Мері Блер

Флері рятує прем’єру

А ти віриш у дива? Так? Тоді одного разу до тебе неодмінно прилетить чарівний захисник! Адже ці милі крилаті звірятка завжди приходять на допомогу тим, хто вірить у диво…

Історії про добрих i вірних, сміливих i веселих ферiґардiв чекають маленьких читачів на сторінках цих чудових книжок.

Розділ 1. Мрія

Життя Елізи було набагато складніше, ніж у багатьох дівчаток її віку. Адже Еліза була балериною! А все тому, що її батьки були танцюристами. Та й сама Еліза дуже любила танцювати.

У дівчинки було по дві-три репетиції на день, але вчитися Еліза теж не забувала. Вона була однією з кращих учениць у класі, тому що докладала багато зусиль до навчання.

Батьки Елізи готувалися до відкриття театрального сезону. Вони проводили весь свій час у театрі на репетиціях. Дівчинка часто приходила в театр і знала в ньому кожен куточок. Коли Еліза втомлювалася від тренувань, то гралася із сином костюмерки Стефаном і його сестричкою Марі.

Одного разу, коли Еліза зі Стефаном читали книжку в костюмерній, до них прибігла Марі. Крихітка захекалася і була дуже схвильована.

— Стефане, Стефане! Там кошенята нявчать! — прокричала Марі.

— Які кошенята? Де? — не зрозумів Стефан.

— Унизу, за стіною! Там темно. Вони, напевно, загубилися, — запхикала Марі.

— Марі, не плач, — обійняла подругу Еліза. — Покажи нам, де ти чула кошенят.

Марі взяла Елізу за руку й повела темними коридорами театру. Коли діти підійшли до сходів, що вели до підвалу, то чітко почули жалібне нявчання.

— Чуєте? — прошепотіла Марі, вказуючи на чорний прохід. — Там котик плаче.

— Зараз ми його врятуємо. Я тільки ліхтарик принесу, — поплескав по плечу сестричку Стефан і зник.

Еліза обійняла Марі, щоб дитина заспокоїлася. Стефан швидко повернувся і приніс два ліхтарики — собі й Елізі.

Діти спустилися в підвал. Жовте світло ліхтариків вихоплювало з темряви шматки сірих стін і брудної підлоги. Стефан ішов першим, а дівчатка, міцно взявшись за руки, за ним. Нявчання ставало голоснішим, але кошеняти ніде не було видно.

— Напевно, малюк десь застряг, — промовив Стефан.

— Або він загубив свою матусю, — припустила Марі.

Раптом перед Стефаном із темряви вистрибнула кішка. Хлопчик завмер. Тварина тривожно дивилася на людей своїми блискучими очима. Потім, мабуть, вирішивши, що діти не становлять загрози, кішка підійшла до Стефана й голосно нявкнула.

— Вона нас кличе, — прошепотіла Марі. — Може, це мама кошенят?

Діти пішли за кішкою. Тварина впевнено рухалася коридором до якоїсь тільки їй відомої цілі. За поворотом Стефан побачив досить великий провал у стіні. Тварина застрибнула туди.

— Я спробую пролізти. А ви залишайтеся тут, — розпорядився хлопчик і, ставши на коліна, поліз у діру. — Ой, тут прохід майже завалило.

Стефан почав викидати з діри шматки цегли, а Еліза відносила їх до далекої стіни, щоб у темряві не спіткнутися об них. Крихітка Марі світила їм ліхтариком.

— Готово! — нарешті пролунало з діри.

Марі від нетерпіння застрибала на місці.

— Зараз Стефан урятує котика. Правда, Елізо? — запитала дівчинка.

— Звичайно. Не хвилюйся, ми подбаємо про кошеня.

За кілька хвилин з діри в стіні з’явилася голова Стефана. Коли хлопчик випростався, Еліза і Марі побачили в його руках згорток. Звідти долинало жалібне нявчання.

— Кошенята застрягли в трубі, й кішка не могла до них дістатися. Тут ціла сімейка, — пояснив Стефан, простягаючи згорток дівчаткам.

Виявилося, що хлопчик загорнув котиків у свій светр, адже вони намокли і змерзли. Дівчата побачили трьох крихітних кошенят. Вони так забруднилися, що важко було зрозуміти, якого вони кольору.

— Тут три малюки, — захоплено вигукнула Марі.

— Віднесімо їх нагору. Треба скоріше зігріти кошенят, — занепокоїлася Еліза. — Ось тільки чи дозволить їхня мама?

Кішка не відходила від Стефана ні на крок, терлася об його ноги та вдячно мурчала.

— Її доведеться взяти із собою, — задумливо пробурмотів Стефан. — Головне, умовити нашу маму.

— Із цим, мабуть, упорається Марі, — засміялася Еліза.

Крихітка Марі, звичайно, вмовила маму залишити кошенят. Але тільки до того часу, поки вони не підростуть. Діти з радістю взялися доглядати за пухнастиками та їхньою мамою.

Навіть артисти театру скоро прив’язалися до пухнастих манюнь. Балерини годували їх і пестили. Навіть грізний директор не був проти.

— Урешті-решт, у театрі повно мишей. Нехай захищають костюми, — вирішив він і дозволив залишити котячу родину.

Розділ 2. Чари веселки

За тиждень до прем’єри до Елізи приїхала бабуся. Вона дуже хотіла побувати на важливій для її дочки (мами Елізи) виставі.

— Бабусю, я так скучила! — закричала дівчинка, обіймаючи бабусю під час зустрічі.

— Я теж скучила, моя люба. Ти так виросла! — сміялася бабуся, обіймаючи Елізу у відповідь.

Увесь день дівчинка провела з бабусею. Разом вони ходили по магазинах і в парк. А ввечері бабуся вчила онуку пекти правильне печиво для балерин: з вівсяних пластівців і мигдалю.

— Від таких ласощів не гладшають. Адже балерини повинні бути стрункими і здоровими, — пояснювала бабуся. — Я завжди пекла таке печиво для твоєї мами. А вона пригощала ним усіх друзів. До речі, завдяки моєму печиву вона й познайомилася з твоїм татом.

Еліза засміялася. Вона чула від тата цю історію багато разів. Він часто згадував, як після однієї з репетицій дуже зголоднів і раптом відчув запах мигдалю. А мама згадувала, що хлопець дивився на її печиво такими голодними очима, що просто неможливо було не пригостити його. Так і почалася історія їхньої дружби — з печива!

Еліза саме виклала чергову порцію печива з духовки, як задзвонив її телефон. Телефонував Стефан.

— Елізо, Елізо! — почула дівчинка його тривожний голос. — Марі зникла!

— Як зникла? У театрі? — злякалася Еліза.

— Так. Її викрали. Тут щури! Вони хочуть зірвати виставу, — голос Стефана тремтів.

— Щури? Нічого не розумію. Які щури? — розгубилася Еліза. — Може, треба сказати батькам?

— Ні! Не кажи нікому. Цей Рет — ватажок щурів — уміє говорити! Він сховав Марі. Там, під землею, тисячі щурів! Ой… — дзвінок перервався.

— Стефане! — покликала Еліза, але у відповідь пролунали тільки гудки. — Що ж мені робити? Тут може допомогти тільки диво.

Розгублена й налякана, Еліза повернулася на кухню, де бабуся вже розлила по чашках чай.

— Сідай швидше. Спробуймо наше печиво, — раділа бабуся.

Еліза сіла і стала гризти печиво. Але всі її думки були зі Стефаном і крихіткою Марі. Раптом дівчинка подумала, що бабуся може їй допомогти.

— Бабусю, скажи, будь ласка, а ти коли-небудь стикалася з дивами?

Бабуся здивовано подивилася на онуку. Але, подумавши, вирішила не ставити зайвих запитань і відповіла:

— Знаєш, це сталося, коли я була зовсім маленька. І це дійсно було справжнє диво.

— Бабусю, розкажи.

— Коли мені потрібна була допомога і ніхто-ніхто, здавалося, не міг допомогти, поруч з’явилося щеня.

— Щеня? — розчаровано протягнула Еліза.

— Саме так! Тільки не звичайне, а чарівне. Феріґард.

— А що це?

— Не що, а хто, — засміялася бабуся. — Це чарівний захисник. Крилата тварина, яка вміє створювати дива.

— А як же знайти феріґарда?

— Я ніколи не чула, щоб феріґарда можна було знайти. Вони завжди самі вирішують, як і кому допомогти.

— І що, нічого не можна зробити? — у розпачі прокричала Еліза.

Бабуся уважно подивилася на онуку і повільно промовила:

— Якщо тобі дійсно потрібне диво, можна спробувати загадати заповітне бажання. Але це теж непросто. Є тільки один спосіб. Необхідно пробігти під веселкою, і тоді бажання збудеться.

— Де ж знайти веселку?

— Треба встати до світанку і зустріти схід сонця. Кажуть, чарівна веселка теж любить зустрічати сонечко вранці. А тепер тобі час іти спати. Завтра у нас важливий день — прем’єра!

Уже лежачи в ліжку, Еліза все думала про розповідь бабусі.

— Це наш останній шанс, — прошепотіла дівчинка.

Усю ніч Еліза крутилася в ліжку. Вона не могла заснути, адже її мучили кошмари. Дівчинці снилися тисячі щурів, які заповнювали сцену театру.

Еліза піднялася до світанку. Але бабуся вже не спала. Вона готувала на кухні сніданок для любої онуки.

— Доброго ранку, люба. Навіщо ти так рано встала?

— Доброго ранку, — відповіла Еліза, обіймаючи бабусю, — я хочу зустріти світанок. Можна?

— Звичайно, люба. Тільки з’їси трохи вівсянки й біжи в парк. Сьогодні таке ясно-синє небо — світанок буде просто чарівним.

Еліза зиркнула на бабусю, намагаючись зрозуміти, що вона має на увазі. Але та тільки хитро посміхнулася.

Дівчинка швидко поїла, обійняла бабусю на прощання і побігла в парк шукати чарівну веселку.

У парку не було жодної душі. Тільки птахи голосно щебетали в кронах дерев. Еліза йшла по парковій доріжці до свого улюбленого дерева — величезного дуба. Дівчинці здавалося, що саме тут можна зустріти схід сонця й побачити веселку. Адже дуб ріс на вершині пагорба, звідки відкривався чудовий краєвид.

Еліза йшла швидко, вона боялася пропустити світанок. Діставшись дуба, дівчинка стомлено опустилася на товсте коріння дерева. Піднявши очі, Еліза побачила, що на сході небо стало яскраво-рожевим. Сонце ось-ось мало вийти з-за обрію. Дівчинка почала тривожно вертіти головою. Де ж шукати веселку? Раптом Еліза побачила неподалік на галявині між деревцями невелику світлу плямочку. Вона росла, наливаючись світлом. Аж ось зненацька з цієї плямочки блиснула веселка. Найдивовижніше було те, що різнобарвне диво знаходилося не десь високо в небі, а висіло зовсім низько — над самісінькою землею. Здається, якщо трохи підстрибнути, то можна дістати її рукою.

Тепер Елізі треба було встигнути пробігти під веселкою, поки чарівна мить не скінчилася.

— Мені потрібен чарівний помічник! — прокричала дівчинка.

Дівчинка заплющила очі, щоб як слід зосередитися на своєму бажанні, й побігла. Коли Еліза була під самісінькою веселкою, їй здалося, що вона чує звуки дзвіночків. Сердечко дівчинки билося дуже швидко. Концерт мав відбутися вже сьогодні ввечері, тому Еліза могла врятувати його і Марі тільки дивом. Дівчинка сподівалася, що воно все-таки відбудеться. Але боялася — раптом все залишиться, як раніше.

Еліза озирнулася і скрикнула від подиву: на вершині веселки сиділа найсправжнісінька кішка! Крихітка діловито вилизувала лапку. Навіть із землі Еліза помітила, що кішка незвичайна. Її шерсть була… бузкового кольору! А за пухнастою спинкою виднілися справжнісінькі складені крила, що переливалися всіма кольорами веселки.

— Киць-киць, — тихенько покликала кішечку Еліза. — Іди сюди, крихітко. Я тебе не ображу.

Кішка підняла пичку й уважно подивилася на дівчинку.

— Це ти загадала бажання веселці? — запитала кішка людським голосом.

Дівчинка боязко закивала у відповідь. Кішка розправила за спинкою крила й тихо спланувала з яскравої веселки. Тієї ж миті чарівна дуга зникла.

— Зовсім не обов’язково кликати мене, наче якусь звичайну кішку. Я на «киць-киць» не відповідаю. Мене звуть Флері́.

Еліза підійшла ближче й чемно сказала:

— Флері, ти така гарна! Я ніколи раніше не бачила кішок із крилами, та ще й балакучих…

Кішка засміялася.

— Це тому, що я не зовсім кішка. Точніше кажучи, зовсім не кішка! Я — фері´ард, — гордо промовила кішечка.

— Фері´арде! — радісно скрикнула Еліза. — Ти мені так потрібна!

— Я прийшла до тебе, щоб допомогти.

— Ах, як чудово! — зраділа Еліза. — Але нам треба поспішати. Щури викрали маленьку Марі, вони хочуть зірвати прем’єру.

— Тоді поквапмося.

Розділ 3. Чарівна подорож

— Як же ми доберемося до театру? — схвильовано запитала Еліза. — Ми можемо поїхати на автобусі, але… Тобі можна з’являтися перед людьми?

— Ніхто не бачить мене, поки я сама цього не захочу, — фиркнула Флері. — Думаю, без чарівництва нам все ж таки не обійтися. На щастя, дива у мене відмінно виходять.

— Невже ти можеш просто з’явитися зі мною в театрі?

— З’явитися? Я-то можу, але тебе перенести не зможу, адже для цього тобі доведеться зникнути. А це навіть для мене неможливо. Хоча… — Флері примружила свої прекрасні зелені очі й уважно подивилася на Елізу. — Якщо ти не боїшся висоти, то я могла б перенести тебе в театр на спині.

Еліза дуже здивувалася цій пропозиції.

— Ти ж така маленька. Як же ти зможеш мене підняти?

— Це не я маленька, а ти завелика. Але якщо тебе зменшити…

— Ой, Флері, а може, краще на автобусі? Тоді ми могли б попросити бабусю допомогти…

— Тоді ми можемо не встигнути.

— Добре, спробуймо! — погодилася дівчинка. — Обіцяю, що не буду боятися!

— Я ще ніколи не зменшувала дівчаток. Але я спробую, якщо ти така смілива. Дивись мені прямісінько в очі й не відвертайся.

Еліза зосередилася на зелених очах Флері. Спочатку нічого не відбувалося, але раптом дівчинка помітила, що кішка почала рости. Вона стала такою ж великою, як конячка, на якій колись каталася Еліза. Раптом Флері моргнула й засміялася.

— Здається, усе вийшло. Як гадаєш?

Еліза подивилася навколо й нічого не впізнала. Усе стало таким величезним і навіть трохи страшним.

— Ой! А мені здалося, що це ти ростеш, Флері.

— Ну що, полетіли?

— Флері, а що подумає бабуся? Я ж її не попередила, — занепокоїлася дівчинка.

— Ми можемо не встигнути. Тобі доведеться зателефонувати їй.

Еліза вийняла телефон, що зменшився разом з нею, і швидко набрала номер бабусі.

— Бабусю! — закричала дівчинка в слухавку. — Мені терміново потрібно в театр. Треба рятувати прем’єру! Ти тільки не хвилюйся. Я подзвоню тобі з театру.

— Будь обережна, — тільки й встигла промовити схвильована бабуся.

Еліза сховала телефон і сказала Флері:

— Тепер можемо летіти.

— Залазь до мене на спинку. Тільки крила не зімни!

Еліза забралася на спину Флері й міцно вхопилася за її пухнасту шерсть. Райдужні крила повільно розвернулися, і дівчинка засміялася, дивлячись на мільйони сонячних зайчиків, які спалахнули навколо.

— Флері, яка ж ти гарна! — захоплено промовила Еліза.

— Тримайся міцніше, — промурчала чарівна кішечка.

Флері пружно відштовхнулася лапками від землі і злетіла. Зробивши коло над парком, щоб Еліза трохи звикла до висоти, кішка піднялася високо в небо.

— А-а-а! — закричала Еліза. — Неперевершено! Флері, я лечу-у-у!

— Ох і налякала ти мене! Я вже було подумала, що ти падаєш, — засміялася кішка.

Еліза дивилася на будинки і дерева, що проносилися внизу. Усе здавалося таким маленьким, ніби це було іграшкове місто.

— Флері, а як же ми знайдемо дорогу до театру? Я ж ніколи туди не літала, а тільки їздила по землі… — раптом злякалася Еліза.

— У цьому нам теж допоможуть дива. Веселка веде нас. Дивись, — кішечка вказала лапкою кудись уперед.

Тільки тут Еліза помітила смугу, яка світилася в небі й уздовж якої летіла Флері.

— Думаю, нам потрібно поквапитися, — прокричала кішка. — Тримайся!

Еліза щосили вчепилася в бузкову шерсть. Флері притиснула вушка й полетіла з такою швидкістю, що все навколо злилося в суцільну кольорову пляму.

Невдовзі політ сповільнився, і Флері приземлилася на якийсь сірий дах.

— Ну що ж — ми на місці. Тепер потрібно тихенько пробратися в театр і сховатися.

— Невже ми в театрі?

— Ми радше на ньому, — засміялася Флері. — Тепер я поверну тобі твій розмір. А то в такому вигляді ти довго будеш пробиратися в підвал. Та й із щурами краще боротися, коли ти великий!

Елізі знову довелося подивитися в очі Флері. За хвилину дівчинка відчула, що виросла.

— Як же здивуються мама і тато, коли побачать мене! — прошепотіла Еліза.

— Іди за мною, нам потрібно спуститися з даху, — покликала Флері дівчинку до маленьких дверцят.

Еліза з кішечкою потрапили на горище. Тут було темно й порошно. Зі стелі звисали шматки павутини.

Раптом дівчинка почула, як рипнули двері, що вели з горища вниз. Еліза і Флері перезирнулися. Дівчинка причаїлася за якимись ящиками. Кішка присіла їй на плече.

Розділ 4. Страшна таємниця

Флері й Еліза побачили, як на горище виліз Стефан. Еліза вже збиралася кинутися до нього, але Флері зупинила її. Хлопчик злякано озирався на всі боки і здригався від кожного шереху. В одній руці він стискав ліхтарик, а в другій тримав металеву миску. Пройшовши кілька кроків, хлопчик зупинився. Він поставив миску на підлогу й тихенько покликав у темряву:

— Містере Рет, містере Рет.

За мить у дальньому кутку хтось заворушився, і в колі світла від ліхтарика з’явилася вусата щуряча пика. Очі чудовиська виблискували в темряві червоним світлом. Вуса бридко ворушилися, а гострі зуби були вишкірені. Тіло щура було надзвичайно величезним. Його вкривав рідкий темно-сірий смух, а хвіст був зовсім лисим.

Гарненько розгледівши загадкового гостя, Еліза мало не скрикнула від огиди. Але Флері затиснула їй рота лапкою.

— Містере Рет, усе готово, — пробурмотів хлопчик. — Я розчистив прохід.

Величезний щур сів біля миски й почав голосно чавкати принесеними ласощами. Закінчивши їсти, щур витер лапами вуса і раптом заговорив страшним скрипучим голосом:

— Добре, негідний хлопчиську. Якщо все готово, то сьогодні ввечері ти отримаєш свою сестричку назад. Іди в підвал і проведи моїх друзів у театр. Сьогодні ввечері ми, нарешті, помстимося огидним людям. Замість Мишачого короля їхній Лускунчик сьогодні буде битися з королем щурів і сірим військом.

Щур неприємно захихотів.

— Тільки не нашкодьте Марі! — скрикнув Стефан.

— А то що? Ти нас покараєш? — зареготав щур.

— Вам усе одно не здолати людей! — закричав хлопчик.

— Це ми ще подивимось. Тебе ж ми здолали! І ти служиш нам! — засміявся містер Рет і втік. А хлопчик, похнюпившись, став спускатися з горища.

Еліза з Флері тихенько вибралися з-за коробок і, не кажучи ані слова, пішли за хлопчиком. Тут Еліза прошепотіла:

— Флері, це Стефан. Ми повинні йому допомогти.

— Здається, ці мерзенні щури щось зробили з його сестричкою. Треба терміново в усьому розібратися, бо вони можуть зірвати прем’єру твоїх батьків.

Дівчинка з чарівною кішкою йшли за Стефаном до самого підвалу. Тут хлопчик зник за важкими іржавими дверима. Почекавши трохи, Еліза ввійшла за ним.

— Ага! Попалася! — закричав Стефан, хапаючи Елізу за руку.

Дівчинка голосно скрикнула від несподіванки.

— Стефане, це ж я, Еліза! Ми хочемо тобі допомогти!

— Відпусти Елізу, дурний хлопчиську! — обурено зафиркала Флері й засяяла яскравим бузковим світлом.

Стефан відпустив руку Елізи й злякано заозирався, намагаючись зрозуміти, хто з ним говорить.

— Хто ти? Покажись!

У повітрі просто перед його обличчям з’явилася Флері. Строго блискаючи очима, кішка накинулася на хлопчика:

— Що це ти придумав — допомагати щурам? Вони ж такі огидні істоти!

— Вони викрали мою маленьку сестричку Марі. Що ж я міг вдіяти?

— Флері, ми повинні врятувати Марі й перешкодити щурам зіпсувати виступ.

— Боюся, вже занадто пізно, — сумно промовив Стефан. — Я розчистив підземний хід, і сьогодні під час концерту сіре військо захопить театр, а потім і все місто.

— Флері не проста кішка, вона фері´ард — чарівний захисник. Вона нам допоможе. Правда, Флері? — Еліза з надією подивилася на кішечку.

— Потрібно врятувати маленьку Марі, а потім перешкодити щурам. Тільки де ж вони ховають дівчинку?

— Під усім містом прориті ходи. Там ціле підземне поселення. Марі в одній з печер. Щури кинули її в залізну клітку. Її стережуть величезні щури. Їх дуже багато! Мені їх не перемогти, — прошепотів хлопчик.

— Це я беру на себе, — хижо примружившись, сказала Флері. — Показуй дорогу.

— Може, ти зменшиш Марі і врятуєш її з полону?

— Спочатку Стефан повинен показати мені дорогу до печери. А потім можемо спробувати викрасти Марі.

І друзі вирушили в небезпечну подорож підземним світом.

Розділ 5. Підземний світ

Друзі довго йшли підвалом. Флері висвітлювала шлях, тому похмурі коридори не здавалися такими вже страшними. Нарешті Стефан підвів Елізу до тієї самої діри в стіні, де нещодавно друзі рятували кошенят. Навколо цього місця валялися інструменти, купи битої цегли й тачка. З діри тягнуло холодною вогкістю.

— Ой, це ж те місце, де ми знайшли кошенят! — здивувалася Еліза.

— Те, — похмуро буркнув Стефан. — Через кошеня все і сталося. Марі гралася з котом, а він утік у цю діру. Вона попросила мене допомогти. Я поліз туди знову. Дурний кіт проліз у щілину. Я його кликав-кликав, але він не хотів виходити. Тоді я розібрав частину стіни. Я думав, що тоді він пролізе. Але…

Стефан замовк, та, зібравшись у силі, продовжив:

— З діри вискочили щури. Вони потягли кудись Марі. Я не зміг за нею піти. Щури оточили мене, а потім з’явився їхній ватажок.

— Огидний містер Рет, — прошепотіла Еліза, здригаючись. — Ми його бачили, Стефане. Він такий страшний.

— Так ти не знаєш, де Марі? — запитала хлопчика Флері.

— Знаю. Коли Рет наказав розчистити прохід, я сказав, що буду працювати, тільки якщо мені дадуть відвідувати сестру. Він дозволив.

— Елізо, думаю, ти повинна попередити дорослих, — промовила Флері.

— Але тоді щури накинуться на Марі, — скрикнув Стефан.

— А ми тим часом маємо врятувати Марі, — продовжила кішка.

— Як же я можу вас тут кинути? — здивувалася Еліза.

— Люба, ти маєш привести до цієї діри дорослих. Їм потрібно закрити прохід, як тільки ми вийдемо звідси, — Флері підлетіла до Елізи й ніжно притиснулася носиком до її щоки. — Ти дуже смілива, тож і тепер нічого не бійся.

Стефан озброївся лопатою і поліз у діру, за ним у чорноті зникла й кішка. А Еліза вирушила шукати тата з мамою. Тільки їм дівчинка могла довірити таку таємницю.

Хлопчик упевнено йшов по кривому ходу. Світло Флері тьмяно мерехтіло, відбиваючись від вологих стін.

— Ми майже дійшли, — прошепотів Стефан. — За цим поворотом велика печера — там вони тримають мою Марі.

Флері вирушила на розвідку. Повернувшись, кішка тривожно зашепотіла:

— Там занадто світло, щоб ти пробрався непоміченим. Боюся, навіть якщо я тебе зменшу, хтось із охоронців тебе все одно побачить. А якщо я сама проберуся до Марі, то вони відразу помітять, що вона зменшилася.

Стефан рішуче промовив:

— Тоді я, мабуть, відверну їхню увагу. А ти лети до Марі й віднеси її до виходу, до людей…

— А ти? — суворо запитала Флері.

— Я протримаюся, скільки зможу.

Із цими словами Стефан зручніше схопив лопату й увійшов до печери.

Флері розтанула в повітрі, щоб тут же з’явитися в клітці з крихіткою Марі.

Маленька дівчинка сиділа в кутку й тихенько плакала. Коли перед її очима з’явилася бузкова кішка, що світилася, Марі зойкнула. Флері поспішила заспокоїти дитину:

— Привіт, Марі. Не бійся. Мене прислав Стефан.

— Де братик? — прошепотіла Марі.

— Зараз ми до нього полетимо. Хочеш утекти від цих неприємних щурів?

Марі витерла слізки й кивнула.

— Тоді подивися мені в очі.

Флері зменшила дівчинку і попросила її сісти собі на спинку. Кішка легко пролетіла між прутами клітки й піднялася до самої стелі. Опинившись біля виходу з печери, Флері озирнулася.

Стефан стояв перед цілою зграєю величезних щурів. Сірі лиходії впізнали хлопчика і запитально витріщилися на нього.

— Гей ви, мерзенні щури! — закричав хлопчик. — Ідіть геть у своє підземелля і більше не повертайтеся!

Сотня злісних очей втупилася в Стефана. Тварини почали повільно оточувати сміливого хлопчика. Коли один зі щурів підібрався досить близько, Стефан ударив його лопатою. Мерзенне чудовисько відлетіло вбік. Але на його місці вже була нова сіра морда.

Флері зрозуміла, що довго Стефан не протримається. Кулею вилетівши з підземелля, чарівна кішка винесла Марі. Тут вона поспішила повернути дівчинці справжній розмір.

— Люба, почекай тут. Мені потрібно допомогти Стефану.

Флері зникла і тут же з’явилася поруч із хлопчиком. Грізне сіре військо впритул підібралося до Стефана.

Раптом сталося справжнє диво! Над щурячими головами почали спалахувати різнокольорові зірки. Яскраві вогні росли, поки не перетворилися на фері´ардів. Кого тут тільки не було! Крилаті собаки, кішки, лисиці, білки і навіть поні грізно дивилися зверху на щурів.

— Іди до виходу, — шепнула Флері Стефану.

І тут фері´арди кинулися в атаку. Яскраво спалахуючи, вони пікірували на переляканих щурів. Сіре військо спробувало відбитися, але фері´арів було занадто багато. У променях чарівного світу щури раптом стали стрімко зменшуватися. І ось печера була сповнена вже не величезних чудовиськ, а дрібних мишей. Гризуни жалібно попискували, дивлячись на прекрасних чарівних тварин.

— Перший бій ми, здається, виграли, — урочисто промовила Флері. — Спасибі, друзі.

Фері´арди безшумно розчинилися в темряві.

Стефан тим часом вибрався з підземелля. Тут на нього чекала заплакана Марі.

Розділ 6. Сіра загроза

А в цей час Еліза поспішила в театр. Дівчинка прибігла до кімнати, де її батьки зазвичай накладали грим перед виступом. Але їх там не було.

— Вони, напевно, на генеральній репетиції, — здогадалася Еліза й поспішила за лаштунки.

Там, біля сцени, зібралися всі актори, які брали участь у виставі. Та її батьків ніде не було. Еліза спробувала запитати про них у костюмерки, але та суворо зашикала на дівчинку.

— Тихо! Вони на сцені. Біжи звідси, не заважай.

Еліза розгубилася. Як же пробратися до тата? Але тут вона побачила групку дітей-танцюристів, які збиралися вийти на сцену. Вони грали ролі іграшок. Дівчинка кинулася в кімнату, де зберігалися костюми. Вона швидко одягла балетну пачку і пуанти — спеціальний одяг і взуття для балерин. Разом з іншими дітьми вона вибігла на сцену і закрутилася в танку.

Еліза поступово наблизилася до тата, який танцював у центрі сцени. Але їй ніяк не вдавалося привернути його увагу до себе. Раптом вона згадала про їхній умовний знак. Ставши просто навпроти батька, Еліза досить голосно двічі сплеснула в долоні й широко розвела руки в боки. Коли вони тренувалися, так вона показувала, що готова виконати підтримку. Цього складного танцювального елементу тато навчив Елізу вже давно.

Тато, звичайно, тут же впізнав Елізу. Він дуже здивувався, але зрозумів, що дочка не випадково з’явилася на сцені. Він непомітно кивнув дочці, показуючи, що все зрозумів. Еліза, красиво зігнувшись, побігла назустріч татові, він легко підхопив дівчинку і закрутив на витягнутих руках над головою.

— Татусю, — зашепотіла Еліза. — Виступ хочуть зірвати щури. Ти мені потрібен!

Тато звик довіряти дочці, тому він жодної секунди не сумнівався, що Еліза говорить правду.

— У нас залишилося дві хвилини, потім я піду зі сцени. Почекай мене за лаштунками, — прошепотів у відповідь тато.

Батько опустив Елізу на підлогу, і вона втекла зі сцени. За кілька хвилин тато вже уважно слухав розповідь доньки.

— Відведи мене в підвал, — коротко мовив він.

Еліза з батьком швидко побігли до підвалу. Коли вони дісталися діри в стіні, з неї якраз виліз Стефан після битви із щурами.

— Потрібно закласти діру, — прокричав Стефан.

Тато Елізи і Стефан, озброївшись лопатами, заповзялися закидати діру уламками цегли.

Раптом з діри висунулася сіра щуряча морда. Потім ще і ще одна.

— Потрібен вогонь! — закричав тато Елізи.

Еліза подумала: «Флері, ти так потрібна нам зараз! Де ж ти?»

Ніби почувши поклик дівчинки, Флері з’явилася перед нею.

— Флері, — радісно вигукнула Еліза. — Нам потрібен вогонь!

Кішка закрутилася в повітрі, й ганчірки, що лежали на підлозі, спалахнули. Тато Елізи підчепив їх лопатою і кинув у діру. Щури з бридким виском зникли в темному провалі.

— Було б краще, якщо б твій тато не знав про мене, — прошепотіла Флері на вушко Елізі.

Нарешті діра була закладена.

— Час нам вибиратися звідси, — тато Елізи взяв за руку маленьку Марі, обійняв за плечі Елізу й повів дітей до виходу.

Нашим сміливцям, мабуть, крім Флері, довелося відразу ж іти вмиватися. Адже вони були забруднені пилом і кіптявою. Стефан повів Марі до мами, а Еліза з батьком вирушили в гримерку.

— Ах, татку, твій костюм зіпсований. Що ж робити? — занепокоїлася Еліза.

— Нічого, люба, у мене є запасний, — заспокоїв дівчинку тато.

Раптом у гримерку влетів червоний від хвилювання директор театру.

— Містере Брун, що відбувається? Театр кипить. Ходять чутки, що театр захоплений щурами! Що нам робити? І що це за дитина ледь не зірвала нам генеральну репетицію? — кричав директор, пильно дивлячись на Елізу.

— Шановний містере Датсон, не хвилюйтеся. Моя дочка Еліза сьогодні врятувала театр. Вона попередила мене про нашестя щурів, і ми зі Стефаном заклали діру в підвалі. Але вам доведеться замурувати її надійніше, щоб ці хвостаті зловмисники не прорвалися.

Директор театру був такий вдячний Елізі за порятунок театру, що дозволив їй брати участь у прем’єрі з іншими дітьми. До того ж вона дуже красиво танцювала. Тому він просто не міг придумати кращої нагороди для сміливої дівчинки.

Розділ 7. Містер Рет і чарівний танець

І ось настав чарівний момент. Люди заповнили залу для глядачів. Артисти були одягнені в прекрасні костюми. Оркестр налаштовував інструменти. Усі з хвилюванням чекали на початок вистави. Але більше за всіх хвилювалася Еліза, адже це був її перший виступ на великій сцені!

— О, Флері, як багато глядачів! — шепотіла Еліза, підглядаючи через завіси за глядацькою залою.

Кішка сиділа у дівчинки на плечі й теж дивилася на людей.

— Ой, здається, я бачу бабусю. Вона ж не знає, що я буду сьогодні танцювати, — засміялася Еліза.

— Вона тебе обов’язково помітить, — нявкнула Флері.

— Як же вона буде здивована!

Раптом світло в залі згасло, і заграла прекрасна музика. Еліза кинулася за лаштунки. Завіса повільно поповзла вгору. На сцену випурхнули прекрасні балерини й закружляли в красивому танці.

— Це так схоже на диво! — здивувалася Флері. — Невже люди теж уміють творити дива?

— Це не зовсім таке ж диво, як твоє, але… Це диво театру, — засміялася Еліза.

Нарешті, настав момент, коли Еліза вийшла на сцену. Флері дивилася на неї і радісно посміхалася. Дівчинка в яскравому костюмі була схожа на квітку.

Раптом діти, які танцювали поруч з Елізою на сцені, заверещали й кинулися врозтіч. А на сцені з’явився величезний сірий пацюк. Еліза одразу впізнала гидкого містера Рета. Мабуть, навіть утративши своє військо, він вирішив усе-таки зіпсувати виставу.

Глядачі завмерли, боячись за маленьких артистів. Директор театру мало не плакав за лаштунками через зірвану виставу.

Але тут сталося диво. Глядачі та артисти балету побачили, як маленька балерина сміливо вийшла вперед. Це була Еліза! Плавним рухом руки вона поманила невидиму Флері. Кішечка здогадалася, що хоче зробити Еліза, і поспішила на допомогу.

Усі завмерли в жаху. Але Еліза не злякалася. Дівчинка закрутилася назустріч сірому чудовиську, а в її високо піднятій руці раптом засяяло яскраве світло. Люди зашепотіли, не розуміючи, що це так яскраво горить у руці маленької балерини. А Еліза підбігла до містера Рета й направила на нього це загадкове бузкове світло.

Ніхто не бачив, що Флері летіла над розкритою долонею дівчинки. Але це була саме вона. Її чарівне світло лякало старого злого щура. Засліплене сяйвом чудовисько позадкувало. На мить світло стало нестерпно яскравим. Коли ж воно згасло, усі побачили, що грізний щур зник. Замість нього перед Елізою скорчилася маленька лиса миша. Вона зі страхом запищала і кинулася зі сцени, а за лаштунками на неї вже чекали актори. Вони зловили противну тварину в мішок, і виставу було врятовано.

Еліза підняла руки з кулею, що світилася, над головою і протанцювала через усю сцену. Пролунали урочисті звуки останнього акорду, і сцена зникла за завісою.

Флері відразу ж перестала світитися. А актори оточили Елізу, вітаючи дівчинку з успіхом. Раптом Еліза відчула, що хтось піднімає її над сценою. Це був її тато. Він посадив дівчинку на плече, і завіса знову піднялася. Поруч стояла мама Елізи і тримала доньку за руку. Усі були дуже щасливі. Артисти вийшли на уклін до глядачів. Люди захоплено аплодували. Еліза знайшла очима бабусю. Старенька плакала від щастя.

А маленька Еліза теж була щаслива. Адже її мрія втілилася в життя найнеймовірнішим чином. Їй вдалося не тільки врятувати маленьку Марі й виставу, а й виступити разом із батьками на сцені!

Наступного дня у всіх газетах з’явилися статті про таємничу подію в театрі. Директор театру заявив, що все було приготовано спеціально. І щур, і дівчинка з ліхтариком.

— Ми хотіли показати, що добро завжди перемагає зло! — урочисто говорив містер Датсон репортерам.

Розділ 8. Подарунок

Після виступу Еліза з батьками і бабусею вирушили додому.

Дорогою Флері тихенько розповіла Елізі про все, що сталося в підвалі. Адже дівчинка пропустила найголовніше: битву фері´ардів із щурячим військом. Маленька балерина дуже шкодувала, що не побачила такої події.

— Ах, Флері, мені б хотілося побачити всіх фері´ардів разом. Це було, напевно, найпрекрасніше чарівне видовище, — прошепотіла Еліза, притулившись щокою до теплого боку кішки.

Удома Еліза насамперед вибачилася перед бабусею, що так раптово зникла. А потім мама і тато попросили Елізу розповісти, що ж відбулося насправді. Еліза запитально глянула на Флері, яка все ще була поруч. Флері посміхнулася й сіла дівчинці на коліна.

— Леле! Хто це? — злякано скрикнула мама Елізи, дивлячись на кішку з крильцями.

Виявляється, Флері вирішила розповісти батькам Елізи правду. Їй дуже не хотілося змушувати дівчинку щось приховувати від таких хороших тата і мами.

— Мамо, татку, бабусю! Знайомтеся — це Флері. Вона чарівний захисник, який приходить на допомогу в скрутну хвилину.

— Ти пробігла під веселкою? — несподівано запитала Елізу бабуся.

— Так. Спасибі, бабусю, якби не ти, не знаю, що б сталося! — вигукнула дівчинка й обняла бабусю.

— Коли я була маленькою, мені теж пощастило зустріти фері´арда, — засміялася бабуся Елізи.

— До вас прийшов на допомогу такий же захисник? — запитала стару жінку Флері.

— Так. Це був малюк Бланкі. Білосніжне щеня з райдужними крилами. Дуже шкода, що більше він ніколи не приходив до мене. А мені б так хотілося його побачити, — сумно посміхнулася бабуся.

Чарівна кішечка й Еліза розповіли про всі події цього вечора дорослим. Тато був дуже серйозний і похвалив дітей за мужній вчинок. А мама з бабусею тільки зітхали й охали.

Коли прийшов час лягати спати, Флері провела Елізу в спальню. Дівчинка затишно влаштувалася в ліжечку, а Флері сіла до неї на подушку.

— Флері, ти зараз теж зникнеш? — тремтячим голосом запитала Еліза.

— Звичайно, мила. Але не зараз.

— Флері, ти подарувала мені справжнє диво, — прошепотіла Еліза, дивлячись у добрі зелені очі кішки.

— Це все тому, що ти щиро вірила в нього.

— Але мені теж хотілося б щось тобі подарувати. Тільки я не знаю, чи є такий подарунок, який можна зробити фері´арду.

Флері замислилася на мить і раптом засміялася.

— Мабуть, я знаю, що ти могла б мені подарувати. Та й не тільки мені, але й усім фері´ардам, які допомогли нам.

— Що ж це? — Еліза так зраділа, що підскочила на ліжку.

— Тихіше, — засміялася Флері, — а то твої батьки подумають, що почалося нове нашестя щурів.

— Ой, точно, — прошепотіла дівчинка. — То що ж це за подарунок?

— Ти могла б подарувати нам свій танець, — промуркотала кішка.

— Ти хочеш сказати, що я можу станцювати для всіх фері´ардів? — очі Елізи розширилися від подиву.

— Думаю, вони будуть раді побачити, як ти танцюєш.

— Але тоді нам потрібно піти в театр або балетну школу… — розгубилася Еліза.

— Ні-ні! Для твого чарівного танцю підійде тільки по-справжньому чарівне місце — місто феріґардів!

— Невже я побачу ваше місто?

— Звичайно, ти обов’язково побачиш його і всіх фері´ардів, — пообіцяла Флері. — А тепер засинай, адже потрапити до нашого міста ти можеш тільки уві сні.

Еліза поспішила закрити очі, а маленька бузкова кішечка злетіла над її подушкою, щоб навіяти дівчинці найчарівніший сон.

Розділ 9. Місто фері´ардів

Уві сні Еліза знову стала дуже маленькою, і Флері посадила її на свою спинку і вилетіла у вікно. Вони летіли над нічним містом, що світилося теплими різнокольоровими вогниками. Флері піднімалася все вище в зоряне небо, і незабаром Еліза вже не могла розрізнити внизу ані міст, ані лісів. Кішка летіла між хмарами, які блакитно-сірими стовпами височіли з усіх боків.

Подолавши цей небесний лабіринт, Флері опинилася перед величезною хмарою, що сяяла синім кольором.

— Як гарно! — вигукнула Еліза. — Це і є місто фері´ардів?

— Так, люба, це мій дім, — ласкаво відповіла кішка. — Ласкаво просимо!

Кішка опустилася на край хмари. Еліза боялася наступати на синю пухнасту поверхню.

— Не бійся, ти не провалишся, — засміялася Флері, помітивши сумніви дівчинки.

Еліза зісковзнула зі спинки кішки. Під ногами вона відчула м’яку як перина, пружну поверхню.

— Це трохи схоже на батут, — засміялася Еліза.

— Підемо швидше, фері´арди вже чекають на тебе, — покликала за собою Флері.

— Але як же я буду танцювати, коли в мене немає сукні? — захвилювалася Еліза, розгублено дивлячись на свій звичайний одяг.— І музики тут немає…

— Усе просто! Уяви таке вбрання, яке тобі потрібне, і мелодію, що підійде для виступу. На чарівній хмарі фері´ардів збуваються всі мрії! — кинула Флері у відповідь, навіть не озирнувшись.

Еліза пішла за кішкою, намагаючись уявити, у якому ж вбранні їй танцювати. Дівчинка так глибоко замислилася, що не помітила, як вони з Флері підійшли до міста чарівних захисників у самому центрі синьої хмари. Кішечка зупинилася і, подивившись на Елізу, сказала:

— Це моє місто.

Еліза заозиралася. Перед нею в повітрі висіло безліч різнокольорових кульок, зроблених із хмар. Тут не було ані вулиць, ані будинків. Тільки найрізноманітніші пухнасті кулі: великі й маленькі, райдужні й однокольорові, «гладкошерсті» й дуже волохаті.

Дівчинка з кішкою пішли вглиб міста. З круглих отворів у кулях до них вилітали фері´арди. Кого тут тільки не було: собаки й поні, кролики й лисиці, ведмеді й леви. Усі вони були прекрасні! Їх шерсть світилася, а крила переливалися всіма барвами веселки.

У середині міста був вільний від куль майданчик. Фері´арди, змахнувши крилами, зробили для Елізи прекрасну чарівну сцену, оточену маленькими хмарками.

— Це, напевно, сидіння, як у справжньому театрі, — здогадалася Еліза.

— Ти готова? — запитала дівчинку Флері.

Еліза кивнула. Фері´арди розсілися навколо сцени. Дівчинка закрила очі й відчула, що все в цьому місці просякнуте чарами. Еліза уявила собі прекрасну ніжно-бузкову сукню, як шерсть Флері. Залунала тиха приємна мелодія, й маленька балерина випурхнула на сцену.

Танець Елізи був по-справжньому чарівним. Дівчинка раптом зрозуміла, що в місті фері´ардів дійсно можливо все. Музика залунала гучніше, навколо спалахнули яскраві вогні. А Еліза розкинула руки, і за її спиною виросли райдужні крила! Чарівні захисники захоплено ахнули.

Балерина закрутилася, її крильця затремтіли, і Еліза, як справжній фері´ард, злетіла над сценою. Дівчинка поманила Флері, а за нею й інших фері´ардів. Чарівні істоти приєдналися до танцю. І ось уже в небі над чарівним містом кружляли сотні крилатих створінь.

Скільки тривав чарівний танець, Еліза не знала. Вона не відчувала втоми. Здавалося, час зупинився. Поступово фері´арди почали танути в повітрі. Небо на сході стало світлішати. Місто фері´ардів потьмяніло, щоб знову засяяти з першими променями сонця.

Еліза з Флері сіли на краю хмари і милувалися світанком.

— Тобі час повертатися, — ласкаво промовила кішечка.

— Флері, як же я буду тепер жити без тебе? — сумно запитала Еліза.

— У твоєму серці тепер назавжди оселилося диво. Так що ти і сама тепер трішки фері´ард, — засміялася Флері.

Кішка потерлася об щоку Елізи. Дівчинка моргнула, а коли розплющила очі, то опинилася у своєму ліжечку. Дивно, але поруч на стільці висіло бузкове чарівне плаття, у якому Еліза танцювала в місті фері´ардів. Так Флері зробила Елізі ще один маленький подарунок на згадку.

Розділ 10. Ще один сон

Не тільки Еліза бачила цієї ночі чудовий сон. Її бабуся теж потрапила в казку. Адже уві сні до неї прийшов Бланкі, на якого вона так чекала.

Бабусі Елізи наснилося, що вона сидить біля відчиненого вікна й милується зірками. Раптом старенька побачила на підвіконні маленьку цяточку, що світилася. Зірочка стала рости й перетворилася на білосніжне цуценя з райдужними крилами.

— Бланкі! — прошепотіла старенька, не вірячи своєму щастю. — Ти все-таки вирішив мене навідати?

— Флері сказала, що ти сумуєш за мною, — з посмішкою промовило щеня.

— Як же добре, що ти був у моєму дитинстві! Тільки зараз я зрозуміла, яке важливе диво в житті дитини. Я завжди пам’ятала про тебе, Бланкі. Усі ці роки…

— Я теж ніколи не забував про тебе, — ласкаво відповіло щеня й підлетіло до бабусі Елізи. — Марто, хочеш політати знову?

Старенька раптом зрозуміла, що перетворилася на маленьку дівчинку. Ту саму дитину, якій колись, багато років тому, допомогло чарівне щеня Бланкі.

— О, Бланкі, звичайно, я хочу політати з тобою!

Друзі вилетіли з віконця і закружляли в прохолодному нічному небі серед хмар.

Уранці бабуся Елізи прокинулася абсолютно щасливою. Вона ніби помолодшала на кілька років. Адже диво повернулося до неї!

Content

Мері Блер
Флері рятує прем’єру

Розділ 1. Мрія

Розділ 2. Чари веселки

Розділ 3. Чарівна подорож

Розділ 4. Страшна таємниця

Розділ 5. Підземний світ

Розділ 6. Сіра загроза

Розділ 7. Містер Рет і чарівний танець

Розділ 8. Подарунок

Розділ 9. Місто фері´ардів

Розділ 10. Ще один сон