлі, — засміявся Тім. — Напевно, він дав нам особливі крила.

— Гадаю, так і було. — Учитель усміхнувся у вуса й поплескав поні по гриві. — Брайтлі — гарний учень. Він дуже турботливий і добрий. Я добре пам’ятаю його перший політ, як і перший політ кожного феріґарда.

Брайтлі привітно всміхався, дивлячись на Вчителя. Софі зрозуміла, що Вчитель дуже добрий, тому посміливішала й запитала:

— А можна нам подивитися на справжній урок феріґардів?

Кота це розвеселило:

— Нечасто побачиш дітей, які б рвалися на урок. Зазвичай маленькі люди більше люблять гратися.

— Чарівний урок не може бути нудним, — відповіла Софі.

— Якби в нас у школі можна було літати, усі любили б уроки, — підтакнув Тім.

— Ну що ж, тоді почнімо заняття, — зрадів кіт.

Маленькі феріґарди з готовністю вишикувалися перед Учителем. Тім і Софі боязко приєдналися до них.

— Отже, сьогодні ми навчимося плести чарівну ковдру, — почав урок білий кіт. — Візьміть зірочку й намалюйте в повітрі прямокутник.

Малюки-феріґарди швидко спіймали по одній маленькій зірочці з тих, що літали навколо. Софі теж простягнула руку до зірочки. Чарівний вогник на мить завмер, але відразу тихенько ліг на долоньку дівчинки. Тім спробував схопити вогник, але той утік від нього. Хлопчик метнувся за наступним, але й цей не схотів сісти Тімові на долоню. Тім уже почав був сердитися, як раптом побачив коло себе білого кота, який, лагідно всміхаючись у вуса, простягав хлопчикові зірочку.

— Але чому?.. — не міг збагнути Тім.

— Наші зірочки дуже полохливі, — пояснив Учитель. — Вони ще не звикли до тебе. Головне, не сердься.

Феріґарди тим часом заповзято стали креслити в повітрі прямокутники й квадрати. Софі теж намалювала перед собою невеликий прямокутник. Тім боявся, що зірочка й тепер не схоче йому допомагати. Тому він обережно провів вогником перед собою. На його подив, усе вийшло — у повітрі засяяла яскрава золота лінія. Хлопчик дуже зрадів і завершив малюнок.

— А тепер, — пояснював далі Вчитель, — візьміть свої малюнки за куточок і повільно подмухайте на них.

Усі учні слухняно відпустили свої зірочки літати й узялися за кутики майбутніх чарівних ковдр. Софі тихенько подмухала на кутик і побачила, як світло поступово заповнює всю поверхню прямокутника.

Тепер у кожного феріґарда в лапках сяяло по чарівній ковдрі.

— Ви впоралися із завданням! — похвалив кіт учнів.

— Учителю, — несміливо запитав Тім. — А скільки таке диво може зберігатися?

— Це залежить від тієї сили, що творець чарівної речі в неї вклав. Гадаю, ви із Софі заслуговуєте на подарунок, який існуватиме дуже довго.

Сніжно-білий кіт підлетів до дітлахів і торкнувся їхніх ковдр. Сяйні прямокутники нараз заблищали сліпучим світлом. А коли вони потьмяніли, то в руках у дітей опинилися пухнасті ковдри, що таємничо мерехтіли в темряві.

— То ми зможемо взяти ці ковдри із собою? — спитала Софі.

— Так. Це вам мій подарунок. Вони існуватимуть доти, доки ви пам’ятатимете про феріґардів. А хто пам’ятає, — додав кіт, — які властивості мають чарівні ковдри?

Численні маленькі феріґарди піднесли лапки, готові відповісти на запитання. Кіт кивнув маленькому кролику, що ширяв побіля Софі.

Малюк захоплено заповзявся розповідати:

— Чарівні ковдри дарують не просте тепло. Вони зігрівають світлом любові. А ще вони повертають сили й радість.

Софі й Тім перезирнулися. То була велика втіха для дітей отримати такі цінні подарунки.

— А тепер маленьким феріґардам час спати, — лагідно завуркотів кіт.

Малюки розлетілися врізнобіч. А кіт поманив дітей за собою. Софі й Тім полетіли за Вчителем до пухнастих хмаринок, із яких складалися стіни кулі.

— У цих маленьких хмаринках живуть феріґарди, — пояснив кіт. — Залізайте всередину й відпочивайте.

У хмаринці відчинився круглий отвір, і діти влетіли туди. Усередині кулька була порожня.

— Настав час прощатися, — почули вони раптом голос Брайтлі.

Софі й Тім побачили феріґарда й кинулися його обіймати. Потім діти повлягалися на пухку підлогу й заплющили очі.

Прокинулися наші друзі вже вдома у своїх ліжках. Поряд із ними лежали чарівні ковдри.

Багато років по тому вони все ще зігрівали дітей світлом своєї любові.

Content

Мері Блер
Брайтлі та темна печера

Розділ 1. Нещасливий день

Розділ 2. Мрії здійснюються

Розділ 3. Маленький мисливець

Розділ 4. Несподівані помічники

Розділ 5. Важливе рішення

Розділ 6. Напад хижаків

Розділ 7. Повернення додому

Розділ 8. Розмова з татом

Розділ 9. Політ над нічним містом

Розділ 10. Школа феріґардів