Мері Блер

Ґолді у Страшному парку

А ти віриш у дива? Так? Тоді одного разу до тебе неодмінно прилетить чарівний захисник! Адже ці милі крилаті звірятка завжди приходять на допомогу тим, хто вірить у диво…

Історії про добрих i вірних, сміливих i веселих ферiґардiв чекають маленьких читачів на сторінках цих чудових книжок.

Розділ 1. Єва заблукала в лісі

Одного чудового літнього ранку батьки Єви вирішили разом із донькою поїхати до озера. Тато дівчинки — офіцер поліції містер Джонс — багато працював, тому, коли в нього траплялися вихідні, намагався провести їх із родиною на природі.

Для Єви ця поїздка була особлива, — адже вона обіцяла пригоди. Річ у тім, що зовсім недавно, на її сьомий день народження, батьки подарували їй цуценя. Його назвали Лонні. І ось тепер вони разом із ним їхали в машині і з цікавістю розглядали, що діється за вікном.

— Ура! Приїхали! — зраділа дівчинка, коли автівка зупинилася на березі озера. — Матусю, можна я покажу Лонні нашу галявину?

— Чому б і ні! Але візьми його на повідець. Він уперше на природі й може втекти.

Єва начепила на цуценя нашийник із повідцем і відчинила дверцята машини. Лонні радісно заскавучав і став гасати по галявині. Дівчинка ледь встигала за ним.

Батьки збирали хмиз для багаття, а Єва із цуценям вирушила до струмка. Дівчинці подобалося милуватися прозорою водою, що дзюрчала між камінням, і запускати кораблики з листочків.

Вона йшла знайомою стежкою, Лонні жваво біг попереду. Йому було все цікаво, і він раз по раз завертав у кущі, що росли обабіч стежки. Повідець чіплявся за гілки, заплутувався в них, і Єві весь час доводилося розплутувати його. Нарешті, їй усе це набридло, і вона відстебнула його від нашийника.

— Лонні, ти ж далеко не біжи, а то заблукаєш, — суворо наказала дівчинка цуценяті.

Собача радісно загавкало у відповідь і стрибнуло в чагарникові хащі.

— Лонні, ти куди? Нам в інший бік! — скрикнула Єва й кинулася за ним.

Дівчинка чула віддалік гавкіт свого неслухняного вихованця і, оминувши кущі, бігла на звук. У просвіті між деревами промайнув Лонні, але за мить зник з очей. Дівчинка бігла й бігла, але ніяк не могла наздогнати цуценя. Тепер вона вже не чула і його дзявкотіння.

Озирнувшись, Єва зрозуміла, що не знає, де опинилася.

«Треба просто повернутися назад», — вирішила дівчинка й розвернулася, як їй здавалося, у той бік, звідки прибігла. Але всі дерева були такими однаковими, і вона ніяк не могла вийти на стежку.

Єва зрозуміла, що заблукала, і неабияк злякалася. Вона покликала на допомогу, але ліс відповів їй тільки пташиними голосами.

Єва заплакала.

— Такого прекрасного сонячного дня плакати негоже, — почула раптом дівчинка коло себе дзвінкий голос і підвела очі.

Перед нею на веселкових крильцях пурхало маленьке золотисто-руде лисеня.

— Хто ти? — несміливо спитала Єва.

— Мене звати Ґолді.

— Ти ж лисеня? То чому літаєш, та ще й розмовляєш?

— Я не звичайне лисеня, я — феріґард. Чарівний захисник.

— Так ти мені не примарився? Ти є  насправді? — досі не йняла віри своїм очам дівчинка.

Лисеня підлетіло до Єви ближче й лапкою змахнуло сльозинку з її щоки.

— Я справжній, але побачити мене може тільки той, хто вірить у дива. А ти в них, гадаю, віриш.

— Аякже! І ти прилетів, щоб допомогти мені?

— Саме це і є покликанням феріґардів, — поважно відповіло лисеня. — Ну ж бо, ходімо, нам треба якнайшвидше знайти твоє цуценя.

— Лонні? Ти знаєш, де він?

Лисеня поманило Єву лапкою, і дівчинка пішла за ним. Вони бігли крізь густі чагарники, але прямувати за феріґардом було напрочуд легко — гілки самі розступалися перед Євою, відводячи від неї свої колючки.

Уже за кілька хвилин Єва почула неспокійне гавкотіння цуценяти й голоси своїх батьків, які гукали її.

Дівчинка стала прощатися з лисеням. На її очах бриніли сльози.

— О, Ґолді, ти так допоміг мені! А тепер ти… зникнеш? — сумно спитала Єва.

— Я залишуся коло тебе, а твої батьки не зможуть побачити мене, — заспокоїло дівчинку лисеня.

Єва заквапилася до тата й мами. Вона не могла натішитися з того, що Лонні сам знайшов дорогу на галявину. Утім, дівчинка пообіцяла батькам не ходити в ліс сама.

Увечері, коли сім’я повернулася додому, золотисте лисеня все ще залишалося з Євою. Воно літало побіля неї і з цікавістю розглядало все навколо. Будинок нової подруги здався Ґолді таким затишним, що він став прилітати до дівчинки щодня.

Розділ 2. Живе скло

Одного разу Єва гралася з Ґолді у своїй кімнаті, а у вітальні мама й тато дивилися телевізор. Раптом мама покликала доньку. Показували передачу про скульптури зі скла. Єву вразило, що скляні квіти й метелики мали такий вигляд, немов справжні.

З передачі стало відомо, що в місті, де жила Єва, незабаром мала відбутися виставка скляних скульптур.

А за кілька днів тато, повернувшись увечері з роботи, просто з порогу радісно повідомив:

— Я купив квитки на виставку «Живе скло». — І помахав у повітрі яскравими папірцями.

— О, нарешті ми побачимо ці чарівні скульптури! — заплескала в долоні мама.

Єва теж зраділа. Увечері, уже лежачи в ліжечку, дівчинка сказала Ґолді:

— А ти полетиш із нами на виставку скляних скульптур?

— Ну… — скривило носика лисеня. — Там буде дуже багато людей. Та й що там цікавого?

— Люди, звісно, не вміють творити дива, але іноді щось по-справжньому прекрасне створити можуть. Будь ласка, летімо зі мною.

Єва так палко вмовляла Ґолді, що пухнастий упертюх нарешті погодився.

На виставці і справді було дуже багато людей. Єва хвилювалася, коли б, бува, хто-небудь не побачив Ґолді. Але маленьке лисеня слухняно сиділо на її плечі, залишаючись невидимим.

Вироби зі скла були напрочуд прекрасні: яскраві букети, ніжні метелики, розкішні дерева. Роботи деяких майстрів вражали своїми розмірами — над глядачами височіли величезні кораблі під вітрилами й казкові за́мки.

В окремій залі були виставлені роботи художниці Крістал Гартлесс. Саме тут зібралося найбільше глядачів. Адже містянам цікаво було подивитися не лише на унікальні фігури зі скла, але й на саму мисткиню. Міс Гартлесс жила у великому будинку на пагорбі, на схилах якого розкинувся незвичайний парк. Вона не мала друзів, і ніхто ніколи не ступав за високу огорожу, яка надійно захищала її таємниці. Жителі містечка назвали це місце Страшним парком.

— Подейкують, — прошепотіла Єва так, щоб тільки Ґолді міг її почути, — що в парку міс Крістал немає жодного живого дерева. Але мені здається, що це неправда. Просто вона дуже загадкова, тож люди й вигадують.

Ґолді кортіло якнайшвидше побачити скульптури цієї таємничої жінки. Тому лисеня, залишаючись невидимим, злетіло над головами людей і вмить опинилося в залі з виробами міс Крістал.

Єва пішла за своїм крилатим другом. І завмерла на порозі. Усе тут було не таке, як в інших залах виставки. Стін, здавалося, не існувало — їх густо заплітали виноградні лози. Покручені гілки, різьблене листя, ґрона фіолетових ягід були зроблені зі скла, але мали такий вигляд, ніби вони справжні.

— Це диво! Просто неймовірно! Вони немов живі! Яка майстерна робота! — лунало звідусіль.

— Рушай у кінець зали, — нараз почула Єва схвильований шепіт лисеняти.

— Що ти там угледів?

— Сама побачиш.

Дівчинка пробралася крізь натовп відвідувачів виставки в кінець зали. Їй було цікаво, що ж привернуло увагу її крилатого друга.

На скляній гілці сиділа фіолетова кішка. Але не це вразило Ґолді, а тепер і Єву. За спиною скляної тваринки були… крильця кольорів веселки.

— Так це ж феріґард! — зойкнула дівчинка.

— Так, — злякано прошепотіло лисеня. — Це Флері — моя подруга.

— Значить, міс Крістал бачила Флері і зробила її фігурку зі скла.

— Дуже сподіваюся, що це так. А раптом вона зачарувала справжню Флері? — злякався малюк. — Тоді все інше теж справжнє…

Єва охнула. На гілках сиділо безліч птахів і дрібних тваринок, а в кутку примостився великий ведмідь.

— Ти зможеш зняти з них чари? — з тривогою в голосі спитала Єва.

— Тут особливе чаклування. Зняти його може лише той, хто створив. Я повинен потрапити в Страшний парк, — пробурмотів чарівний захисник.

— Я піду з тобою, — твердо мовила Єва. — Слід зрозуміти, хто зачаклував феріґарда й усіх тварин, і врятувати їх.

— Мені не потрібен захист такої маленької дівчинки, як ти, — усміхнулося лисеня.

— А я геть не впевнена в цьому, — заперечила Єва, кинувши погляд на скляну кішечку.

Розділ 3. Помічник

Ґолді хотів був вирушити до будинку міс Гартлесс простісінько з виставки. Але Єва не хотіла і слухати про це.

— Ти бачиш, що сталося з Флері? А вона ж так само, як і всі феріґарди, чарівний захисник. Не можна квапитися з цим. Спочатку треба обміркувати план.

Увечері Єва сказала батькам «на добраніч» і пішла до своєї кімнати. Тут на неї вже чекали Ґолді й Лонні. Лисеня нервово кружляло кімнатою, а цуценя стежило за ним і тихенько скавуліло.

Щойно Єва увійшла до кімнати, як Ґолді кинувся до неї.

— Єво, мені здається, я здогадуюся, хто зачаклував Флері. Це міг зробити тільки феріґард!

— Але хіба феріґарди здатні заподіяти комусь шкоду? Ти ж казав, що чарівні захисники покликані допомагати тим, хто втрапив у халепу.

— Саме це й непокоїть мене! Флері володіє дуже сильними чарами, вона не дозволила б себе зачаклувати.

— Але… — спробувала заперечити Єва.

— Гадаю, їй навіть на думку не спадало, що їй можуть заподіяти зло. А це, найімовірніше, означає, що у міс Гартлесс у полоні ще один феріґард.

— А хіба феріґарда можна взяти в полон? — здивувалася дівчинка.

— Щось підказує мені, що все це робота міс Гартлесс. Вона якимось чином утримує феріґарда.

— Тоді треба якнайшвидше звільнити його, — кивнула Єва. — Але самі ми можемо не впоратися.

— Хто ж нам допоможе? Я, звісно, міг би покликати на допомогу інших феріґардів. Але що, коли це небезпечно й вони теж потраплять у пастку? Я не можу так ризикувати.

— А я, здається, придумала, — раптом радісно скрикнула Єва. — Я попрошу свого татка. Він працює в поліції і має пістолет!

— Він не повірить тобі, — похитав головою Ґолді. — Крім того, дорослим краще не знати про феріґардів. А то ж їм обов’язково захочеться використовувати наші чари, щоб стати заможними.

— Твоя правда. Мабуть, і з міс Гартлесс сталося те саме.

Єва задумалася. Раптом її обличчя осяяла усмішка.

— Є ще одна людина, яка змогла б нам допомогти. Наш сусід Тоні. Він дуже сміливий хлопчик, і він мій друг.

— Де він живе? — діловито спитало лисеня.

Єва підійшла до вікна й показала на сусідній будинок. Обернувшись, Ґолді вона вже не побачила.

* * *

Кімната Тоні була оповита темрявою. Лампа освітлювала тільки письмовий стіл. За столом сидів хлопчик і зосереджено збирав модель літачка. Раптом він прямо над вухом почув тоненький голосок:

— А цей клей, гадаєш, витримає?

Тоні навіть не підвів голови, і лише важко зітхнув:

— Джилсе, тобі давно час спати. Я ж просив тебе не блукати вночі будинком.

— Твоя молодша сестричка давно в ліжку. Вона завжди слухається брата. Ну, майже завжди, — промовив той самий голосок, тамуючи сміх.

— Покинь свої жарти! — невдоволено буркнув Тоні, озирнувся й побачив золотисте лисеня, яке пурхало перед ним.

У темряві яскраво світилися веселкові крильцята таємничої істоти.

— Тільки не лякайся! Я Євин друг, феріґард. Мене звати Ґолді.

— Я й не злякався, — запевнив феріґарда хлопчик. — Що ти тут робиш?

— Нам із Євою потрібна твоя допомога. Ходімо мерщій зі мною. Ми тобі все розповімо.

— Але вже пізно. Мама заборонила мені виходити вночі з дому.

Ґолді замислився на мить, а потім, хитро примружившись, спитав:

— А вилітати з дому вона тобі не забороняла?

— Ні, — відповів Тоні, геть спантеличений запитанням загадкового незнайомця. — Але як? Хіба це можливо?

— Для феріґарда майже все можливо. Тепер стань прямо й постав цю штуковину на стіл. — Ґолді показав на модель, усе ще затиснуту в руці Тоні.

Хлопчик слухняно поставив іграшку на стіл і випростався. Лисеня повільно облетіло навколо Тоні, ніби оглядаючи його з усіх боків. А потім раптом швидко-швидко закружляло. Хлопчик бачив лише лінії, які світилися й обплутували його з ніг до голови. Тоні відчув, ніби спускається в ліфті, а наступної миті він… зменшився.

Лисеня підлетіло до хлопчика.

— Ну що — готовий?

— До чого? — мовив Тоні, який ще не встиг прийти до тями.

— Сідай мені на спину — полетимо до Єви.

Хлопчик з осторогою наблизився до осяйних крил і обережно торкнувся м’якого хутра золотистого лисеняти.

— Хапайся міцніше, мені не буде боляче, — ніби зрозумівши сумніви Тоні, підбадьорив хлопчика Ґолді.

Тоні усміхнувся й заліз на чарівного захисника. Нові друзі знялися в повітря й хутко вилетіли з відчиненого вікна.

* * *

А за кілька хвилин Єва побачила, як до її вікна наближається золота зірочка.

Дівчинка ширше відчинила вікно, і в нього влетіли Ґолді й Тоні.

— Привіт! — радісно вигукнула Єва.

— Привіт, а ось і ми! — приземлився Ґолді на стіл. — Зволікати більше не можна! Ти готова до пригод? Сідай хутчіше мені на спину.

— Але…

— Ой, мало не забув! Тебе ж треба зменшити, — зніяковів Ґолді. — Тоні, тобі поки що доведеться злізти.

Хлопчик сплигнув зі спини феріґарда, і той закружляв навколо Єви. Дівчинка враз зменшилася, навіть не встигнувши здивуватися тому, що відбувається з нею. Лисеня посадило на спину спочатку Єву, потім Тоні і злетіло до стелі.

— Отже, команда з порятунку феріґарда в зборі! Рушаємо! Єво, тобі доведеться все розповісти Тоні по дорозі — треба ж бо поспішати.

Друзі шугонули у вікно й полетіли до лиховісного й загадкового Страшного парку.

Розділ 4. Страшний парк

Нічний політ на феріґарді — це одна з найчудовіших пригод, про які лише може мріяти кожна дитина. Звісно, діти були в захваті.

Єва розповіла другу про виставку й міс Гартлесс. Тоні був згоден із Ґолді: треба терміново в усьому розібратися і допомогти.

Нарешті, друзі опинилися коло Страшного парку. Ґолді з острахом перелетів через високу стіну, ніби очікуючи, що будь-якої хвилини пролунає виття сирени. Але навколо панувала німа тиша. Гнітюча, нежива… Не чутно було ні цвіркунів, ні нічних птахів. Не шелестіло листя. Дерева, що темніли внизу, залишалися нерухомими.

— Здається, чутки правдиві, і тут справді немає жодного живого дерева, — прошепотів Ґолді.

У глибині парку стояв будинок. Він був подібний до величезного куба, у центрі якого височіла кругла вежа з куполом.

— Схоже на обсерваторію, — зауважила Єва. — Ми з класом їздили в подібну на екскурсію.

— Треба підлетіти до вікон і зазирнути в будинок, — пошепки сказав Тоні. — Може, ми знайдемо спосіб дістатися всередину.

— Я можу потрапити всередину і крізь стіну, — пожвавішав Ґолді. — Але вас пронести не зможу.

— Одного ми тебе не відпустимо, — прошепотіла Єва.

Ґолді наблизився до одного з вікон. Але було занадто темно, щоб бодай щось розгледіти.

— По-моєму, ми зможемо потрапити в башту. Поглянь он туди. — Закинувши голову, Єва показала друзям на прочинене вікно.

Ґолді метнувся туди й разом із дітьми прослизнув у вузький отвір. Діти опинилися в приміщенні, заставленому ящиками. Феріґард сів на підлогу, і Єва з Тоні злізли з його спини.

— Ґолді, буде краще, якщо ти повернеш нам колишній розмір, — прошепотів Тоні.

— Але ж тоді ви станете помітними, — заперечило лисеня.

— А якщо потрапимо їй до рук? Що тоді? Ми ж будемо геть безпорадними. Нас посадять у клітку, як мишей, — не погодився хлопчик.

Лисеня кивнуло на знак згоди й обсипало дітей іскрами. Вони враз стали такими, як були.

Тоні відшукав кручені сходи, що вели і нагору, і вниз.

— Куди тепер? — ледь чутно прошепотів Тоні. — Ґолді, ти можеш визначити, чи є в будинку феріґард?

— Здається, я відчуваю його. Він поряд, але дуже слабкий, — занепокоїлося лисеня й полетіло вгору.

Діти пішли за ним сходами. Піднявшись на саму гору, друзі опинилися в круглій порожній залі. Лише в самому центрі в повітрі висіла велика скляна куля. Там, згорнувшись клубочком, лежав пес. Хутро на ньому ледь помітно світилося.

Побачивши чарівного захисника, Ґолді кинувся до нього. Діти побігли за ним. Біля кулі друзі зупинилися.

— Здається, він просто спить, — прошепотіла Єва.

— Ох! — скрикнуло лисеня. — Його крила…

Діти простежили очима за лапкою феріґарда й побачили, що за спиною у пса його крила не тріпотіли. Тьмаві, сірі, вони немічно звисали по обидва боки його тіла.

Великий собака, напевно, почув зойк Ґолді й повільно підвів голову. Він втомлено дивився на лисеня, яке пурхало коло скла, і мовчав.

— Привіт, — розгублено привітався малюк, але пес і далі мовчав.

— Може, він тепер і говорити не може, — висловив припущення Тоні.

— Хто ви? Навіщо ви прийшли? — нарешті спитав феріґард хриплим голосом.

— Ми хочемо врятувати тебе й інших тварин, — м’яко мовила Єва, доторкнувшись до скла.

— Забирайтеся звідси! — гаркнув пес. — Мене не треба рятувати.

— Але ти ж феріґард. Міс Гартлесс тримає тебе в полоні і змушує робити дуже погані речі, — повела далі дівчинка.

— Хто вам сказав, що я в полоні? — посміхнувся пес.

— Тоді чому ти тут? — гнівно кинув Ґолді.

— Коли Крістал була зовсім маленька, вона втратила батьків. Про неї дбав рідний дідусь. Але він був суворий, а дівчинці так потрібна була любов. Я став її чарівним захисником. А тепер вона втратила й діда. Маленька залишилася зовсім сама! Як я міг її покинути?

— Якщо тобі так хочеться — залишайся! Але ми не можемо покинути інших, — верескнув спересердя Ґолді. — Ми повинні врятувати Флері.

— Ідіть геть, — знову гаркнув пес. — І хутчіше забери звідси дітей, — звернувся він до лисеняти. — Скоро повернеться Крістал. А вона терпіти не може дітей.

— А як же тварини? Допоможи нам розчаклувати їх, і ми підемо, — попросила Єва.

— Навіщо ти зробив їх скляними? — втрутився Тоні.

— Але ж це ненадовго, просто щоб Крістал не плакала. Вона завжди просила мене зробити для неї гарні іграшки, щоб їй не було так самотньо. Маленька…

— Чому ти називаєш її маленькою? Міс Крістал уже давно доросла. Ти зробив для неї сотні скляних скульптур, а вона продає їх, щоб прославитися і стати заможною.

— Це неправда! Я вам не вірю. Моя Крістал добра дівчинка. Вона навіть зробила для мене цей будиночок, як у місті феріґардів, щоб я міг відновлювати сили.

— Будиночок? Так це ж просто скляна куля. А сам ти в полоні в неї. Ти старієш і невдовзі загинеш, якщо залишишся тут. Подивися на себе: твої крила зовсім потьмяніли.

— Це неправда, такого не може бути, — правив своє пес.

Друзі опинилися в глухому куті: вони не знали, що робити і як врятувати Флері та інших тварин.

— Якщо міс Гартлесс застане нас тут, буде біда, — спохопився Тоні. — Треба швидше тікати звідси. А вдома подумаємо, як діяти далі.

Покинувши пса самого, друзі майнули до сходів.

Діти повернулися до кімнати, заставленої ящиками, через яку вони потрапили в будинок.

— Ґолді, неси нас хутчіше звідси, — злякано попросив Тоні.

Лисеня слухняно закружляло навколо дітей. Вони, як і минулого разу, вмить зменшилися. Тоні спритно виліз на спину феріґарда і простягнув Єві руку. Проте дівчинка не встигла схопитися за неї. Із-за ящика вигулькнула міс Гартлесс. Вона схопила дівчинку, як маленьку лялечку, і вже потягнулася, щоб дістати й Ґолді. Але феріґард стрілою вилетів у вікно.

— Бридкі дітлахи, хотіли вкрасти в мене Флаффі! Ну ж бо подивімося, хто тут у нас.

Міс Крістал рушила до майстерні. Так вона називала велику кімнату, у яку складала все, що хотіла перетворити на статуї.

Розділ 5. План порятунку

А тим часом Ґолді відніс Тоні додому.

Розвиднялося. Усю дорогу друзі мовчали. Вони були так приголомшені, що не могли вимовити ані слова. Опинившись у кімнаті Тоні, Ґолді відразу повернув хлопчикові його справжній розмір.

— Що ж нам тепер робити? Вона ж перетворить Єву на скляну дівчинку! — хвилювався Тоні. — Скажи, Ґолді, чи є ще на світі феріґарди, крім тебе й Флаффі?

— Так. Нас багато, — відповів малюк.

— Може, звернемося до них по допомогу?

— Вони можуть відібрати у Гартлесс Єву та інших тварин. Але я не впевнений, що хтось, крім цього Флаффі, зможе розчаклувати їх. До того ж феріґарди добрі, вони не стануть шкодити міс Крістал, — похитало головою лисеня.

— Але тоді вона продовжить множити зло, — скрикнув хлопчик.

— Так, вона — небезпечний супротивник. Гадаю, нам знадобиться допомога і людей, і феріґардів!

На мордочці Ґолді сяйнула усмішка.

— Ти щось придумав?

— Аякже! Нападемо відразу з двох боків, — загадково мовило лисеня й розчинилося в повітрі.

Здивований Тоні завмер посеред кімнати. Раптом щось наче луснуло, і Ґолді знову з’явився перед хлопчиком.

— Мало не забув! Рано-вранці ти повинен сходити до Євиного тата й покликати його на допомогу.

— Але що я йому скажу? — не зрозумів Тоні.

— Скажи правду, ну, майже всю… Коли ми покидали Євину кімнату, дівчинка залишила батькам записку. У ній вона попередила, що ви пішли до міс Крістал.

— Невже я повинен розповісти їм про феріґардів? — здивувався хлопчик.

— Не обов’язково. Просто скажи: міс Гартлесс на виставці помітила, що Єві сподобалися її скульптури, і запросила дівчинку до себе в гості. Єва побоялася йти сама й узяла тебе із собою.

— Але…

— Жодних «але»! Вигадай будь-що. Головне — привести Євиного тата до будинку Крістал. А я покличу феріґардів на допомогу.

— Ти хочеш викрасти Флаффі?

— Ще не знаю. Але о дванадцятій ви повинні бути в міс Крістал.

Ґолді знову зник. Тоні рішуче попрямував у ванну, щоб умитися холодною водою й зібратися з думками.

Коли рано-вранці мама покликала Єву снідати, з кімнати дівчинки долинув лише жалібний гавкіт Лонні. Мама занепокоїлася, що дочка проспить у школу, і увійшла до неї. Але ліжко Єви було застелене.

— Єва зникла! — вигукнула жінка.

На її голос прибіг Євин тато. Окинувши кімнату поглядом, він одразу помітив записку, що лежала на столі:

Любі мої мамо й татко, не хвилюйтеся, будь ласка. Міс Крістал Гартлесс запросила мене в гості подивитися на її чудові скульптури. Я покликала із собою Тоні. Сподіваюся, ми повернемося не надто пізно.

Єва

— Справді, не хвилюйся, вона, напевно, у міс Гартлесс, — намагався заспокоїти дружину містер Джонс.

Раптом у двері подзвонили. Євина мама кинулася відчиняти. На порозі стояв схвильований Тоні.

— Допоможіть! — вигукнув хлопчик. — Єва втрапила в біду.

— Що з нею? — прошепотіла Євина мама і враз зблідла.

— Тоні, не стій на порозі, заходь і розкажи все по порядку.

Євин тато зачинив за хлопчиком двері і провів його до вітальні. Тут він посадив Тоні на диван, а Євина мама дала йому склянку води.

Тоні ніколи не був брехунцем, тому йому було тяжко придумати правдоподібну історію. Утім, він хотів урятувати Єву.

— Учора Єва попросила мене піти з нею до міс Крістал, — почав свою розповідь Тоні. — Спочатку все було гаразд. Хоча міс Гартлесс, як мені здалося, була не надто задоволена, що я прийшов із Євою. Вона показала нам свою майстерню. Там багато гарних скляних звірів. А потім вона принесла нам чай. У нього був якийсь дивний запах, тому я майже не пив, а Єві він припав до смаку. Міс Крістал вийшла з кімнати, але раптом я помітив, що Єва засинає. Я спробував розбудити її, але в мене нічого не вийшло. Сам я теж відчув себе якось дивно. Я зрозумів, що нас напоїли снодійним. Я не знав, що робити, і вдав, що теж заснув.

Тоні замовк.

— Не хвилюйся, Тоні. Ти ні в чому не винен. Що було далі? — поквапив хлопця містер Джонс.

— Міс Гартлесс повернулася. Побачивши, що ми спимо, вона розсміялася і сказала… — Хлопчик знову запнувся.

— Що вона сказала? Ти пам’ятаєш?

— «Тепер я зроблю по-справжньому живі скульптури», — ось що вона сказала. Коли вона відійшла подалі, я тихенько встав і вислизнув у коридор. Вона погналася за мною, але я встиг втекти. Містере Джонс, Єва в небезпеці. Треба поспішати!

Не гаючи часу на розмови, містер Джонс хутко зібрався й вирушив до будинку художниці. Тоні пішов із ним.

Розділ 6. Маленька Крістал

Тим часом міс Крістал віднесла Єву до майстерні й посадила в клітку з кроликами.

Дівчинка була розгублена й налякана. Вона сіла на солом’яну підстилку, коли до неї наблизилися маленькі кролики. Вони обнюхали Єву і взяли до своєї компанії — сіли ближче, щоб зігріти нову подружку.

Дівчинка непокоїлася, що міс Гартлесс і її перетворить на скляну фігурку. Як же тоді допомогти іншим тваринам?

— Ох, Ґолді, коли б ти був тут, — зітхнула Єва, і на очах у неї забриніли сльози, а одна скотилася по щоці.

— Годі плакати! — почула дівчинка веселий шепіт.

І в повітрі прямо перед нею з’явилося лисеня. Чарівний захисник підлетів до самого обличчя Єви й акуратно витер сльозинку своїм пухнастим хвостиком.

— Ґолді, яка я рада, що ти прилетів! Я боялася залишитися сама.

— Я б нізащо не покинув тебе, але треба було рятувати Тоні. До речі, він зараз приведе сюди твого татка.

— Це ж небезпечно! — занепокоїлася Єва. — А ще тато може дізнатися про феріґардів.

— Тоні довелося вигадати історію, але вона майже правдива.

— Ви щось придумали?

— Так, у мене з’явилася чудова ідея! Твій тато й Тоні відволікатимуть увагу міс Крістал, ми з тобою проберемося до Флаффі і спробуємо умовити його допомогти нам. Він все ж таки феріґард.

— Ми? Але ж я в клітці!

— Хіба якась жалюгідна клітка може зупинити феріґарда? — засміявся Ґолді. — До того ж ти була засмучена й не помітила, що цю засувку ти й сама можеш відсунути.

Єва підхопилася й кинулася відчиняти клітку. Кролики теж були раді вийти на волю. Дівчинка сіла на спинку до лисеняти, і друзі полетіли у вежу.

Міс Крістал саме була в кімнаті Флаффі. Ґолді з Євою довелося сховатися, щоб їх не помітили.

— Ох, мій милий песик, ці жахливі діти хотіли тебе викрасти, — жалібно голосила міс Гартлесс.

— Ти ж знаєш, я завжди буду поруч, моя дівчинко, — лагідно відповів Флаффі.

— Чому він називає її дівчинкою? — прошепотіла Єва.

— Це, мабуть, сфера так впливає на нього. Він думає, що вона все ще маленька, — припустив Ґолді.

— А ти зробиш мені ще одну лялечку? — вела далі міс Крістал плаксивим голосом.

— Яку іграшку ти хочеш? Кролика? — спитав пес.

— Ні, — заскиглила, мов вередлива дитина, міс Гартлесс. — Хочу справжню ляльку — дівчинку, у гарній сукенці й капелюшку.

— Дівчинку? Але ж для цього треба… — запнувся від хвилювання Флаффі. — Люба, може, краще ти вдягнеш у сукенку кролика?

— Не хочу кролика! — запхикала жінка. Єва помітила, що сліз на очах у неї не було.

— Вона ж прикидається! — скрикнула дівчинка, забувши, що не можна подавати голос.

Міс Крістал злякано озирнулася.

— Хто тут?! — заверещала вона. — Флаффі, до нас прокрався злодій!

Флаффі став на лапи й грізно прогарчав:

— Виходь!

Ґолді хотів був злетіти, але не зміг. Він нараз відчув, ніби невидима рука схопила його й тягне на середину кімнати. Та феріґард не розгубився, він спікірував на підлогу й наказав Єві:

— Зістрибуй!

Тієї ж миті він обсипав дівчинку золотими іскрами, і до неї повернувся звичайний розмір. А саме лисеня метнулося до кулі. Воно врізалося в скляну стіну. Куля гучно луснула, її поверхнею поповзли тріщини. А вже наступної миті вона розлетілася на скляні друзки.

Пес опинився на підлозі і здивовано роззирнувся. А лисеня нерухомим пухнастим клубочком упало коло нього.

— Ґолді! — перелякано скрикнула Єва, дивлячись на той клубочок.

Дівчинка безстрашно кинулася до свого друга й узяла маленьке тільце на руки.

— Хапай їх! — заверещала міс Гартлесс.

Але Флаффі не квапився виконувати наказ.

— Хто ти? — спитав він глухим голосом. — Де маленька Крістал?

— Це я, бовдуре! — роздратовано огризнулася міс Гартлесс і затнулася.

— Так, оце і є твоя маленька Крістал! — зі сльозами в голосі вигукнула Єва. — Вона виросла і стала лихою та жорстокою! Вона змусила тебе перетворити на скляні скульптури чимало маленьких звірят. І навіть феріґарда!

Флаффі не міг відвести очей від міс Крістал. Пес зрозумів, що його вже давно обманюють. Але найстрашніше для нього було те, що він став злодієм і заподіяв лихо багатьом істотам. Обернувшись до Єви, старий феріґард помітив нерухоме лисеня в її руках.

— Що ж я накоїв! — прошепотів добрий пес, і по його морді покотилися сльози.

— Флаффі! — запхинькала міс Гартлесс. — Хутчіше зроби їх скляними, і все в нас буде так, як і раніше.

— Хочеш, щоб усе було так, як раніше? — загарчав раптом пес. — Дзуськи! Я більше не слухатиму тебе. Ти була такою гарною маленькою дівчинкою. Чому ти стала лиходійкою?

— Недоумкуватий старий бовдур, — зло проказала міс Крістал, — я просто порозумнішала! Коли б оце мале створіння не розбило кулю, ти завжди служив би мені. І я стала б найзаможнішою й найвідомішою у світі художницею.

Сказавши це, жінка метнулася до Єви й звела руку, щоб ударити Ґолді. Дівчинка притиснула малюка до грудей і заплющила очі зі страху. Тієї ж миті мляві крила Флаффі здригнулися, пес злетів і змахнув над міс Крістал лапами. Пролунав гучний виляск. Жінка злякано озирнулася на пса і… завмерла, перетворившись на скляну статую.

— Час мені виправляти свої помилки, — сказав старий феріґард.

Сказавши це, пес підлетів до Єви, обережно взяв Ґолді й зник.

Раптом пролунав дзвінок у двері.

Єва спустилася на перший поверх і відчинила. На порозі стояли її тато й Тоні.

— Єво, моя дитинко! — вигукнув містер Джонс і обійняв доньку. — З тобою все гаразд? Що сталося?

— Таточку, усе добре. Уже все скінчилося, — прошепотіла Єва. — Ходімо хутчій додому.

Містер Джонс узяв за руки Єву й Тоні, та утрьох вони поквапилися покинути Страшний парк міс Крістал, у якому справді не залишилося жодного живого дерева.

Удома тато спитав Єву:

— Розкажи тепер, що ж сталося в будинку міс Крістал?

— Я прокинулася вранці, а поруч нікого немає. Ви нагодилися, коли я саме зібралася йти додому. Отакої!

— Доволі дивно… — похитав головою тато. — Але головне, що тепер усе позаду. Тільки ти повинна пообіцяти мені більше ніколи не ходити в чужі будинки без дозволу. Домовилися?

Єва кивнула.

Розділ 7. Повернення додому

Флаффі надто довго просидів у скляній сфері, тому він майже розучився літати. Його крильця все ще залишалися тьмаво-сірими, але вони легко знайшли дорогу, адже це був шлях додому. Пес вирішив повернутися в місто феріґардів. Тільки тут він міг знайти відповідь на запитання, як усе залагодити.

Флаффі летів, притискаючи до грудей ледь живе тільце лисеняти. Крила й лапи старого феріґарда тремтіли від утоми. Нарешті серед хмар він побачив велику темно-синю хмару. Серце його радісно калатало. Сам лише вигляд рідної домівки повернув йому сили.

Місто чарівних захисників не було схоже на місця, де селилися люди. Над велетенською синьою хмарою висіли будиночки — різнокольорові кулі з хмар. А в самому центрі міста пурхали малюки феріґарди зі своїм Учителем — великим сніжно-білим котом.

Досить було Флаффі ступити на край хмари, як із маленьких кульок один за одним почали визирати феріґарди. Кого тут тільки не було! Цуценята й кошенята, поні і кролики, білочки й навіть ведмежа. Крилаті звірятка вилітали назустріч старому псу. Вони усміхалися до нього, як до давнього друга. Але, помітивши в його лапах Ґолді, багато хто злякано хмурився й рушав услід за Флаффі.

Так до центру містечка прибула вже ціла зграйка чарівних захисників.

Побачивши Вчителя, Флаффі попрямував до нього.

— Учителю, — несміливо мовив пес. — Я повернувся.

Великий білий кіт, який грався з учнями, обернувся.

— Ласкаво просимо додому, Флаффі, — озвався він.

— Допоможіть врятувати малюка, — попросив пес, простягаючи лисеня Вчителю.

— Вам обом потрібна допомога, — усміхнувся кіт і змахнув лапами. Враз навколо Флаффі й лисеняти виросла велика рожева куля з хмари. — Відпочиньте, мої любі.

Феріґарди тихенько розлетілися по своїх домівках, а старий пес та малюк Ґолді солодко заснули в чарівній хатці, яка мала повернути їм втрачену силу.

Флаффі не знав, скільки проспав у рожевій кулі — день чи цілу вічність. Коли він прокинувся, йому здалося, що минули роки. Ось тільки летіли вони не вперед, а назад. Бо ж прокинувся він молодим і сильним. Ніби й не з ним трапилося те все. Згадавши пережите, Флаффі аж здригнувся. Нараз він роззирнувся довкола, шукаючи очима Ґолді. Але малюка в кулі не було. Занепокоївшись, пес хутко вилетів назовні.

— Стережись! — прокричав веселий голос, і повз нього пронісся золотистий вихор.

— Ну й бешкетник, цей Ґолді! — усміхнувся Вчитель, підлітаючи до Флаффі. — Щойно одужав, а вже ширяє у хмарах, збиваючи всіх на своєму шляху.

— Це було те лисеня? Як добре, що воно одужало, — з полегшенням зітхнув пес.

— Здається, ти теж тепер нівроку, — обійняв феріґарда кіт. — Я радий, що ти вдома.

Флаффі хотів був розповісти свою історію Учителю, але потім вирішив, що на все свій час.

— Учителю, я наробив чимало лиха. Ви допоможете мені повернути моє добре ім’я?

— Я все зроблю для цього. Хоча ти й сам можеш усе владнати, — доброзичливо засміявся кіт. — Тепер ти знову справжній феріґард, а не його слабка тінь.

— І я допоможу. Можна? — знову мало не врізавшись у пса, підлетів Ґолді.

— Можна. Але ж ні про кого не забудьте! Поверніть їм їхній справжній вигляд. Особливо мене непокоїть Флері. Напевно, вона геть засумувала, — Учитель поквапив феріґардів, і друзі вирушили в дорогу.

Розділ 8. Скляні скульптури ожили

Повернувшись додому того дня, коли Ґолді її врятував, дівчинка розповіла про все Тоні. Дітей дуже непокоїла доля лисеняти. Адже вони не знали, чи врятував його Флаффі. Коли наступного дня друзі пішли в галерею, там усе було так само, як і раніше. Крилата кішечка та інші тварини досі залишалися скляними.

Увечері Єва спробувала покликати Ґолді, але лисеня не з’явилося. А вона так сподівалася на диво!

Наступного ранку Тоні прибіг до Єви й запропонував піти до Страшного парку: що, коли Флаффі повернувся туди.

Діти зайшли в парк. Удень це місце лякало навіть більше, ніж уночі. Адже тепер було видно, що дерева, кущі та квіти на клумбах неживі. Коли повіяв вітерець, в алеях незвично залунали передзвони скляного листя.

— Навіщо ж вона зачаклувала свій парк? — сказав Тоні.

— Може, вона справді збожеволіла? — припустила Єва.

Друзі зайшли до будинку й піднялися у вежу. Єва боялася входити до кімнати, де раніше жив Флаффі. Тоні це зрозумів й увійшов першим.

— Єво, — покликав хлопчик, — заходь, не бійся.

Міс Крістал стояла як укопана там, де її залишили.

— Що ж нам робити? Феріґарди так і не з’явилися, — сумно мовила Єва.

— Може, спробуємо покликати Ґолді? — запропонував Тоні.

— Я вже кликала, але він не прийшов. Здається, феріґарди назавжди зникли. Їх більше ніколи тут не буде, — мало не плачучи, сказала дівчинка.

— Ні, вони не могли полишити звіряток у біді…

— Правильно! — пролунав раптом тоненький голосок Ґолді, і прямо перед дітьми з повітря виникло лисеня. А за ним з’явився і Флаффі, помолоділий, з крилами кольорів веселки, що тріпотіли за спиною.

— Ура! — в один голос закричали друзі й кинулися до феріґардів.

Єва поцілувала Ґолді в пухнасту голівку, а Флаффі погладила по лискучому хутру. Пес радісно завиляв хвостом.

— Здається, нам час сходити до музею! — зробило серйозну пичку лисеня.

— А нам можна з вами? — з надією спитала Єва.

— Звісно, якщо Флаффі не проти, — вигукнув Ґолді й запитально подивився на пса.

Флаффі кивнув. І друзі спустилися до Страшного парку.

— Час повернути цьому місцю колишній вигляд, — прошепотів пес.

Діти й Ґолді завмерли на порозі, а помолоділий феріґард злетів над кроною найближчого дерева. Він обережно торкнувся лапою горішньої гілочки. Дерево глухо брязнуло і… залишилося таким, як і було, — мертвим, скляним.

Флаффі змахнув над ним лапами, але нічого не змінилося.

— Що ж його робити? — у розпачі скрикнув він. — Нічого не виходить!

Діти розгублено дивилися на феріґарда, не знаючи, як йому допомогти. Ґолді підлетів до друга.

— Може, ти просто боїшся? — тихо спитало лисеня.

— Я так винен, — скрикнув Флаффі зі сльозами, — і навіть не можу виправити своїх помилок.

Раптом небо над Страшним парком спалахнуло яскравим світлом. Золоті іскри розсипалися довкола, огорнувши землю й дерева осяйним покровом. Кожна гілочка, кожен листочок затремтіли і з гучним виляском скинули із себе скляні кайдани. Кришталевим піском обсипалися вони на траву, яка знову зазеленіла на галявинах.

Друзі завмерли, мов громом прибиті, чекаючи, що ж буде далі. Повітря знову здригнулося, і перед ними з’явився сніжно-білий кіт. Він обійняв Флаффі і, показавши лапою на парк, котрий ожив, сказав:

— Дива слід творити з чистим серцем. Ти мав пробачити себе, адже всі іноді припускаються помилок. І тоді уміння феріґардів чаклувати повернеться до тебе.

Флаффі кивнув:

— Здається, я зрозумів, Учителю. І ладен спробувати ще раз.

Пес розчинився в повітрі.

— Куди ж він подівся? — розгубився Тоні.

— Напевно, полетів до музею, — здогадався Ґолді. — Рушаймо і ми туди.

Феріґарди зменшили дітей і посадили їх собі на спини. Стрімкий політ над містом невдовзі закінчився — адже всім якнайшвидше кортіло подивитися, чи зможе Флаффі розчаклувати тварин.

Пес уже був у залі, коли друзі влетіли туди. Відвідувачі ходили повз скульптури, не помічаючи чарівних захисників.

Флаффі вирішив почати з найголовнішого — повернути колишній вигляд Флері. Пес ніжно провів лапами по крильцях фіолетової кішечки. Золоті іскри обсипали Флері, і за мить пухнаста красуня обтрушувала з хутра кришталевий пісок.

— Ох, як же добре знову опинитися на свободі, — вигинаючи спинку, промуркотіла Флері. — Дякую тобі, Флаффі.

— Вибач мені, Флері, — опустив очі долу пес.

— Забудь! Я вільна й зовсім на тебе не ображаюся. — Діловито роззирнувшись, кішечка запропонувала: — Може, звільнимо, нарешті, інших тваринок?

Флаффі запитально подивився на Вчителя.

— А як же люди? Вони ж усе побачать…

— Іноді корисно стати свідком справжнього дива, — лукаво усміхнувся сніжно-білий кіт.

Феріґарди злетіли і, опинившись на середині зали, разом змахнули лапами. Золоті іскри спалахнули на мить, і вражені відвідувачі галереї побачили, як скляні скульптури перетворюються на живих звіряток. Кролики й мишки кинулися врозтіч, птахи й бабки вилетіли у вікна. А вздовж стін зеленіли лози з кетягами стиглого винограду.

Ніколи ще в маленькому місті, де жила Єва, не траплялося чогось такого неймовірно фантастичного. Журналісти гарячково квапилися поділитися сенсацією: у галереї мистецтв відбулося щось незрозуміле, скляні скульптури міс Крістал Гартлесс раптом ожили!

А найголовніше — усе сталося серед білого дня. Коли відвідувачі милувалися прекрасними творами мистецтва, ті раптово почали розбігатися! Жителі міста теж розбіглися, бо дуже злякалися. Ще б пак: величезний ведмідь ожив разом із іншими тваринами і, грізно рикаючи, бродив галереєю. Довелося терміново викликати працівників зоопарку, щоб ті приспали його й забрали із собою.

Наступного дня Тоні та Єва вголос по черзі читали газети й дивувалися карколомним вигадкам журналістів. Ще б пак — адже вони знали про ці дива набагато більше за них!

Розділ 9. Любов творить дива

У галереї панував хаос. Відвідувачі розбіглися слідом за експонатами, залу зачинили. Феріґадри й діти також покинули виставку, усе ще сидячи верхи на чарівних тваринах.

Флаффі раптом кудись заквапився.

— Учителю, мені залишилося зробити ще одну важливу справу. Ви допоможете мені? — з надією спитав пес.

— Звісно. Я радий, що ти не забув про неї, — усміхнувся кіт.

І феріґарди полетіли до Страшного парку, який більше не був страшний.

Пес першим залетів у вежу, інші пішли за ним. У круглій залі самотньо стояла остання скляна скульптура.

Вірний феріґард хутко повернув міс Крістал її колишній вигляд. Жінка злякано озирнулася. Помітивши пса, вона раптом кинулася до нього.

Діти хотіли було захищати феріґарда, але Учитель зупинив їх. Адже міс Крістал не мала наміру нападати на свого чарівного захисника, вона обійняла його й розплакалася.

— Пробач мені, Флаффі. Я так винна перед тобою. Я зрадила твою любов, помінявши диво на славу і гроші. Я б усе віддала, щоб якось залагодити все те, що я накоїла.

Цього разу її голос звучав щиро. Пес уткнувся волохатим лобом у щоку міс Гартлесс і прошепотів:

— Маленька моя Крістал, я так скучив за тобою. Прости й ти мене. Я повинен був вчасно зупинити тебе. А я цього не зробив, бо дуже сильно тебе любив.

Коли міс Гартлесс заспокоїлася й утерла сльози, пес повів її в парк.

— Як тут гарно! — тішилася жінка. — Флаффі, я так тобі вдячна, що ти всіх розчаклував. А що коли влаштувати тут будинок дитячої творчості? У цьому величезному будинку чимало місця. Діти зможуть вчитися й гуляти в парку. А я у всьому їм допомагатиму.

Пес знову запитально подивився на Вчителя, а коли той кивнув, з радістю погодився.

— А ти залишишся? — взявши друга за лапу, спитала міс Крістал. — Я розумію, що тобі довелося кілька років провести зі мною і, напевно, ти втомився. Але я сама не впораюся.

— Я не зможу залишитися з тобою назавжди, але часто прилітатиму до тебе й допомагатиму, — пообіцяв Флаффі.

Єві й Тоні час було повертатися, тому Ґолді відніс їх додому. Діти попрощалися з феріґардом. Лисеня пообіцяло іноді навідувати своїх нових друзів.

А задоволені феріґарди вирушили додому, у свої будиночки-хмаринки.

Content

Мері Блер
Ґолді у Страшному парку

Розділ 1. Єва заблукала в лісі

Розділ 2. Живе скло

Розділ 3. Помічник

Розділ 4. Страшний парк

Розділ 5. План порятунку

Розділ 6. Маленька Крістал

Розділ 7. Повернення додому

Розділ 8. Скляні скульптури ожили

Розділ 9. Любов творить дива