Мері Блер

Тінкі й чарівна квітка

А ти віриш у дива? Так? Тоді одного разу до тебе неодмінно прилетить чарівний захисник! Адже ці милі крилаті звірятка завжди приходять на допомогу тим, хто вірить у диво…

Історії про добрих i вірних, сміливих i веселих ферiґардiв чекають маленьких читачів на сторінках цих чудових книжок.

Розділ 1. Таємничий гість

У Лілі була незвичайна родина. Її мама, тато, дідусь та бабуся дуже любили квіти, і всі вони працювали в ботанічному саду, де вирощували рідкісні рослини.

Оселя Лілі теж була незвичайна: у ній скрізь панували квіти! Мама любила орхідеї і тому свою з татом кімнату заставила горщиками з їхнім яскравим цвітом.

Дідусь зібрав чималу колекцію кактусів, і тепер його кабінет нагадував африканську пустелю, порослу колючками.

Бабусине царство було на кухні. У ньому раювали запашні лікарські рослини.

А за будинком тато Лілі побудував справжню оранжерею. Там він вирощував дуже рідкісні рослини. Саме це й було його професією: рятувати унікальні квіти.

Коли в дівчинки випадала вільна хвилина, вона бігла до тата в оранжерею. У неї був особливий талант: вона могла повернути до життя навіть зовсім хирляву й слабку стеблину. Отож друзі та знайомі приносили їй свої хворі квіти, і затишна кімнатка Лілі невдовзі перетворилася на невеличку лікарню для рослин. А горщики, які вже нікуди було ставити в кімнаті, дівчинка перенесла до оранжереї.

Якось увечері Лілі засиділася в оранжереї, аж поки не впали на землю сутінки. Вона не стала вмикати світло і зручно вмостилася у своєму низенькому крісельці серед квітів. Їй подобалося спостерігати, як густішає темрява — оксамитова синява ночі перетворювала їхню оранжерею на таємничий казковий сад.

Нараз серед листя дівчинка помітила маленький вогник.

Лілі завмерла. «Може, це світлячок?» — подумала вона.

Вогник зненацька затремтів і з гучним виляском спалахнув яскравим золотистим світлом. Від несподіванки дівчинка замружилася, а коли розплющила очі, в оранжереї знову було темно. І лише під розкішним трояндовим кущем щось мерехтіло, випромінюючи тепле світло. Вона придивилася і побачила… кролика!

Звірятко було таке гарнесеньке, що Лілі не могла відвести від нього очей. Якусь мить воно сиділо, нашорошивши вушка, а потім раптом… спурхнуло. І Лілі побачила за його пухнастою спинкою прозорі райдужні крильцята.

Дівчинка тихенько зісковзнула з крісла і підкралася до диво-кролика. Їй хотілося розгледіти його зблизька.

Маленький крилатий гість, мов велетенська бджола, кружляв над квітами і діловито обнюхував троянди.

— Добрий вечір, — тихесенько привіталася з ним Лілі.

Від несподіванки кролик перекинувся в повітрі і втупився в господиню оранжереї.

— Це ти зі мною привіталася? — спитав кролик тоненьким голоском. — Ти мене бачиш?

Лілі обережно, щоб не сполохати звірятка, кивнула, а потім пошепки спитала:

— Ти хто?

— Я феріґард, — усміхнувся кролик. — Мене звуть Тінкі. А тебе?

— Я Лілі, — відповіла дівчинка. І, боячись, що звірятко зникне так само миттєво, як і з’явилося, попросила: — Тільки не відлітай. Ти такий гарний!

Кролик знову усміхнувся їй у відповідь.

— А хто такі феріґарди? — поцікавилася Лілі.

— Ми — чарівні захисники, завжди приходимо на допомогу тим, хто вірить у дива, і не лише до них.

— А чому ти з’явився в нашій оранжереї? — спитала Лілі. — Ти когось рятуєш?

— Ні, просто я терпіти не можу, коли на вулиці зимно, — засміявся Тінкі й розповів Лілі, яким дивом він опинився в її оранжереї.

А було це так…

Розділ 2. Зникнення

Якщо коли-небудь ви побачите на небі велетенську синю хмару, то знайте — це місто феріґардів. Саме там живуть маленькі чарівні істоти, які завжди ладні прийти на допомогу тому, хто вірить у дива й потребує захисту.

Усередині маленьких круглих хмаринок мешкають чарівні захисники. І кого тут тільки немає: котики та цуценята, поні і кролики, ведмежата й лисички! А за їхніми пухнастими спинками майорять райдужні крильцята.

Цієї студеної темної ночі синя хмара повільно пропливала над крижаними берегами Північного моря. Дув сильний вітер, і феріґарди почувалися незатишно.

— Агей, маленькі лінюхи! Уставайте, а то пропустите цікавий урок, — крізь сон почув Тінкі.

Вилетівши зі своєї хмаринки, кролик приєднався до решти феріґардів.

— Ох і холодно, — пробурмотів кролик. — І навіщо нас сюди занесло?!

— Так, Тінкі, тут дуже холодно, — промовив сніжно-білий кіт, з’явившись із нізвідки перед змерзлими малюками. — І це стане в пригоді нам на сьогоднішньому уроці.

— Ми що — вирощуватимемо бурульки? — захихотів Тінкі.

— От і не вгадав! Ми вирощуватимемо маленькі сонечка! — відповів кіт-учитель, хитро примружившись. — Отже! Складіть лапки човником і уявіть, ніби в них лежить маленька зірочка.

Маленькі феріґарди взялися старанно складати лапки і супитися, уявляючи зірочки.

Тінкі теж щосили намагався уявити собі теплу маленьку зірочку. Але перед його уявним поглядом чомусь виникали сонячні зайчики, що виблискували в зеленому листі, і квіти, які він так любив.

— А тепер тихенько подуйте в долоньки, — вів далі вчитель.

Малюки слухняно пішли за порадою кота, і в їхніх лапках одна за одною спалахнули малесенькі зірочки. Феріґарди захоплено заохкали, показуючи вчителю вогники. І лише лапки Тінкі залишалися порожні.

— Тінкі, не бійся. Просто подуй на долоньки, — підбадьорив золотистого кролика кіт-учитель.

Тінкі рішуче набрав у щоки якомога більше повітря, подув у складені човником лапки і… нараз із гучним виляском зник!

— Ото і вся історія! — закінчив свою розповідь кролик. — Я так хотів опинитися в теплому місці серед запашних квітів, що не міг не думати про це. Ось і начаклував не вогник, а садок.

— Я теж дуже люблю квіти. Може, тому ти й опинився в моєму садку? — І, подумавши, Лілі запропонувала: — Тінкі, а давай-но дружити.

Кролик засміявся і перекинувся в повітрі.

— А чом би й ні! Тим паче що мені аж ніяк не хочеться повертатися на урок. Там надто холодно.

— Ходімо до мене в кімнату, я покажу тобі свої квіти.

— А хіба квіти можуть рости в будинках?

— Але ж ці ростуть… — показала на троянди Лілі.

Тінкі здивовано закліпав очима.

— А ми хіба не в садку?

— У садку, — засміялася Лілі. — Тільки це садок зимовий. Так його називають тому, що він розташований у теплиці. У ній скляні стіни та стеля. І навіть узимку тут так само тепло, як і влітку.

Кролик розгублено навсібіч роззирнувся. Підлетівши до скляної стіни, Тінкі лише охнув:

— А ми й справді в будиночку!

— Звичайно, — засміялася Лілі. — Ходімо мерщій. За якусь мить прийде бабуся кликати мене додому й побачить тебе.

— Не побачить, — впевнено мовив Тінкі.

— А я ж побачила… — збентежилася дівчинка.

— Феріґардів бачать тільки ті, хто вірить у дива.

І друзі вирушили до Лілі додому.

Розділ 3. Диво-квітка

Передусім Лілі показала Тінкі свою кімнату. Маленький феріґард довго обнюхував квітку за квіткою, а деяким із них навіть щось тихенько нашіптував.

— Що ти робиш? — спитала Лілі.

— Знайомлюся з квітами, — відповів Тінкі.

— Вони вміють розмовляти? — здивувалася дівчинка.

— Звичайно. Але своєю мовою…

Кролик ураз замовк, бо до кімнати заглянув тато Лілі.

— Люба, час вечеряти… — сказав він і вклякнув на місці, втупивши очі у феріґарда, який зручно вмостився в Лілі на колінах. — А… а це хто?

Тінкі завмер. Лілі злякано подивилася на тата і тремтячим голосом мовила:

— Це Тінкі, мій іграшковий кролик.

— Іграшковий?.. Ох! А мені здалося, що він ворушиться. Мабуть, я втомився, — засміявся тато. — Ну ми чекаємо тебе на вечерю.

Батько Лілі зник за дверима, а Тінкі збентежено подивився на дівчинку.

— У тебе дуже незвичайний тато. Він, напевно, по-справжньому вірить у дива, раз зумів побачити мене. Треба бути обережнішим.

— А ти можеш стати зовсім невидимим? Таким, щоб ніхто-ніхто не міг тебе помітити?

— Звичайно, — зрадів Тінкі і вмить розчинився в повітрі.

— Ну як? — почула коло свого вуха Лілі шепіт феріґарда.

— Чудово, — зраділа дівчинка. — Хочеш повечеряти з нами?

— Я не їм людської їжі. Ти йди їсти, а я посиджу в тебе на плечі.

На вечерю зібралася вся родина Лілі. Тінкі затишно влаштувався в дівчинки на стільці і з цікавістю розглядав людей.

— Лілі, я їду в експедицію! — весело повідомив тато.

— У справжню?! А куди? — вигукнула від несподіванки Лілі.

— До Китаю. Мій друг із Пекіна, який працює в ботанічному саду, сказав, що вони готові прийняти мої саджанці! Я такий радий, що можу повернути на батьківщину цю унікальну квітку!

— Тато, це ж чудово!

— Ще зовсім недавно у світі залишалося тільки дві рослини цього виду камелій. А тепер міддлеміст червоний буде врятований від зникнення.

— А пам’ятаєш, — усміхнулася Лілі, — коли я була маленька, ти читав мені казку про Красуню і Чудовисько? І розповів мені тоді, що саме міддлеміст і є тією чудовою зачарованою квіткою!

Тато розсміявся:

— Скажу тобі по секрету: я досі так думаю.

— Це добре, що ти їдеш на батьківщину нашої камелії, — підтримала розмову мама. — Але як же бути з відкриттям тропічної секції?

— Не певен, чи встигну… Але я постараюся.

Лілі одразу заспокоїла тата.

— Найважливіше — повернути міддлеміст! А з твоїми орхідеями я й сама впораюся. Вони прекрасно ростуть.

— Чудово! — зрадів тато. — Отже, наша виставка буде дуже успішною!

Лілі почувалася щасливою, і своєю радістю їй хотілося з кимось поділитися. Увечері, залишившись сама в кімнаті, дівчинка покликала феріґарда.

— Тінкі, ти чув? Тато їде до Китаю! Це справжнє диво!

Тінкі враз виник із повітря і опустився до Лілі на подушку.

— А як твій тато знайшов цю рідкісну квітку?

— О Тінкі. Це родинна легенда! Коли мій дідусь був маленький, батьки взяли хлопчика із собою на виставку квітів. До нього підійшов містер Міддлеміст — отой відомий ботанік і мандрівник, якому пощастило вивезти з Китаю камелію, яку згодом назвали його ім’ям. Учений подарував хлопчику, тобто моєму дідусеві, гілочку цієї рослини.

— Це ж було багато років тому… — здивувався Тінкі. — І ця квітка досі жива?

— Звичайно! — вигукнула Лілі. — Дідусь не викинув гілку, а довго й старанно доглядав за нею, аж поки вона не пустила корінці. Відтоді вся наша родина піклується про чудесну камелію.

— А твій тато? Він тепер хоче повернути цю квітку до Китаю?

— Мій тато хоче повернути не одну квітку — він зумів розсадити камелії. І тепер до Китаю повернеться близько сотні рослин!

— Це просто диво! — захоплено зітхнув кролик і відразу поцікавився: — А що це за відкриття, на яке твій тато може спізнитися?

— Татові й мамі пощастило зібрати велику колекцію орхідей. Тож у нашому ботанічному саду відкривають цілий зал із тропічними рослинами. А ще на відкритті тато хоче показати всім червону камелію.

— А він не боїться, що таку рідкісну квітку хтось може викрасти?

— Звісно, боїться. Тому до дня відкриття камелія знаходиться в нашій оранжереї. Але про це знають тільки найближчі друзі нашої родини.

— Значить, я теж тепер твій найближчий друг?

— Звісна річ! — Лілі ніжно погладила кролика і невдовзі непомітно для себе заснула.

Розділ 4. Викрадення

Наступного ранку Лілі прокинулася, щойно перші промені сонця заглянули до неї у вікно. Дівчинка відразу підхопилася з ліжка й покликала феріґарда. Але Тінкі ніде не було.

«Напевно, він повернувся до Вчителя», — подумала Лілі й вирушила до школи. Їй було трохи сумно, що кролик навіть не попрощався з нею.

Після занять Лілі заквапилася до оранжереї. Вона сподівалася, що крилатий кролик чекатиме її там. Але Тінкі так і не з’явився. Лілі дуже засмутилася. «Теж мені друг», — сумовито подумала вона.

Щоднини Лілі приходила до оранжереї й заглядала під трояндовий кущ. Але чарівний кролик зник.

Тиждень перед татовим від’їздом в експедицію промайнув непомітно. І ось уже вони з мамою в аеропорту.

— Як би мені хотілося поїхати з тобою! — мало не плакала Лілі, обіймаючи тата.

— Не журися, я часто телефонуватиму й надсилатиму фотографії своїх пригод, — пообіцяв тато.

— Гаразд, — закивала Лілі, ледве стримуючи сльози.

Літак полетів, і Лілі з мамою повернулися додому. Тут на них чекав неприємний сюрприз: скляні двері оранжереї були розбиті! Нажахана Лілі кинулася в зимовий сад.

— Не поранься об скло! — тільки й устигла гукнути їй навздогін схвильована мама. Але дівчинка була вже всередині.

Тут панував жахливий безлад: горщики з квітами були перекинуті, багато рослин зламано або обчухрано, а головне — зник міддлеміст червоний — найрідкісніша квітка світу.

Мама ввійшла вслід за дочкою до оранжереї і охнула від жалю: Лілі сиділа на підлозі серед зламаних рослин і плакала.

— Доню, не плач, — обняла її мама. — Дуже шкода, що так сталося, але ми всьому дамо лад.

— Наша камелія! — крізь сльози мовила Лілі. — Що ж тепер робити…

— Поліція у всьому розбереться, моя дівчинко. А тепер ходімо додому, вип’ємо чаю, заспокоїмося. — І мама допомогла дочці підвестися.

Лілі увійшла до своєї кімнати і впала на ліжко. Дівчинка ніяк не могла вгамувати сльози.

— Досить було мені покинути тебе, як тут уже потоп, — почула раптом Лілі веселий голосок феріґарда.

Дівчинка сіла на ліжку й побачила чарівного кролика, який пурхав прямо перед нею.

— Тінкі, — вигукнула вона і кинулася обіймати малюка.

— Ой-ой! — захихотів феріґард. — Ти мені крила зімнеш.

— Перепрошую, — шляхетно попросила пробачення у кролика Лілі і випустила його зі своїх обіймів. —Я така рада тебе бачити!

— Що трапилося? Чому ти плачеш?

— Хтось заліз до оранжереї і вкрав нашу камелію, — відповіла Лілі, і сльози знову покотилися з її очей.

— Викрадач квітів? Уперше чую, щоб хтось крав квіти, — здивувався Тінкі.

— Це ж рідкісна квітка. А що скаже дідусь? Він же виростив її… — І Лілі знову залилася сльозами.

Тінкі підлетів до самого обличчя дівчинки й торкнувся пухнастою лапкою її щоки. Лілі звела очі на кролика.

— Ти ж не покинеш мене знову? — несміливо спитала дівчинка.

— Я буду з тобою і допоможу тобі знайти квітку.

Залишок дня минув за прибиранням оранжереї. Дідусь замінив розбите скло, а мама, бабуся й Лілі піднімали горщики, вимітали землю, збирали зламане листя й гілочки. Надвечір зимовий сад мав майже звичайний вигляд.

Тінкі теж час даремно не марнував: він облетів все місто в пошуках вкраденої квітки. Коли Лілі вже лягала спати, пухнастий кролик раптом влетів до її вікна. Малюк був чимось стурбований…

Розділ 5. Пошуки квітки

— Тінкі, ти щось знаєш? — злякалася Лілі, дивлячись на кролика.

— О Лілі! Я ніколи не бачив таку дивну і моторошну людину… — відповів феріґард, сідаючи дівчинці на коліна.

— Про кого ти говориш?

Кролик зіщулився.

— Мені здається, я знайшов викрадача твоєї квітки, — сказав він примружившись. — Але я не впевнений, що ми зможемо її в нього забрати…

— Чому?

— Тобі відомо, що на околиці вашого міста живе чаклун? — злякано прошепотів Тінкі. — У нього величезний будинок без вікон і незвичайний садок, де ростуть хижі рослини…

— Чаклун? — розсміялася Лілі. — Та що ти, Тінкі? Це ж не чаклун, це звичайний учений. Містер Нокс. Він працює разом із моїм татом.

— Ти впевнена? Аж надто вже він на лихого чаклуна з казки схожий. Ніс у нього гачком, спина горбата, а руки сині!

— Сині? Це були гумові рукавички! Вчені часто в них працюють. Ох, Тінкі, ти такий кумедний! І приверзлося тобі таке — містер Нокс викрадач!

— Я, звісно, не собака, але зміг вистежити його за запахом, — гордо сказав кролик. — Саме до його домівки він і привів мене.

— Дивно, — пробурмотіла Лілі. — А чи можна непомітно прокрастися до його будинку?

— Для цього тобі доведеться навчитися літати. Або я можу перенести тебе через паркан сам, — засміявся Тінкі.

— Але ж я така велика, — здивувалася дівчинка.

— Я можу зменшити тебе, тільки… — запнувся раптом феріґард, — я раніше цього ніколи не робив.

— Ну що ж, спробуймо, — несміливо запропонувала Лілі. — Сподіваюся, ти зможеш потім збільшити мене?

— Учитель завжди казав, що це дуже просте чаклунство. Тож я спробую. Але невже ти оце зараз, серед ночі, хочеш потрапити до Нокса?

— Звичайно, — закивала дівчинка, — адже до виставки залишилося зовсім мало часу.

— Тоді мерщій одягайся й полетімо, — спурхнув над ліжечком кролик.

Коли Лілі була готова, Тінкі скомандував їй стати рівно, а сам почав кружляти довкола неї чимдалі швидше і швидше. Дівчинці нараз здалося, що вона спускається на швидкісному ліфті. Усе почало збільшуватися, а Лілі стала зовсім маленькою.

— Ну як? Подобається? — засміявся феріґард, підлітаючи до Лілі.

— Це ж справжнісіньке диво! — вигукнула дівчинка. — Але в мене все одно немає крил. Як же я полечу?

— Ти стала зовсім маленькою, і я тепер легко підніму тебе. Тож полетімо?

Лілі радісно закивала. Крилатий кролик підставив дівчинці свою пухнасту спинку. Лілі залізла на Тінкі і міцно вхопилася за його шерсть. Райдужні крильцята затріпотіли, і друзі злетіли в повітря.

Цей чарівний політ був зовсім не схожий на подорож на літаку. Вітерець обвівав Лілі, доносячи до неї запахи квітів. А замість гулу моторів дівчинка чула лише спів нічних комах та шелест крилець Тінкі.

— А он і будинок цього Нокса, — вказав лапкою Тінкі на чималу споруду.

Лілі побачила попереду темну будівлю, подібну до велетенського куба. Здавалося, у ній не було ні вікон, ні дверей. Друзі облетіли навколо будинку й помітили неподалік оранжерею. Скляні стіни поблискували в темряві.

Тінкі приземлився побіля оранжереї.

— Запах веде сюди, — вказав кролик на одну зі скляних панелей.

— Як же ми потрапимо всередину? — занепокоїлася Лілі.

Раптом вона побачила біля самої землі ґратчастий отвір у стіні. Вона зістрибнула зі спинки феріґарда й побігла до ґрат.

— Тінкі, поглянь! — Дівчинка пролізла крізь пруття, й за ними відкрився темний прохід. — Напевно, це стік для води.

Друзі пішли по трубі. Крильця Тінкі мерехтіли в темряві, і Лілі майже не було страшно.

Тунель швидко закінчився, і наші шукачі пригод потрапили до оранжереї.

Лілі знову залізла Тінкі на спинку, і вони злетіли над довгими рядами столів із безліччю квітів у горщиках. У темряві це було схоже на досить густий ліс.

— Ох! Уночі всі квіти однакові, — зітхнула дівчинка. — Як же нам знайти нашу камелію?

— А я спробую запалити чарівний вогник, — прошепотів кролик.

— Тоді ми зможемо облетіти всі квіти і розглянути їх ближче, — закивала дівчинка.

Тінкі склав лапки човником і зосереджено подув у них. Лілі побачила, як спалахнула в темряві маленька золотиста зірочка.

— Чудово! — зраділа дівчинка. — А як ми понесемо вогник?

— Він сам полетить поряд, — хихикнув феріґард.

Друзі злетіли над рослинами, і вогник справді слухняно висвітлив їм дорогу. Нараз Лілі скрикнула і показала на стіл — в обрисах однієї з квіток вона пізнала камелію.

Друзі сіли на стіл, і дівчинка підбігла до високих горщиків.

— Ага! Попалася! — почула Лілі в себе над головою хрипкий голос.

І не встигла вона збагнути, що сталося, як потрапила під скляний ковпак!

Розділ 6. У полоні

Лілі опинилася в пастці. Навколо спалахнули лампи, і яскраве світло засліпило її. Дівчинка зрозуміла: містер Нокс здогадався, що до оранжереї хтось пробрався, і зумів непомітно підкрастися до столів. Переляканий Тінкі сховався за найближчим квітковим горщиком, забувши, що цей страшний чоловік не міг його побачити.

— Що ж ти таке? — мовив неабияк подивований містер Нокс, нахиляючись до самого скла. — Може, ти ельф? Або гном? Як же мені пощастило, що спіймав отаку незвичайну істоту! Анумо віднесу я тебе в лабораторію.

Учений, який був більше схожий на чаклуна, спритно змахнув Лілі в якусь банку і щільно закрив кришкою. Старий поніс свою здобич до будинку, а Тінкі, невидимий і беззвучний, полетів за ним.

Лабораторія містера Нокса була чималою. Уздовж однієї стіни стояли високі стелажі, заставлені баночками та колбами. Тінкі заглянув в одну із цих дивних банок, але одразу відлетів подалі. Через скло великими неживими очиськами на нього дивилася жаба. А ось вздовж другої стіни були полки з клітками. У них сиділо безліч нещасних тварин: хом’ячки та миші, кролики і навіть дві мавпочки.

— Та цей учений гірший за будь-якого чаклуна з казки, — пробурчав феріґард.

Тим часом Нокс пересадив Лілі у великий порожній акваріум, накрив його склом і кудись пішов.

Тінкі враз опинився коло дівчинки.

— Лілі, — покликав кролик, намагаючись зрушити скло, — тобі треба якнайшвидше вибратися з акваріума. Тоді я зможу забрати тебе звідси.

— Відлети кудись, сховайся, — раптом почув кролик приглушений голосок Лілі. — Нокс іде.

Тінкі вмить розчинився в повітрі.

— Так-так, подивимося ж, хто ти є насправді, — бурмотів учений, наближаючись до своєї незвичайної здобичі.

Нокс почав розглядати дівчинку через велике збільшувальне скло.

— Гм, ти схожа на дитину. Але діти не бувають такими маленькими, — розгублено мовив учений. — Гаразд, розберуся я з тобою, мабуть, завтра, а зараз… піду спати.

Містер Нокс зробив крок, щоб піти, але відразу ж повернувся. Він поставив у акваріум блюдце з водою, поклав носовичок і шматочок печива.

— Отак буде краще, — засміявся він. — Пригощайся, ти у мене в гостях.

Учений пішов і вимкнув світло в лабораторії.

Тінкі трохи почекав, а потім підлетів до акваріума. Він знову спробував зрушити скло, але не зміг.

— Я надто маленький, — зітхнув кролик. — Що ж його робити?

— Тінкі, ти ж чарівний захисник. Гадаю, тобі необов’язково бути сильним, щоб зрушити скло, — пролунав раптом таємничий шепіт.

— Ой! — скрикнув Тінкі.

— Хто це? — злякано озирнулася Лілі, намагаючись зрозуміти, хто говорить.

— Це мій Учитель, — розгублено сказав кролик і вмить радісно перекинувся в повітрі. — Справді! Я так був розхвилювався, що мало не забув: я ж можу творити дива!

Кролик облетів акваріум, у якому перебувала Лілі, і скляна кришка здригнулася, а потім відлетіла вбік так, ніби вона стала легка мов пушинка.

— Обережно! — скрикнула дівчинка. — Нокс може нас почути.

Тінкі відразу уповільнив політ скла, і воно м’яко лягло на стіл. Кролик залетів в акваріум, і Лілі застрибнула йому на спинку. Друзі злетіли до самої стелі.

— Ура! Ми на волі! — заверещав феріґард. — Нумо хутчій летімо з цього моторошного місця. Утім… Ми ж так і не забрали квітку твого тата…

— Тінкі, здається, у нас з’явилися важливіші справи… — Лілі вказала на клітки. — Ми повинні врятувати всіх цих бідолашних тварин.

— Мені навіть страшно подумати, що може з ними зробити цей лихий Нокс, — із тремтінням подивившись на банки, сказав Тінкі. — Запитаймо в них, де Нокс зберігає ключі від кліток.

Розділ 7. Втеча

— Здається, я бачу зв’язку якихось ключів, —прошепотіла Лілі. — Дивись он туди.

Тінкі і справді побачив якісь ключі, що висіли на стіні. Друзі підлетіли до зв’язки.

— Які ж вони величезні, — простогнала дівчинка й відразу попросила Тінкі: — Мерщій зроби мене великою.

Феріґард приземлився на підлогу, і Лілі зістрибнула з його спинки. Кролик обсипав дівчинку золотими іскрами, і вона почала швидко збільшуватися.

— Ух! — вигукнула Лілі. — Ніби на ліфті піднімаєшся.

Дівчинка підбігла до стіни і схопила ключі. Вона спробувала відімкнути клітку з мишами, але ключ не підійшов. Лілі намагалася робити це знову і знову, але нічого не виходило. Та нарешті, їй пощастило знайти потрібний правильний ключ. Замок клацнув, і дверцята відчинилися.

Побачивши, що миші на волі, інші бранці занепокоїлися й завовтузилися в клітках.

— Тихіше… Бо Нокс вас почує, — попередив тварин Тінкі.

Малюк літав від клітки до клітки і заспокоював звіряток. А Лілі тим часом відкривала замки!

І ось, нарешті, воля!

Тварини скупчилися коло ніг дівчинки. А маленька мавпочка й цуценя видерлися до неї на руки. Усі вони з нетерпінням чекали, коли ж їх випустять з цієї страшної лабораторії.

— Тінкі, треба якось вивести всіх тварин із будинку, — стривожено мовила Лілі. — Гадаю, у нас залишилося зовсім мало часу до ранку…

Нараз у лабораторії спалахнуло світло, і в кімнату увірвався містер Нокс. Оскаженілий старий тримав у руках рушницю.

— Злодії! — заволав він. — Перелякані тварини завмерли. Вони так боялися вченого, що не могли навіть поворухнутися. А він продовжував репетувати: — Ну ж бо повертайтеся до своїх кліток!

І тут Тінкі сяйнула думка! Безстрашний феріґард закружляв над Ноксом, і лихий старий став швидко зменшуватися. Уже за мить із гучним брязкотом впала на підлогу рушниця, і вчений злякано став роззиратися. А зусібіч його вже оточували тварини, які тепер здавалися йому велетенськими.

— Ага, попався, — засміялася Лілі і схопила чоловічка впоперек тулуба. — Час і вам, містере Нокс, посидіти в банці.

Дівчинка засунула вченого в ту ж банку, у якій сама сиділа понад годину тому. Побачивши свого мучителя в полоні, тварини радісно запищали, закричали й застрибали.

— Тінкі, ти молодець! — зраділа Лілі. — Тепер ми легко зможемо покинути цей жахливий будинок. От лише…

Дівчинка розгублено дивилася на тварин, а вони всі з надією дивилися на неї та феріґарда.

— Тінкі, ми повинні подбати про тварин. Не можна ж залишити їх на вулиці.

— У цьому нам міг би допомогти… — задумливо пробурмотів кролик. І раптом як загукає: — Учителю! Як добре було б, якби ви з’явилися! Нам потрібна допомога. І без вас ми точно не впораємося.

— Ох, Тінкі, навіщо ж ти так голосно кричиш? Я так і оглухнути можу, — почули друзі зовсім поруч тихий сміх, і в повітрі з’явився великий пухнастий білий кіт. Він літав на прекрасних райдужних крилах, які додавали йому чарівного вигляду.

— Учителю! — радісно, але вже набагато тихіше скрикнув Тінкі. — Як же добре, що ви поруч! А ви, що ж, — завжди за мною спостерігаєте?

— Хіба хороший учитель може залишити без нагляду свого маленького учня? — ласкаво промовив кіт. — Ну ж бо краще допоможімо цим бідолахам знайти нові домівки, де їх любитимуть.

Крилатий кіт змахнув лапами, і перед ним постав величезний кошик, який випромінював світло. Він плавно опустився на підлогу.

— Ну що, малята, готові політати? — тихо спитав кіт. — Лізьте в кошик, і я віднесу вас до найбезпечнішого місця на світі: до міста феріґардів. Там ви відпочинете і зберетеся на силі. А трохи згодом ми знайдемо тих, хто піклуватиметься про вас.

Звірі боязко тулилися до ніг Лілі. Найменше мишеня першим спробувало залізти в корзину, але вона була занадто висока для нього. Дівчинка з радістю допомогла малюкові, а за ним опустила в кошик й інших тварин.

— А цього лиходія можете віддати мені, — сказав кіт-учитель і акуратно взяв у Лілі з рук банку з містером Ноксом.

Чоловічок всередині злякано дивився на величезних тварини і не міг зрозуміти, що відбувається.

— Тінкі, а ти допоможи Лілі знайти квітку… — пролунав тихий голос Учителя.

Потім крилатий кіт підхопив кошик і відразу зник.

Крилатий кролик полетів до виходу з лабораторії і поманив Лілі за собою. Друзі вийшли з будинку містера Нокса і попрямували до оранжереї. Тепер, коли в них були ключі, дівчинка і феріґард легко увійшли до скляної споруди.

Розділ 8. Джунглі серед міста

Лілі увійшла до оранжереї Нокса і сміливо увімкнула світло. Вона швидко пішла вздовж столів із квітковими горщиками, відшукуючи яскраві квітки камелії. Тінкі летів поруч.

— Знайшла! — нарешті радісно вигукнула дівчинка, підбігаючи до однієї з рослин.

Феріґард побачив великий кущ з темно-зеленим блискучим листям. На тонких гілках горіли рожево-червоні квіти.

— Які ж вони гарні! — захоплено охнув кролик.

Лілі обняла величезний горщик і спробувала його підняти, але ноша була для неї непосильна. Ледь відірвавши горщик із камелією від столу, дівчинка відразу опустила його назад.

— Як узагалі Нокс доніс його сюди? — невдоволено буркнула вона.

— Цей лиходій просто вже дорослий, — нагадав їй Тінкі і спитав: — Ти забула, що я чарівний? Зараз я його зменшу!

— Ні! Не треба! — злякалася Лілі. — А раптом він від цього зів’яне?

— Ну ти ж не зів’яла! — заперечив феріґард.

— Так то я, а це унікальна квітка! Може, тут є візок… — Роззирнувшись навколо, Лілі знайшла візок.

Тінкі все-таки довелося трохи почаклувати, щоб дівчинка могла поставити на нього важкий горщик. Але все інше Лілі робила без ворожби.

Додому друзі довезли міддлеміст майже на світанку, бо йти пішки було далеченько.

Як же здивувався дідусь та мама, коли побачили стомлену, але щасливу Лілі з візком, на якому викрашалася вкрадена квітка! Рідні почали розпитувати її — мовляв, де та як, але вона лише сказала, що їй допоміг друг.

Дідусь підхопив горщик, немов це була дитина, і затанцював по двору. Він повернув камелію на місце, а сам сів поруч з нею, не в силах відірвати від неї погляд.

Лілі поснідала і пішла до своєї кімнати, щоб бодай трохи відпочити.

Дні до виставки в ботанічному саду промайнули непомітно. Лілі з дідусем щодня їздили туди, щоб усе підготувати до відкриття.

Нарешті настав омріяний день! Тато Лілі повернувся зі своєї чудової подорожі й відразу з аеропорту приїхав на відкриття виставки. Він устиг вчасно, саме тоді, коли треба було урочисто перерізати шовкову стрічку.

Багато людей увійшло до величезної оранжереї. Тут їх оточили справжні джунглі. Ліани, всипані запашними квітами, звисали зі стелі. На спеціальних підставках стояли прекрасні орхідеї. Стелю майже підпирали розлогі пальми. Крім того, тут був ще й невеликий басейн, у якому пишалися своєю красою лотоси.

Міддлеміст червоний став перлиною виставки. Він викрашався в центрі зали на круглій тумбі.

Тато Лілі і її дідусь водили гостей від квітки до квітки і розповідали історії про дивовижні рослини. Лілі ні на крок не відходила від тата, вона дуже за ним скучила.

З-поміж відвідувачів було чимало дітей, тому Тінкі довелося стати зовсім-зовсім невидимим. Він ширяв над квітами, і йому не набридало милуватися ними.

День, сповнений турботами, збігав, останні відвідувачі покинули оранжерею, і її закрили. Лілі зі своїми рідними нарешті вирушили додому.

Бабуся приготувала святкову вечерю, і вся сім’я зібралася за столом.

Ніч спала на землю, коли Лілі пішла спати. Затишно влаштувавшись у своєму ліжку, дівчинка знову і знову згадувала все, що їй довелося пережити за день. Вона навіть відразу не помітила, як до кімнати зайшов тато. Він сів коло неї на ліжко, погладив її по голівці і спитав:

— А тепер, може, ти мені розкажеш, як це тобі пощастило знайти нашу камелію?

Лілі могла розповісти татові все — адже вони були справжніми друзями. Утім, саме зараз дівчинка боялася підвести Тінкі. Вона запитально подивилася на свого чарівного друга, який тихенько ховався за лампою. Маленький кролик на мить замислився, але враз усміхнувся і кивнув.

Розділ 9. Місто в небесах

Феріґард сміливо вилетів зі свого укриття, і тато Лілі побачив просто себе крилатого кролика.

— Тато, познайомся, це Тінкі, — боязко сказала Лілі. — Це він допоміг мені знайти камелію.

— Здається, я вже його бачив якось, — трохи затинаючись, сказав тато. — Ти ж казала, що це твоя іграшка. Чи не так?

— Пробач, тату. Я не хотіла тебе обманювати. Просто не могла видати таємницю друга без його згоди.

— Так, звичайно, я розумію, — закивав все ще здивований тато і, звернувшись до Тінкі, сказав: — Приємно познайомитися. Дякую, що не залишив нас у біді.

— Феріґарди завжди приходять на допомогу тим, хто вірить у дива, — усміхаючись відповів чарівний кролик.

— Фе… Хто? — не зрозумів тато.

— Фе-рі-ґар-ди, — за складами проказав Тінкі. — Чарівні захисники. Звичайні люди нас не бачать, — тільки діти і тварини.

— А тато у мене особливий! Він вірить у дива й сам їх творить, — гордо мовила Лілі.

— Але я так і не зрозумів, хто ж украв камелію, як ви її знайшли, й куди подівся викрадач? — засипав запитаннями друзів тато Лілі.

Тінкі схвильовано подивився на Лілі, не знаючи, чи можна дорослій людині все розповісти. Нараз кімнату освітило біле сяйво, і поряд із крилатим кроликом у повітрі виник великий крилатий кіт.

— Добрий вечір, — чемно привітався чудовий звір.

Тато Лілі, побачивши крилатого кота, не зміг вимовити ані слова. Утім, трохи оговтавшись, все ж таки кивнув.

— Ви врятували унікальну квітку, тому ви теж трішечки феріґард, — усміхнувся кіт. — Ми вирішили, що можемо показати вам наше місто й попросити про допомогу. Ну а історію про викрадення квітки Лілі розповість вам дорогою.

Учитель запитально подивився на дівчинку, і та з готовністю закивала. Лілі не звикла щось приховувати від тата й була рада, що може все йому розповісти.

— Тільки вам доведеться заснути. Ви згодні? — загадково усміхнувся кіт.

Чоловік кивнув. Кіт провів лапою над татовою головою, і той нараз спокійно заснув прямо на стільці.

— Лілі, якщо хочеш полетіти з нами, засинай, — почула дівчинка шепіт Тінкі, й одразу її очі самі заплющилися.

— Ура! — вигукнув кролик. — Нарешті Лілі побачить місто феріґардів.

Несподівано Лілі відчула, що вона вже не лежить у своєму ліжечку, а летить на спинці кролика. Її тато сидів поруч, зі страхом вчепившись у шерсть маленького феріґарда. Чоловік безпорадно глянув на дочку.

— Таточку, не бійся. Тінкі вже зменшував мене, а потім він знову зробив мене великою. Це так весело! — Лілі простягнула татові руку. — Тримаймося за руки, тоді тобі буде не страшно.

Тато Лілі подивився на дочку й засміявся. Коли вона була зовсім маленька, він часто казав їй те саме.

— З тобою я нічого не боюся, — відповів він так, як колись відповідала Лілі.

Роззирнувшись, тато й донька зрозуміли, що летять високо над містом. Вогні міста, немов світлячки, мерехтіли далеко внизу. Феріґарди піднімалися чимдалі вище в небо.

Нічний політ був нетривалий. Невдовзі друзі наблизилися до великої хмари, яка таємничо світилася в темряві. Кіт і кролик м’яко опустилися на хмару, а Тінкі сказав:

— Тепер ви можете йти самі.

Лілі обережно ступила на хмару і з подивом відчула під ногами м’яку, немов перина, поверхню. Тато пішов услід за своєю сміливою дочкою. Феріґарди повели своїх гостей уперед. Дорогою Лілі коротко розповіла татові, хто викрав квітку і як вони її врятували.

— Ох, Лілі, я вже втомився дивуватися. Напевно, сьогодні найдивовижніший день у моєму житті.

— І в моєму також, — прошепотіла Лілі, роззираючись довкола.

На хмарі уже не було так темно, як унизу. Уся вона сяяла блакитним сяйвом. Прямо перед мандрівниками відкрилася чарівна картина: в повітрі висіло безліч різнокольорових кульок, зроблених із хмар. Тут не було ні вулиць, ні будинків. Лише різні пухнасті кулі: великі й маленькі, райдужні й одного кольору, гладенькі й дуже волохаті.

Друзі увійшли до міста. З круглих отворів у кулях до них вилітали феріґарди. Кого тут тільки не було: білочки й цуценята, кролики й лисиці, ведмеді й поні. Їхня шерсть світилася, а крила мінилися всіма барвами веселки.

Розділ 10. Нове життя

Посеред міста феріґардів був вільний від куль майданчик. Там друзі побачили… містера Нокса! Усе ще зменшений, учений сидів на хмарі. Навколо нього гралися тварини, яких урятували Тінкі й Лілі.

Дівчинка побігла до звіряток. Вона обіймала і гладила пухнастиків, а малюки пищали від радості. Дивно, але містер Нокс ласкаво усміхався.

Крилатий кіт підійшов до вченого.

— Тепер доля цієї людини залежить від вас, — сказав він татові Лілі. — Я не впевнений, чи варто карати містера Нокса. Він зрозумів, що чинив зле, ставлячи експерименти над тваринами. І обіцяв більше не завдавати шкоди малюкам.

— Містер Нокс украв мою безцінну камелію, але я не тримаю на нього зла. Було б шкода кинути його до в’язниці… — Тато Лілі замислився.

— Тоді я попрошу вас наглядати за ним, — сказав кіт. — А ви, містере Нокс, подбайте про тварин, які тривалий час перебували у вашій лабораторії.

— Обов’язково! Було так жорстоко тримати в клітках цих милих створінь. На жаль, я зрозумів це лише тепер, коли сам побував у банці протягом дня, — похитав головою вчений.

— Гаразд. Може, ми навіть станемо друзями, — усміхнувся тато Лілі.

Кіт нічого не відповів, він змахнув своїми великими м’якими лапами над ученим, і той зник.

— Коли містер Нокс завтра прокинеться, він нічого не згадає, — мовив кіт. — І вас я попрошу нікому не відкривати наш секрет. Можете ви мені це пообіцяти?

— Звичайно, — твердо сказав тато Лілі. — Але чи згадає він, що став хорошим?

— Сподіваюся. Він думатиме, що йому наснився страшний сон про те, як він потрапив у банку і не міг вибратися з неї.

Тато Лілі надовго замовк, а потім, струснувши головою, рішуче сказав:

— Людина, хоч би якою вона була, заслуговує на те, щоб отримати шанс стати кращою. Я допоможу містеру Ноксу. Я стану його другом.

— Тож ми повинні повернути тварин у лабораторію? — розгублено спитала Лілі.

— Напевно, — відповів її тато.

— Але тоді вам доведеться знову посадити їх у клітки? — спитав Тінкі.

— Ні, — скрикнула Лілі. — Ми так не вчинимо. Ми відкриємо клітки, і нехай містер Нокс сам вирішує, як це сталося.

— Гаразд, — ласкаво відповів кіт-учитель. — А тепер час повертатися додому.

Феріґард ляснув лапами, і навколо розсипалися золоті іскри. Яскраве світло засліпило всіх, а вже за мить на майданчику нікого не було.

Лілі прокинулася від того, що хтось тихенько дув їй в обличчя.

Дівчинка розплющила очі й радісно скрикнула:

— Тінкі! Я так боялася, що ти просто зникнеш.

— Я, звісно, зникну, але спочатку попрощаюся з тобою.

— І ми більше ніколи не побачимося? — засмутилася Лілі. — І більше не буде ніяких див?

— Дива ніколи не закінчуються для тих, хто в них вірить, — прошепотів кролик, ніжно обіймаючи дівчинку за шию.

Наступної миті феріґард розтанув у повітрі.

Лілі хутенько вдягнулася й пішла до вітальні. Там вона побачила тата й маму. Вони про щось захоплено розмовляли.

Дівчинка підбігла до батьків.

— Уявляєш, Лілі, мене знову запросили до Пекінського ботанічного саду, — радісно повідомив тато. — А ще вони дозволили мені взяти тебе із собою на літню практику.

— Невже я побуваю в цьому чарівному місці? — вигукнула Лілі й заплескала в долоні.

«Так, і справді: дива ніколи не закінчуються для тих, хто в них вірить», — подумала дівчинка, й щаслива усмішка сяйнула на її обличчі.

Content

Мері Блер
Тінкі й чарівна квітка

Розділ 1. Таємничий гість

Розділ 2. Зникнення

Розділ 3. Диво-квітка

Розділ 4. Викрадення

Розділ 5. Пошуки квітки

Розділ 6. У полоні

Розділ 7. Втеча

Розділ 8. Джунглі серед міста

Розділ 9. Місто в небесах

Розділ 10. Нове життя