Мері Блер

Тайлер вчиться дружити

А ти віриш у дива? Так? Тоді одного разу до тебе неодмінно прилетить чарівний захисник! Адже ці милі крилаті звірятка завжди приходять на допомогу тим, хто вірить у диво…

Історії про добрих i вірних, сміливих i веселих ферiґардiв чекають маленьких читачів на сторінках цих чудових книжок.

Розділ 1. Новенький

У місті ферiґардів панувало пожвавлення — чекали на прибуття новеньких. Ніхто не знав, де і як народжуються чарівні захисники. Та раз на рік Учитель-кіт звідкілясь приводив до міста малюків. Вони були геть незграбні, іще не вміли давати раду слабким крильцям, а їхні чарівні сили ледве жевріли.

І от урочиста мить настала. На синю хмару м’яко сів білий мов сніг кіт. За ним одне за одним опустилися маленькі крилаті звірятка. Тут були кроленята, кошенята, цуценята, білочки й навіть ведмежа. Дорослі ферiґарди зустріли новачків дуже радо. Коли малюки опинилися в самому серці міста чарівних захисників, їх обсипали різнокольоровими іскрами. А потім ферiґарди закружляли над ними в танку. Нарешті Учитель змахнув лапами, і всі крилаті тварини застигли в очікуванні.

— Ласкаво просимо до міста ферiґардів! — весело вигукнув кіт. — Тут ви навчитеся всього, що повинні знати чарівні захисники, а головне — саме тут ви зрозумієте, що таке справжня дружна сім’я.

Учитель повів малюків до великої круглої хмарини. Він махнув лапою, і в її пухнастій поверхні утворився прохід. Кіт запросив дітлахів зайти всередину.

— У таких будиночках живуть ферiґарди. Поки ви не підростете, житимете всі разом.

— А-а-а коли підростемо? — несміливо спитало цуценятко.

Кіт усміхнувся й поплескав малюка по щоці.

— А коли підростете, кожен із вас спорудить собі кольоровий будиночок, такий, які ви бачите довкола. А тепер відпочивайте й набирайтеся чарівних сил. За навчання візьмемося завтра.

По цих словах крилатий кіт розчинився в повітрі. Малюки затишно влаштувалися на м’якій підлозі синьої хмари й поснули.

Наступного ранку, щойно зійшло сонце й будинок маленьких ферiґардів засяяв у його променях, малюки вилетіли назовні. Тут на них уже чекав Учитель-кіт. Дивно, але, крім нього, у небесному місті більше нікого не було.

— Учителю, а де ж решта ферiґардів? — спитало ведмежа. — Учора їх було так багато.

— Учора вони позліталися сюди, щоб привітати вас. А сьогодні їм треба було повертатися у справах.

— А що роблять ферiґарди?

— Ферiґарди — це чарівні захисники. Вони завжди приходять на допомогу до тих, хто вірить у дива й потребує допомоги. Невдовзі ви також станете сміливими й сильними захисниками, але для цього треба добре вчитися.

— Тоді хутчіше вчіть нас! — нетерпляче пискнуло білченя.

Кіт засміявся й кивнув:

— У такому разі — нумо до занять!

Відтоді малюки старанно взялися за навчання. Вони швидко опанували мистецтво польотів, і тепер їхнім улюбленим заняттям було літати один за одним наввипередки, вправно огинаючи різнокольорові будиночки ферiґардів.

І лиш один новенький не брав участі у веселих іграх. Це було білченятко на ім’я Тайлер. Друзі запрошували його попустувати з ними, але він завжди відмовлявся. У нього були більш серйозні справи: малюк знову і знову повторював усі чарівні прийоми, які показував на уроках Учитель.

— Тайлере, — якось спитав у білченятка білий кіт, — чому ти не бавишся зі своїми товаришами?

— Учителю, як же я можу гратися, коли так багато ще не вмію! — вигукнув крилатий пухнастик. — Адже ви самі казали, що завжди є хтось, кому потрібна чарівна допомога.

— Маля, але ж дружити теж треба вміти.

— А що тут складного? Літай собі безтурботно та й літай… — пирхнув Тайлер. — А я мрію якомога швидше отримати своє перше завдання. Я так хочу стати хорошим захисником!

Кіт на якусь мить замислився, дивлячись на білченятка, а потім усміхнувся:

— Гаразд! У мене є для тебе завдання. Але ти повинен пообіцяти мені, що за найменшої небезпеки негайно покличеш на допомогу дорослого ферiґарда. Обіцяєш?

— Так, Учителю, обіцяю, — сяючи від щастя, закивало білченятко.

— Тоді вирушаймо в дорогу!

Крилатий кіт узяв білченя за лапку, і обидва ферiґарди розчинилися в повітрі. Наступної миті Вчитель зі своїм учнем вмостилися на гілці високого дерева прямісінько перед вікнами великого будинку.

— Поглянь, Тайлере, — показав лапою у вікно кіт. — Це Дженні та Майк — близнюки. І вони потребують захисту.

— А що я повинен робити? Від чого мені їх захищати?

— Річ у тім, що в них з’явилося дуже небезпечне захоплення. І тобі треба простежити, щоб вони не вскочили в халепу. Це й буде твоїм першим завданням.

— Але я думав, що доведеться боротися з чудовиськами, а не стежити за звичайними дітьми, — розчаровано зітхнув маленький ферiґард.

— Ти не хочеш допомогти Дженні та Майку? — примружив око кіт і уважно подивився на Тайлера.

— Ні-ні, — заквапилося з відповіддю білченятко. — Я ж захисник, тому повинен допомогти цим дітям.

— Будь дуже уважним, діти такі дзиґи. І пам’ятай про свою обіцянку, — сказав на прощання кіт і зник.

Розділ 2. Небезпечне захоплення

Тайлер вирішив відразу ж узятися до діла і, не гаючи ані хвилини, влетів у розчинене вікно. Маленький ферiґард залишався невидимим, тому близнюки не помітили гостя.

Діти зосереджено порпалися у фотоапараті.

— Тепер усе готово! — радісно вигукнув Майк. — Я встановив режим автоматичної зйомки.

— Навіть на кнопку натискати не треба? — здивувалася Дженні.

— Навіщо? Треба лиш увімкнути фотоапарат, і він сам робитиме світлини щодесять секунд. А потім ми виберемо найкращі. Ну що, ходімо?

Дженні кивнула, і близнюки вибігли з кімнати. Тайлер подався за ними. Летіти йому довелося довго, бо діти рушили до дальнього пляжу, де на стрімких схилах гніздилися морські птахи. Саме їх мали намір фотографувати дітлахи. Річ у тім, що Майк обожнював малювати й мріяв перемогти в конкурсі юних художників, який невдовзі мав відбутися в їхньому містечку. У Дженні було інше захоплення — вона полюбляла фотографувати. У близнюків з’явилася чудова ідея: зробити неймовірні світлини, з яких Майк потім малюватиме свої картини. Здаватиметься, ніби їх писали з натури.

— Птахи так близько не підпустять до себе жодного художника, — захоплено пояснював Майк сестрі. — Та й мольберт там встановити неможливо. А ми вирішимо відразу дві проблеми.

— А я зможу зробити цілий альбом із добірних світлин! — підтримала його Дженні.

Нарешті діти дісталися краю урвища. Звідси розгортався чудовий краєвид. Унизу море лунко накочувало хвилі на каміння, а вгорі, на скелях, вирувало життя. Тисячі птахів влаштували тут гнізда.

Майк скинув наплічник і дістав із нього камеру, прилаштовану до налобного ліхтарика. Хлопчик надів на голову цю складну конструкцію й рішуче попрямував до краю прірви.

— Майку, може, таки прив’яжемо тебе? — несміливо спитала Дженні.

— Я вилазив ці скелі вздовж і впоперек. Та й прив’язати мотузку тут нема до чого, — заспокоїв дівчинку брат.

Побачивши, як Майк звісив ноги зі скелі, Тайлер дуже злякався.

«Он воно яке в них захоплення! Справді небезпечне, — подумало білченятко. — Що ж його робити? Кликати Вчителя на допомогу? Але ж поки що нічого страшного не відбувається».

Ферiґард підлетів ближче й тепер кружляв коло самісінького Майкового плеча. Зумівши сяк-так прилаштуватися на каменях, хлопчик увімкнув камеру. Щоб до об’єктива потрапило якомога більше птахів, Майк став просуватися вздовж провалля. Він спритно перебирав руками й ставив ноги на зручні уступи. Йому це вдавалося так легко, що білченя заспокоїлося. Маленький захисник також захопився фотополюванням, і, помітивши гарну пташку, не втримався:

— Он ту, он ту зніми!

Тайлер забув, що Майк не знає про його присутність. Хлопчик різко смикнувся, озираючись, і враз утратив рівновагу. Широко змахнувши руками в намірі за щось ухопитися, хлопець полетів у прірву.

— Майку! — злякано зойкнула Дженні.

Тайлер устиг учепитися кігтиками в комір хлопчика й тепер щосили намагався утримати його. Але зупинити падіння він не міг, хіба що трохи сповільнити.

— Учителю! Допоможіть! — щосили заволав малий ферiґард, відчуваючи, що останні сили полишають його, і враз знепритомнів.

Несподівано нізвідкіля виріс виступ скелі, і Майк упав на нього, скрикнувши від болю. В очах у нього спалахнули тисячі іскор, але він устиг помітити, що поруч гупнулась грудка золотисто-рудого хутра.

У повітрі з’явився великий білий кіт і став кружляти над хлопцем. Потім він акуратно доторкнувся до його чола, і біль ущух.

Кіт сказав:

— Поспи, дитино. Твоя сестра вже покликала на допомогу.

Майк заплющив очі.

Потім кіт дбайливо підхопив білченя й зник. За мить Учитель зі своєю дорогоцінною ношею з’явився в місті ферiґардів. Махнувши хвостом, він створив світлосяйну хмару, у середину якої поклав маленького захисника, який геть знесилів.

Кілька днів маленький ферiґард спав у цій чарівній хмарі. Поступово його крильця знову засвітилися рівним білим сяйвом. Коли Тайлер прокинувся, Учитель був поруч. Кіт гладив малюка по голівці й усміхався.

— Учителю, — схлипнуло білченятко. — Я все зіпсував…

На очах у малюка забриніли сльози.

— Не плач, Тайлере, сльозами лихо не виплачеш. Добре, що ти згадав про свою обіцянку й покликав на допомогу. А то все скінчилося б геть невтішно.

— А як там Майк?

— Хлопець пробуде в гіпсі кілька місяців, поки зростатимуться кістки на ногах. От тільки… — затнувся Учитель.

— Що? Що тільки?.. — злякався Тайлер.

— Майк щось дуже зажурився. Він утратив віру в дива й тепер навіть не усміхається.

— Що ж робити?

— Є лише один спосіб допомогти Майкові: маленький чарівний захисник повинен виправити свою жахливу помилку й повернути хлопчикові віру в усе найкраще.

— А я впораюся?

— Звісно. Але цього разу будь обережнішим.

Розділ 3. Диво своїми руками

Дженні сиділа за столом і щось уважно роздивлялася. Білченятко підлетіло до неї ближче й зазирнуло через плече.

— Ой! Здається, вона поламана, — вигукнув Тайлер, вказуючи на уламки фотокамери.

Дженні злякано підхопилася й роззирнулася навсібіч, намагаючись збагнути, чий голос щойно почула.

— Хто тут? — нарешті спромоглася спитати дівчинка.

— Перепрошую, — тихо озвався Тайлер. Він став видимим і тепер зависнув у повітрі перед дівчинкою на своїх прозорих крильцях. — Я не хотів тебе налякати.

— Ти білка? Але чому ти літаєш і розмовляєш? — прошепотіла Дженні, яка не йняла віри власним очам.

— Я не так щоб білка… Я — ферiґард, і мене звуть Тайлер, — засміялося крилате білченя.

— Фері… хто?

— Фе-рі-ґард, — за складами повторив Тайлер і пояснив: — Чарівний захисник. Ферiґарди приходять до всіх, хто вірить у дива й потребує допомоги.

— І ти прийшов до мене на допомогу?

— До тебе й твого брата.

— Ти знаєш про Майка?

Білченя кивнуло й сіло просто на стіл, розглядаючи фотоапарат.

— Майк обожнює малювати, — заговорила Дженні й опустилася на стілець. — Найбільше братові до вподоби зображувати птахів. Але їх майже неможливо намалювати з натури.

— З натури — це як? — не зрозумів Тайлер.

— Це коли художник дивиться на когось чи на щось і малює.

— Та вже ж, птахи надто рухливі й полохливі для цього.

— Тож ми й вирішили, що можна зробити світлини, а потім змальовувати птахів із них. Ми здерлися на скелю, що над морським узбережжям. Там гнізда морських птахів. Майк упав і зламав обидві ноги, тому він навіть на милицях не може ходити.

— Це я винен, — мало не плакав Тайлер.

— Як це? — не повірила Дженні.

Білченя все розповіло. Дівчинка пробачила малюку, адже він допоміг врятувати її брата.

— Відвідаймо Майка в лікарні, — застрибав від нетерпіння Тайлер.

Дженні лише сумно похитала головою.

— Він нікого не хоче бачити. Адже цих птахів він хотів намалювати на конкурс, а тепер усі надії зійшли нанівець…

Тайлер наморщив носа. Нараз на його мордочці сяйнула пустотлива усмішка, і він зробив переверт у повітрі.

— А я знаю, як допомогти Майкові! Ми можемо принести йому фотографії, фарби й усе, що потрібно для малювання. Тоді він встигне на конкурс.

— Але фотоапарат сильно пошкоджений, світлин немає… — На очах у Дженні забриніли сльози. — Усі наші зусилля були марні…

Білченятко підлетіло до самісінького обличчя Дженні й погладило її лапкою по щоці.

— Дженні, іноді дива треба створювати самим. Так завжди каже мій Учитель.

Мовивши це, Тайлер вилетів у вікно. А вже за кілька хвилин він повернувся із фотоапаратом.

— Де ти його взяв? — здивувалася Дженні. — Потягнув?

— Фух! — поклало камеру на стіл білченя. — Так, тягти його було важко.

— Та не тягнув, а потягнув, — засміялася Дженні, виправляючи Тайлера.

— Ферiґарди ніколи не вчиняють так погано, — образилося білченя. — Я лише позичив його для наших зйомок у одного доброго дідуся, містера Файна. А ще він пообіцяв допомогти нам потім зі світлинами.

— Як же ти так швидко знайшов потрібну нам людину?

— Я попросив про допомогу друзів-ферiґардів. Ну то як — ти готова до пригод?

— Даруй, Тайлере, але я не зможу робити знімки… Якщо вже Майк зірвався зі скелі, то я поготів не втримаюся.

— А тобі й не доведеться лізти на скелі! У мене є ідея, як зробити чудові-пречудові світлини.

— Як?! — Дівчинка недовірливо подивилася на звірятка в повітрі.

— Я просто віднесу тебе до скелі, і ти сфотографуєш усіх птахів, які там живуть.

Дженні засміялася.

— У тебе бурхлива фантазія, Тайлере. Ти ж он який маленький!

— Зате я чарівний, — відповіло білченя, — а це означає, що ти теж можеш стати дуже маленькою. Ну якщо, звісно, не злякаєшся.

Дженні уважно подивилася на Тайлера й вирішила довіритися маленькому крилатому білченяті.

— Майкові дуже потрібна наша допомога! Тож рушаймо!

Розділ 4. Мрії справджуються

Дженні про всяк випадок міцніше стиснула в руках фотоапарат і заплющила очі. Тайлер закружляв навколо дівчинки, залишаючи по собі слід із веселкових іскор.

Дженні здалося, ніби вона стрімко спускається ліфтом.

— Можеш розплющити очі, — почула вона задоволений голосок білченяти.

Дівчинка роззирнулася й не впізнала своєї кімнати. Усе довкола стало неймовірно великим, навіть Тайлер тепер був за розміром як конячка.

— Заплигуй мені на спинку, і летімо, — підморгнув дівчинці ферiґард.

Дженні сіла верхи на білченя, ухопившись за його золотаве хутро. Прозорі сяйні крильця затріпотіли, і друзі вилетіли у вікно.

Політ на ферiґарді здався Дженні дивовижним — нічого такого вона досі не відчувала.

— Ой! — скрикнула раптом дівчинка.

— Чого ти — злякалася?

— А нас ніхто не побачить?

— Ні, ніхто й не гляне в наш бік. Це теж частина чарів.

Невдовзі наші мандрівники досягли своєї мети. Дженні злякалася, поглянувши на темні скелі, але вже за мить дівчинка опанувала себе й уже не думала про небезпеку. На спині ферiґарда вона почувалася просто чудово, а головне — безпечно.

Тайлер опинився коло самісіньких гнізд. Дівчинка побачила птахів зовсім зблизька, і в ній прокинувся фотомисливець. Дженні робила знімок за знімком. Вона просила Тайлера підлітати ближче то до одного, то до іншого птаха. Найцікавіше було те, що невидимий фотограф не лякав крилатих створінь.

— Гадаю, тепер світлин у нас буде чимало. Майку буде з чого вибрати, — вдоволено мовила Дженні.

— Тоді час повертатися додому, — зрадів Тайлер і вирушив у зворотний шлях.

Удома Тайлер повернув Дженні її звичний вигляд і розмір, а сам поніс фотоапарат до старого, який обіцяв допомогти зі світлинами.

Густі сутінки вже оповили землю, коли Тайлер, нарешті, повернувся. У лапках він тримав великий пакунок.

— Містер Файн виявився дуже доброю людиною. А ще він сказав, що ти — молодчина. Тому що зробила цікаві кадри. Якщо захочеш, я потім вас познайомлю. Ну ж бо хутчіше погляньмо, що ти там назнімала.

Тремтячими пальцями дівчинка розгорнула пакунок.

— Ох! — вихопилося в неї. — Які ж бо вони чудові! Я навіть і мріяти не могла, що зроблю такі знімки. Завтра я обов’язково віднесу їх Майкові.

— Але завтра в лікарні буде багато дорослих. Вони можуть не пустити тебе до брата, та і як ти пронесеш до палати фарби й решту?

— Зараз Майк уже спить. Не варто його турбувати. А дорослих я беру на себе. У нас чудова мама, вона обов’язково все зрозуміє й допоможе. А твої чарівні сили нам ще стануть у пригоді. Завтра ми з тобою вирушимо до Майка.

— Я кілька днів проспав у чарівній хмарині, і тепер сил у мене вдосталь! — І Тайлер гордо продемонстрував свої м’язи на передніх лапках. — А ти відпочивай, — порадив він дівчинці.

— Тільки не покидай мене саму, гаразд? Побудь зі мною бодай поки я засну.

Тайлер погодився не без затаєної думки: білченяті було дуже цікаво подивитися на те, як діти чистять зуби.

Дженні гарненько вмилася й почистила зуби, а Тайлер тим часом до нестями награвся мильною піною.

Дженні побажала мамі й татові на добраніч і вмостилася у своє ліжечко, а білченя сіло в головах.

— Тайлере, розкажи мені про ферiґардів, — попросила Дженні пухнастика й солодко позіхнула.

— Ну то слухай, як цікавишся.

І Тайлер повів свою розповідь.

— Ферiґарди живуть на велетенській синій хмарині. Наше місто не схоже на містечка людей. У нас немає вулиць, і будиночки в нас інші. Ми створюємо для себе маленькі круглі хмарки. Вони висять у повітрі, як бульбашки. Ферiґарди залізають усередину, коли хочуть відпочити й здобутися на силі, а сили їм потрібні чарівні.

— А ферiґарди — вони всі білочки? — крізь сон пробурмотіла Дженні.

— Ні, ось, приміром, наш Учитель — великий білий кіт. А з-поміж моїх друзів є кошенята, цуценята й навіть ведмежа.

Вії Дженні здригнулися, і дівчинка нарешті заснула. Тайлер залишився з нею і навіював своїй новій подружці солодкі чарівні сни. Він, здається, починав розуміти, що таке дружба.

Розділ 5. Промінчик надії

Ледь прокинувшись, Дженні побігла до мами. Та вже готувала сніданок на кухні.

— Мамусю, доброго ранку!

— Доброго ранку, люба.

— А я знаю, як нам розвеселити Майка.

— І що ти, доню, намислила? Сподіваюся, це не клоун. Адже його до лікарні не пустять.

— Ні, не клоун. Набагато краще! — засміялася Дженні. — Майк мріяв узяти участь у конкурсі юних художників. Тобі це відомо. Я знаю, як умовити його повернутися до малювання.

— Можемо спробувати. Вчинімо так: ми разом підемо сьогодні до Майка, і ти спробуєш його вмовити. А я попрошу лікаря, щоб він дозволив Майку малювати в палаті.

— Ура! Мамусю, ти найкраща у світі!

— Гей, хто це тут найкращий? А як же я? — почула Дженні татків голос, котрий саме зайшов на кухню.

— А ти — найкращий у світі татко! — просяяло усмішкою личко дівчинки.

— Що це вас так звеселило? — спитав тато, обіймаючи доньку.

— Здається, Дженні знає, як нам розворушити Майка.

— О! Тоді і я вам допоможу. Лише скажіть, що я маю робити.

— Спершу сідаймо до столу снідати. А потім ти відвезеш нас до Майка.

Білченя, невидиме для дорослих, увесь цей час літало побіля Дженні.

— Я ж тобі казала, Тайлере, — прошепотіла Дженні, — що батьки обов’язково нам допоможуть.

Поснідавши, усі вирушили до лікарні. Майк напівсидів у ліжку. Коли хлопець побачив рідних, кволо усміхнувся, та усмішка враз зісковзнула з його обличчя. Батьки заметушилися коло хворого, стали його розпитувати про се, про те, але відповідав він на їхні запитання мляво й неохоче. Потім вони залишили Дженні наодинці з братом, а самі пішли поговорити з лікарем.

— Майку, у мене є для тебе сюрприз, — сказала Дженні й поклала братові на коліна великий пакунок зі світлинами. — Ти зможеш взяти участь у конкурсі!

Майк дістав знімки з пакета.

— Звідки вони? Я ж не міг їх зробити! — вигукнув хлопчик. — Дженні, ти що — лазила на скелю?

— Не зовсім так, точніше, зовсім не так. Мені допоміг друг. Хочеш із ним познайомитися?

Тайлер підлетів ближче. У повітрі раптом розсипалися іскри, і Майк побачив поперед себе маленьке крилате білченя.

— Це Тайлер. Він чарівний захисник, — пояснила Дженні.

— Здоров був, Майку, — привітався ферiґард.

— Ти? Це твій голос я чув на скелі? — скрикнув хлопчик.

— Пробач, я не хотів тебе налякати. — Тайлер м’яко сів поруч із Майком.

— Тайлер допоміг мені зробити фотографії. Він дуже добрий. Ти ж вибачиш йому? — заступилася за ферiґарда Дженні.

Майк поглянув на білченя, яке благально дивилося на нього, й обережно торкнувся його крила.

— Та вже ж! Я пробачаю тобі, Тайлере.

По тому, розглядаючи світлини, хлопець пожвавішав.

— А тепер розповідайте, як ви спромоглися зробити такі гарні знімки.

— Ну-у-у… — трохи збентежилася Дженні. — Спочатку Тайлер зменшив мене, а потім ми з ним облетіли всю скелю…

— Зменшив? Облетіли?.. — Майк не йняв віри тому, що почув. — Хіба це можливо?

— А хочеш, я й тебе зменшу? — завваживши Майкову розгубленість, весело запропонувало білченя.

— О, ні, не треба! — скрикнула Дженні. — Що коли повернуться батьки!

Друзі стали сміятися, уявляючи, як би дорослі здивувалися і злякалися, побачивши зменшеного Майка верхи на білці, що пурхає в повітрі.

— А як ви зробили світлини?

— У цьому нам допоміг знайомий фотограф, — пояснив ферiґард.

— Тайлере, ти можеш скоріше відвести мене до нього? — попросила Дженні.

— А навіщо поспішати?

— Я хочу подякувати дідусеві, адже він дуже нам допоміг.

— Звісно, я відведу тебе до нього. Але, Дженні, ти, здається, хотіла щось сказати братові. Я залишу вас наодинці, — і Тайлер розчинився в повітрі.

— Майку, — обережно почала Дженні, — тепер ти можеш намалювати картину для конкурсу. Ми принесли все необхідне із собою.

— Як я буду малювати, якщо навіть стояти не можу. У мене ж ноги зламані, — розсердився хлопчик.

— Але ж руки в тебе на місці. Та й малювати можна лежачи, — вмовляла Дженні.

— Але лікар, мабуть, не дозволить… — продовжував сумніватися хлопчик. — І зрештою, як я візьму участь, коли навіть прийти туди не зможу?

— Спочатку тобі доведеться перемогти, хлопче, — почули вони в себе за спинами трохи глузливий голос.

Діти злякано обернулися. На порозі палати стояв лікар.

— Бачу, що твої батьки мали рацію, і малювання поверне тобі снагу стати на ноги. — Лікар підійшов до Майка й поплескав його по плечу. — Але в мене є умова: одну картину ти подаруєш мені. От станеш знаменитим художником, і я пишатимуся тим, що лікував тебе.

Майк зашарівся і кивнув.

Розділ 6. Несподівана допомога

Тато Майка прилаштував мольберт коло самісінького синового ліжка. Тепер юний художник міг малювати скільки йому заманеться, навіть лежачи.

Майк швидко відібрав світлину, з якої мріяв намалювати картину. На ній був атлантичний ту́пик за секунду до зльоту. Пташка розгорнула крила і вже відштовхнулася від скелі, але кінчики її кігтиків все ще торкалися каменю.

Майк так захопився роботою, що медсестрам доводилося віднімати в нього пензлик, щоб хлопець міг поїсти й поспати.

Та ось картина була написана. Подивитися на роботу зібралася вся родина.

— Він ніби живий, — захоплено вигукнув тато.

— І зараз злетить, — додала мама.

— Дивовижно, скільки життя в цій картині, — погодився лікар.

Коли фарби висохли, Майків тато відвіз картину до Художньої галереї. Учасники конкурсу повинні були подати свої роботи заздалегідь, щоб члени комісії могли прийняти рішення й присудити призи.

Майка незабаром мали виписати, і тут виникла ще одна серйозна проблема. Позаяк хлопчик зламав обидві ноги, він не міг ходити на милицях. Треба було купити візок. Родина Майка була не дуже заможна, а добрий візок коштував дорого. Мама й тато сушили голову, як знайти вихід із цієї складної ситуації.

А тим часом Дженні все ж таки зібралася до містера Файна — літнього фотографа, який допоміг зробити такі чудові світлини. Вона спекла солодкий кекс, і вони разом із Тайлером пішли в гості.

Усі стіни у фотоательє містера Файна були обвішані знімками: чорно-білі старовинні портрети, яскраві сучасні пейзажі, химерні колажі… Але погляд дівчинки відразу зупинився на великому знімку — одному з тих, який вона зробила для Майка.

— Дивовижний кадр, чи не так? — почула Дженні за собою ласкавий голос.

Дівчинка обернулася й побачила літнього сивого чоловіка. Його добрі блакитні очі оточували промінці зморщок, які в старості з’являються в тих, хто часто усміхається.

— Вітаю, містере Файн, — вигукнув Тайлер, підлітаючи до фотографа.

— Привіт, Тайлере. — Містер Файн простягнув руку до білченятка й двома пальцями обережно потиснув йому лапку. — Невже ти привів до мене Дженні?

— Добрий день, містере Файн, — несміливо проказала дівчинка. — Я прийшла подякувати вам за допомогу. Самотужки ми не впоралися б. Та й ваш фотоапарат став у пригоді.

— Не варто подяки. Я завжди ладен надати допомогу тим, хто її потребує, надто тоді, коли по неї звертається ферiґард.

Білченя радісно закивало головою: йому було приємно відчути себе дорослим.

— А тепер сідайте до столу, питимемо чай.

Дівчинка радо пристала на пропозицію.

— Містере Файн, а звідки ви дізналися про ферiґардів? — спитала Дженні.

— О, люба, це давня історія. Колись, іще як я був хлопчиком, зі мною трапилася така пригода: я загубився й ніяк не міг знайти дорогу додому. Маленьке чарівне лисеня на ім’я Ґолді прилетіло до мене на допомогу. Як же я зрадів, коли знову побачив перед собою ферiґарда! — Проказавши це, фотограф погладив білченя по пухнастому лобику.

— До речі, Тайлере, мені дуже приємно, що ти не забув про свою обіцянку й привів до мене цю юну леді. У мене для неї є сюрприз.

Містер Файн вийняв із кишені складений учетверо аркуш паперу й простягнув його дівчинці:

— Цей лист для тебе.

Дженні розгорнула аркушик.

Шановний містере Файн, фотографії, які Ви люб’язно надали для Британського фонду орнітології, заслуговують на велику увагу. Ми хотіли б опублікувати колекцію в щомісячному журналі «Британські птахи».

Ми хочемо укласти з автором світлин договір і будемо Вам дуже вдячні, якщо Ви зможете допомогти в цьому питанні.

З повагою, доктор Клеменс

— Що це означає? — спитала Дженні.

— Я вирішив, що такі чудові фотографії могли б зацікавити орнітологів — учених, які вивчають життя птахів. І надіслав твої знімки до Британського фонду орнітології. Вони хочуть придбати їх для журналу. Але Тайлер не знав ні твого прізвища, ні адреси.

— Вибачте, містере Файн. — Тайлер, зніяковівши, сховав ніс у своєму пухнастому хвості.

— Добре, що ти привів до мене Дженні. Тепер ми зможемо налагодити зв’язок із фондом. Але для цього нам треба поговорити з твоїми батьками. Бо ти ще надто мала, щоб укладати договір.

Так дивним чином Дженні змогла заробити достатньо грошей, щоб купити візок для Майка. Крім того, містер Файн взявся навчати дівчинку мистецтва фотографії. Дженні була щаслива, адже її мрії починали здійснюватися.

Розділ 7. Конкурс

Нарешті настав той довгоочікуваний момент, коли двері Художньої галереї відчинилися для всіх учасників конкурсу юних художників.

Діти та їхні батьки з’їхалися з різних міст, щоб дізнатися, хто ж став переможцем.

Майк з усією своєю родиною теж прибув на конкурс. Хлопчик дуже хвилювався. Усі роботи були виставлені в галереї. Учасники та гості могли милуватися ними.

— Ви лише погляньте, як тут багато чудових картин! — нервував Майк. — З-поміж них ніхто навіть не помітить мою.

— Твоя картина обов’язково приверне увагу журі. Вона особлива! — заспокоювала брата Дженні.

— Ти неодмінно станеш переможцем, — почув Майк коло свого вуха шепіт Тайлера.

— Добре, що я сиджу, Тайлере, — прошепотів у відповідь Майк, — а то знову впав би від несподіванки.

— Ой! Перепрошую, — пискнуло білченя.

Нарешті, усе було готово для вручення нагород. Величезний зал, вщерть заповнений дітьми та їхніми батьками, завмер в очікуванні. На трибуну вийшов директор Художньої галереї, який очолював журі конкурсу.

— Мені приємно вітати тут юних художників, їхніх друзів та родичів, — почав він свою промову. — Головним призом переможцеві, як вам відомо, буде стипендія на навчання в Школі мистецтв для обдарованих дітей. Роботи конкурсантів так вразили нас, що члени журі одноголосно присудили стипендії всім переможцям!

Зал вибухнув радісними оплесками. Коли знову запала тиша, директор продовжив:

— Не стану розводити теревені і відразу оголошу переможців. Отже, третє місце посів Джон Карстон і його картина «Червоний захід». Юному художникові вдалося передати гру світла й тіней.

На екрані позаду сцени з’явилося величезне зображення картини. Глядачі схвально зашуміли й зааплодували. Юний художник вийшов на сцену, і директор галереї вручив йому диплом та нагороду.

— Друге місце виборола Кетрін Беннет та її полотно «Солодкі мрії».

На екрані з’явився портрет собаки, який спав і, здавалося, усміхався уві сні. Під оплески на сцену вийшла авторка картини й теж отримала диплом.

Напруга в залі дедалі зростала. Майк і Дженні схопилися за руки й завмерли в очікуванні.

— І нарешті перше місце присуджується… Маргарет Кроулі та її картині «Крихітка». Дівчинка зобразила портрет своєї молодшої сестрички.

Майк не чув, що говорили потім на сцені, він так засмутився, що мало не плакав. Дженні з тривогою дивилася на брата. Мама й тато схвильовано поглядали одне на одного, навіть Тайлер не міг стримати обурення.

Нараз оплески стихли, і директор заговорив знову:

— Ми не можемо залишити поза увагою одну особливу картину, яка вразила не лише членів журі, а й усіх, хто голосував за роботи через інтернет. Отже, Гран-прі конкурсу отримує…

Екран знову спалахнув, і глядачі в захопленні завмерли. Маленький атлантичний ту́пик зі зворушливим помаранчевим дзьобиком і білою грудкою розгорнув крила над прірвою. Він уже майже злетів, і лише кінчики його лапок ще торкалися каменю.

— …Картина Майкла Нортона «За мить до небес».

Голос директора потонув у оваціях. Майк сидів як громом прибитий і не йняв віри своєму щастю. Дженні розплакалася. Тато підкотив Майків візок до сцени, але не міг завезти його сходами. Тоді з першого ряду вихопилося кілька чоловіків, вони підняли хлопчика разом із візком і занесли на сцену. Тут уже й мама Майка розчулилася й заплакала від щастя.

Директор вручив Майку диплом та сертифікат на навчання в Школі мистецтв для обдарованих дітей.

Удома батьки Майка та Дженні влаштували справжнє свято на знак синової перемоги на конкурсі. З-поміж запрошених був і містер Файн, який так несподівано допоміг юному художникові та його сестрі.

Розділ 8. Нові друзі

Увечері, коли гості розійшлися, усі полягали спати. І тільки Майк лежав у своїй кімнаті й дивився, як на темному небі одна за одною запалюються зірки. Голову хлопчика обсіли сумні думки. Раптом по його щоці покотилася сльоза.

Тієї ж миті повітря поряд замерехтіло й коло нього з’явився Тайлер. Білченя сіло в головах у хлопчика.

— Майку, чому ти плачеш? Ти переміг, усі такі щасливі… — розгубився маленький ферiґард.

— Твоя правда, Тайлере, але я досі не можу ходити, — прошепотів крізь сльози Майк.

Тайлер насупився.

— Мені здається, ти надто квапишся. Тобі зняли гіпс лише два дні тому.

— Лікар сказав, що мені доведеться заново вчитися ходити. Потрібні якісь спеціальні заняття, щоб м’язи відновилися.

— Не переймайся. Є один мудрий ферiґард, який підкаже тобі, що треба робити. Він учив мене, що в скрутну хвилину не можна боятися просити про допомогу. — Тайлер замовк, а потім нараз чітко проказав: — Учителю! Нам потрібна ваша допомога.

У кімнаті запала тиша. Нічого не відбувалося, і Майк запитально подивився на Тайлера. Раптом хлопчик помітив, як одна маленька зірочка на небі ніби зрушилася з місця.

— Тайлере, поглянь… — показав Майк на яскраву крихітну зірочку в нічному небі.

Білченя підлетіло до вікна. Зірочка наближалася. Маленький ферiґард ані секунди не сумнівався, що це Учитель, але занепокоївся, чи зможе ця грудочка світла пройти крізь скло.

Яскрава зірочка раптом зникла, і в кімнаті Майка тієї ж миті з’явився великий, білий мов сніг кіт. Він ширяв у повітрі на осяйних веселкових крилах.

— Добривечір, — привітався Учитель. — Мені приємно, Тайлере, що ти нарешті зрозумів, як важливо вчасно покликати на допомогу.

— Учителю, — схвильовано почало білченя. — Майк дуже переймається, що досі не може ходити. Ви ж напевно знаєте, як йому допомогти?

Кіт ласкаво усміхнувся й підлетів до хлопчикового ліжка. Він повільно провів лапою над хворими ногами Майка. Хлопчик відчув тепло, що розлилося по ним.

— Тобі нема про що турбуватися, Майку, твої ноги вже майже здорові. Утім, щоб знову почати ходити, як раніше, тобі доведеться добре попрацювати. Ти готовий?

— Так, Учителю, — кивнув Майк.

— Щоб вирушити в дорогу, нам не вистачає тільки…

— Дженні! — здогадався Тайлер.

— Саме так! — кивнув кіт. — Поклич її, друже.

Тайлер зник, а за кілька хвилин до кімнати брата увійшла Дженні. Побачивши осяйного кота, який ширяв на крилах у повітрі, дівчинка радісно усміхнулася.

— Тепер усі зібралися, і ми можемо рушати в дорогу. Дженні, сядь поруч із Майком. Йому знадобиться твоя допомога, — сказав кіт, змахнувши лапами.

Діти взялися за руки й нараз їм здалося, ніби вони стрімко спускаються ліфтом. І ось уже за мить вони обидва зменшилися. Близнюки, як і раніше, сиділи посеред ліжка, але тепер воно було велетенським. Кіт опинився поряд із ними. Дженні з Тайлером допомогли Майку влаштуватися у Вчителя на спині. Дівчинка сіла позаду брата, щоб підтримувати його. Вікно відчинилося, і друзі вилетіли надвір.

Майк ніколи раніше не літав, та ще й верхи на чарівному захисникові. Він страшенно розхвилювався. Так він почувався, лише коли малював. Хлопець обійняв кота за шию, доторкнувся щокою до ніжного хутра й прошепотів:

— Дякую. Цю неймовірну пригоду я ніколи не забуду.

За кілька хвилин чарівного польоту друзі опинилися на березі моря. Тут на них уже чекали ферiґарди. Крилаті тваринки ширяли над хвилями. Їхнє світло пронизувало не лише повітря, а й воду.

Майк замилувався мінливістю кольорів.

— Ми на місці, — почули вони радісний голос Учителя. — А тепер, Майку, познайомся з тими, хто погодився допомогти тобі.

— Ферiґарди… — схвильовано прошепотів Майк.

— І не лише вони, придивись уважніше. — Кіт вказав лапою вглиб води.

І враз над хвилями зринули блискучі спини з гострими плавцями.

— Дельфіни! — захоплено скрикнула Дженні.

— Саме так! — похвалив дівчинку кіт. — Це найкращі вчителі й лікарі, які допоможуть твоєму братові одужати. Майк не може ходити, але вода триматиме його і він зможе плавати. Завдяки такій руханці ти, хлопче, швидко зміцнієш.

Дельфіни підпливли ближче, дружньо покрикуючи.

— Тайлере, допоможи Майку, — попросив Учитель, опускаючись до самої води.

Білченя підлетіло до кота й простягнуло лапи дітям. Майк міцно вхопився за них. Ферiґард підняв хлопчика й плавно опустив у воду. Майк відчув, що повернувся до звичайного розміру, а під його руками опинилася гладенька спина дельфіна.

— Хапайся за плавець! — підказав Тайлер.

Дженні слідом за братом зісковзнула зі спини кота у воду, теж збільшившись. Морські тварини по черзі катали хлопчика та його сестру на своїх спинах. Майк старанно вправлявся, намагаючись гребти ногами. А ферiґарди повсякчас супроводжували зграйку дельфінів, освітлюючи їм шлях і оберігаючи від усіляких небезпек, які могли чатувати на дітей у відкритому морі.

Нарешті настала хвилина, коли Майк так утомився, що вже не міг поворухнути ні рукою, ні ногою. Тоді Тайлер допоміг йому та Дженні зменшитись і повернутися на спину Вчителя. Білий кіт відніс дітей додому. Вони так потомилися, що заснули в кота на спині. А коли вранці прокинулися у своїх ліжечках, їм довго здавалося, що це був лише чарівний сон.

Умиваючись, Дженні побачила, що в її волоссі заплуталася маленька гілочка водоростей.

— Майку! — гукнула дівчинка, забігаючи до братової кімнати й простягаючи йому гілочку. — Усе це було насправді! Ось лише поглянь!

— Я знаю, сестричко, — усміхнувся Майк, простягаючи їй таку саму гілочку водоростей.

Відтоді Майк і Дженні щовечора вирушали до моря на спині одного з ферiґардів. Хлопчик швидко зміцнів і вже невдовзі знову навчився ходити. Дельфіни виявилися прекрасними друзями, а Тайлер завжди супроводжував дітей і в усьому їм допомагав.

Лікарю залишалося тільки дивуватися, як швидко одужував його талановитий пацієнт.

Маленький художник не забув про свою обіцянку й подарував лікарні кілька своїх картин.

Розділ 9. Сюрприз

Наближалася осінь. Вода чимдалі ставала холоднішою. Майк розумів, що тиждень-другий — і він уже не зможе плавати з дельфінами. Крім того, хлопець уже міг ходити самотужки, хоча й не довго.

І близнюки вирішили приготувати для ферiґардів сюрприз. Дженні та Майк працювали над ним кілька днів, і ось, нарешті, усе було готово.

Якось увечері близнюки покликали білченя. Воно вмить з’явилося.

— Здоров був, Тайлере! — привіталися діти.

— Моє вітання! — відповів ферiґард, а потім, придивившись до друзів, раптом спитав: — А що це ви так загадково усміхаєтеся? До мого хвоста щось причепилося?

Тайлер спробував піймати свого хвоста й закружляв, мов дзиґа. Майк і Дженні дружно засміялися.

— Ні, Тайлере, з твоїм хвостом усе гаразд. Ми надумали про щось попросити тебе.

— Що трапилося? — стривожився ферiґард.

— Не хвилюйся, — заспокоїла друга Дженні. — Але сьогодні ми з Майком хотіли б удвох піти на берег.

— Вам набридло літати в мене на спині? Це через те, що вчора я зробив занадто крутий віраж і ти злякалася? — спробувало вгадати білченя.

— Годі тобі, Тайлере, — мовив Майк, узявши малюка за лапку. — Ти чудово літаєш. Причина зовсім в іншому. Але ми зараз не можемо тобі сказати всього. Просто зустріньмося на березі за годину після заходу сонця.

— І приведи із собою ферiґардів, які нам допомагали, — додала Дженні. — Зможеш?

Білченя трохи спантеличено подивилося на Дженні, потім на Майка й зрештою кивнуло:

— Гаразд, домовилися.

Ферiґард із гучним виляском зник, а діти пішли до моря.

У призначений час на березі з’явилися чарівні захисники. Білий кіт із Тайлером летіли попереду. Діти вже чекали на них.

— Друзі, ми раді бачити вас усіх, — урочисто почав Майк. — Ви зробили для нас дуже багато, і ми хочемо віддячити вам.

— Ми, звісно, не вміємо творити дива, як це робите ви, — додала Дженні, — але приготували для вас маленький сюрприз. Сподіваємося, що він вам сподобається.

По цих словах дівчинка запросила чарівних тваринок розташуватися на траві, а Майк розчинився в темряві.

Раптом неподалік спалахнув маленький вогник. Щось зашипіло, і у небо з гуркотом злетіли одна за одною вогняні кулі. Піднявшись високо, вони вибухнули сотнею різнокольорових блискіток.

Маленькі ферiґарди скрикнули з несподіванки й захоплення. Вогні продовжували злітати, небо мінилося всіма барвами веселки.

Коли святковий салют, який підготували діти на честь чарівних захисників, відпалахкотів, ферiґарди подякували Майкові та Дженні за подарунок.

— А тепер настав час для ще одного приємного сюрпризу, — оголосив Учитель.

Ферiґарди завмерли в очікуванні.

— Вам уже відомо, що всі ферiґарди народжуються з білими крильцями. Але тільки-но захисники дорослішають і вже готові нести свою чарівну службу, як їхні крила стають веселковими. Сьогодні ще один маленький ферiґард подорослішав і готовий стати справжнім захисником і другом.

Білий кіт ласкаво подивився на Тайлера й поманив його лапою. Білченя несміливо влетіло до кола своїх крилатих друзів.

— Тайлере, сьогодні ти нарешті отримуєш нові крила!

По цих словах Учитель змахнув лапами, і білченятка обсипало різнокольоровими іскрами. Його маленькі білі крильця раптом почали рости, а вже наступної миті стали виблискувати, мов самоцвіти.

Тайлер не йняв віри своєму щастю. Друзі підлетіли до нього, щоб привітати.

А потім ферiґарди вирішили влаштувати свій салют — чарівний.

Утворивши коло, крилаті тваринки запустили в небо маленькі зірочки. Ці сяйливі кульки закрутилися, залишаючи за собою яскраві смуги. Невдовзі на нічному небі вималювалася справжня картина: кумедне білченя з веселковими крильцями.

На землю лягла ніч, і дітям був час повертатися додому. Вони попрощалися з ферiґардами, і Тайлер полетів провождати своїх друзів.

Уже у своїх ліжечках діти ще раз подякували білченяті й попросили бодай іноді прилітати до них у гості.

Content

Мері Блер
Тайлер вчиться дружити

Розділ 1. Новенький

Розділ 2. Небезпечне захоплення

Розділ 3. Диво своїми руками

Розділ 4. Мрії справджуються

Розділ 5. Промінчик надії

Розділ 6. Несподівана допомога

Розділ 7. Конкурс

Розділ 8. Нові друзі

Розділ 9. Сюрприз