Саид Курбан

Ali ir Nino

Iš vokiečių kalbos vertė

Vilija Gerulaitienė

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

27 skyrius

28 skyrius

29 skyrius

30 skyrius

PIRMAS SKYRIUS

— Iš šiaurės, pietų ir vakarų Europą juosia jūros. Arkties vandenynas, Viduržemio jūra ir Atlanto vandenynas sudaro natūralias šio kontinento ribas. Rytinė Europos riba eina per Rusijos imperiją — Uralo kalnais, Kaspijos jūra, Pietų Kaukazu. Šiuo klausimu mokslas dar netarė paskutinio žodžio. Kai kurie mokslininkai sritis, plytinčias į pietus nuo Kaukazo kalnų masyvo, priskiria Azijai, o kitų manymu, pirmiausia atsižvelgiant į kultūrinę Užkaukazės raidą, ši teritorija laikytina Europos dalimi. Tad tam tikra prasme nuo jūsų pačių, mano vaikai, priklausys, ar mūsų miestas bus priskiriamas pažangiajai Europai ar atsilikusiai Azijai.

Profesorius nusišypsojo patenkintas savimi. Keturiasdešimčiai Baku rusų imperatoriškosios humanitarinės gimnazijos trečios klasės mokinių užėmė žadą nuo mokslo gelmės ir atsakomybės naštos.

Kurį laiką visi tylėjome — trisdešimt musulmonų, keturi armėnai, du lenkai, trys sektantai ir vienas rusas. Paskui Mechmedas Haidaras paskutiniame suole pakėlė ranką ir pasakė:

— Atsiprašau, pone profesoriau, mes verčiau norėtume likti Azijoje.

Visi prapliupo juoku. Mechmedas Haidaras jau antri metai trynė trečios klasės suolą. Jis puikiausiai galėjo toje pačioje klasėje praleisti ir trečius metus, jei Baku ir toliau priklausys Azijai. Mat ministerijos įsakas leido vietiniams Azijos regionų gyventojams mokytis toje pačioje klasėje kiek tinkamiems.

Profesorius Saninas, vilkintis auksu siuvinėtą rusų gimnazijos mokytojo uniformą, suraukė kaktą.

— Štai kaip, Mechmedai Haidarai, tu nori likti azijietis? Eikš prie lentos. Ar gali pagrįsti savo požiūrį?

Mechmedas Haidaras atsistojo priešais klasę, visas išraudo, bet nepratarė nė žodžio. Pravėrė burną, suraukė kaktą, akis paikai įsmeigė į priekį. Ir tylėjo. Kol keturi armėnai, du lenkai, trys sektantai ir vienas rusas džiūgavo dėl jo kvailumo, aš pakėliau ranką ir pasakiau:

— Pone profesoriau, ir aš verčiau noriu likti Azijoje.

— Ali Chanai Širvanšyrai! Ir tu! Eikš čionai.

Profesorius Saninas atkišo apatinę lūpą širdyje keikdamas likimą, nubloškusį jį prie Kaspijos jūros krantų. Krenkštelėjęs jis tarė su viltimi:

— Gal bent gali pagrįsti savo požiūrį?

— Taip, Azijoje man visai gerai.

— Taigi taigi. O ar esi kada buvęs išties laukiniuose Azijos kraštuose, pavyzdžiui, Teherane?

— Taip, praėjusią vasarą!

— Gerai. Ar ten esama didžiųjų europinės kultūros laimėjimų, pavyzdžiui, automobilių?

— O taip, ir net labai didelių. Trisdešimčiai keleivių, o gal ir daugiau. Jie važinėja ne tik po miestą, bet ir iš vieno miesto į kitą.

— Tai autobusai, jie reikalingi todėl, kad trūksta geležinkelių. Tai ir yra atsilikimas. Sėskis, Širvanšyrai!

Trisdešimt azijiečių pritarė man triumfuojančiais žvilgsniais.

Profesorius Saninas suirzęs tylėjo. Jo pareiga buvo išauklėti mokinius taip, kad jie taptų gerais europiečiais.

— Ar kas nors iš jūsų yra buvęs, pavyzdžiui, Berlyne? — staiga paklausė jis.

Diena jam kliuvo nesėkminga: sektantas Maikovas pakėlė ranką ir prisipažino buvęs Berlyne, dar visai mažas. Jis gerai prisiminė slogią ir nejaukią metro stotį, dundančius traukinius ir sumuštinį su kumpiu, kurį davė mama.

Mes, trisdešimt musulmonų, pasipiktinome. Seidas Mustafa netgi pasiprašė išleidžiamas iš klasės, mat išgirdus žodį „kumpis“ jam pasidarė bloga. Tuo ir baigėsi diskusija apie geografinę Baku miesto padėtį.

Suskambėjo skambutis. Profesorius Saninas su palengvėjimu išėjo iš klasės. Keturiasdešimt mokinių išvirto pro duris. Buvo didžioji pertrauka, per ją turėjome tris galimybes: bėgti į kiemą muštis su kaimyninės realinės gimnazijos mokiniais, mat šie turėjo auksines sagas ir auksines kokardas, o mums beliko tenkintis sidabrinėmis, garsiai kalbėtis tarpusavyje azerbaidžanietiškai, kad rusai nieko nesuprastų ir kadangi tai buvo uždrausta, arba perbėgti per gatvę į Šv. karalienės Tamaros mergaičių licėjų. Pasirinkau trečiąjį variantą.

Šv. Tamaros licėjaus mergaitės, vilkinčios kuklias mėlynas uniformos sukneles su baltomis prijuostėmis, vaikštinėjo po sodą. Man pamojavo pusseserė Aiša. Prasmukau pro sodo vartus. Aiša vaikščiojo susikibusi su Nino Kipiani, o Nino Kipiani buvo gražiausia mergaitė visame pasaulyje. Kai papasakojau apie savo geografines kovas, gražiausia mergaitė pasaulyje suraukė gražiausią pasaulyje nosytę ir tarė:

— Ali Chanai, tu tikras kvailys. Dėkui Dievui, kad mes Europoje. Jeigu būtume Azijoje, aš seniai turėčiau nešioti čadrą ir tu manęs nematytum.

Buvau sutriuškintas. Geografinis Baku miesto neapibrėžtumas suteikė man galimybę matyti gražiausias pasaulyje akis.

Išėjau iš ten ir nusiminęs pabėgau iš kitų pamokų. Vaikštinėjau miesto gatvėmis, žvalgiausi į kupranugarius, dairiausi į jūrą, galvojau apie Europą ir Aziją, apie gražias Nino akis ir liūdėjau. Prie manęs priėjo elgeta atgrasiu veidu. Daviau jam pinigų, jis siekė pabučiuoti man ranką. Išsigandęs atitraukiau ją. Paskui dvi valandas blaškiausi po miestą ieškodamas to elgetos, tegu sau pabučiuoja tą ranką. Mat buvau įsitikinęs, kad jį įžeidžiau. Niekur neradau, ir mane graužė sąžinė.

Visa tai buvo prieš penkerius metus.

Per tuos penkerius metus atsitiko įvairių dalykų. Gavome naują direktorių — jis su pasimėgavimu nutverdavo kurį nors už apykaklės ir iš visų jėgų papurtydavo, mat skaldyti antausius gimnazistams buvo griežtai draudžiama. Tikybos mokytojas išsamiai išaiškino, koks maloningas mums buvo Alachas, leidęs ateiti į šį pasaulį kaip musulmonams. Į klasę atėjo du armėnai ir vienas rusas, o dviejų musulmonų netekome: vieno todėl, kad sulaukęs šešiolikos vedė, o kitas per atostogas buvo nužudytas dėl kraujo keršto. Aš, Ali Chanas Širvanšyras, triskart lankiausi Dagestane, du kartus Tiflise, vieną kartą Kislovodske, vieną kartą pas dėdę Irane, o kartą vos nelikau antriems metams, mat nesugebėjau gerundijaus atskirti nuo gerundyvo. Tėvas išpasakojo tai mulai, ir šis pareiškė, kad visa ta lotynų kalba — gryniausia tuštybė. Tada tėvas įsisegė turkiškus, iranietiškus ir rusiškus ordinus, nuvažiavo pas direktorių, padovanojo mokyklai kažkokį fizikos prietaisą — ir aš buvau perkeltas į aukštesnę klasę. Neseniai mokykloje buvo pakabintas plakatas su užrašu, kad gimnazistams draudžiama įžengti į gimnazijos pastatą su užtaisytu revolveriu, mieste buvo įvestas telefonas ir atidaryti du kino teatrai, o Nino Kipiani vis dar buvo gražiausia pasaulyje mergaitė.

Visam tam dabar atėjo galas, vos viena savaitė beliko iki brandos egzaminų. Aš sėdėjau savo kambaryje mąstydamas apie lotynų kalbos pamokų beprasmiškumą Kaspijos jūros pakrantėje.

Tai buvo gražus kambarys trečiame mūsų namo aukšte. Tamsūs Bucharos, Isfahano ir Kešano kilimai dengė sienas. Kilimų raštai sodus ir ežerus, miškus ir upes perteikė taip, kaip vaizdavosi kilimų audėjo fantazija, — neperpratusiems šio meno tai buvo neįžvelgiama, užtat svaiginamai gražu išmanantiems. Toli dykumose klajoklių moterys tarp laukinių dygiakrūmių prirankiojo žolių dažams. Siauri ilgi pirštai išspaudė žolelių syvus. Subtilių spalvų dažų paslaptis saugoma šimtmečiais, o kol audėjas baigia savo kūrinį, kartais praeina ištisas dešimtmetis. Tada kilimas kabo ant sienos, pilnas slėpiningų simbolių, užuominų apie medžioklės scenas ir raitelių kovas, su išraitytais rašmenimis pakraščiuose, Firdousi posmu ar išmintingu Saadi posakiu. Dėl daugybės kilimų kambarys atrodo tamsus. Žema kanapa, dvi mažos perlamutru inkrustuotos taburetės, daug minkštų pagalvėlių, o tarp viso to — visai čia netinkančios ir beprasmės vakarietiškų žinių knygos: chemija, lotynų kalba, fizika, trigonometrija, — kvaili dalykai, išrasti barbarų savo barbariškumui užmaskuoti.

Užverčiau knygas ir išėjau iš kambario. Siaura įstiklinta veranda kiemo pusėje vedė ant plokščio namo stogo. Užkopiau. Iš ten apsidairiau po savo pasaulį, mačiau storą senojo miesto tvirtovės sieną ir rūmų griuvėsius su arabišku įrašu virš vartų. Gatvių labirintais žingsniavo kupranugariai tokiomis švelniomis čiurnomis, kad kilo pagunda jas paglostyti. Priešais mane dunksojo gremėzdiškas, apskritas Mergelės bokštas, apipintas legendų ir apsuptas gidų. Toliau, už bokšto, plytėjo jūra — visai beveidė, švininė, bedugnė Kaspijos jūra, o man už nugaros buvo dykra: dantytos uolos, smėlis ir dygliai, — rami, nebyli, neįveikiama, gražiausias kraštovaizdis pasaulyje.

Sėdėjau tykiai ant stogo. Kas man, kad esama kitų miestų, kitų stogų ir kitų kraštovaizdžių. Aš mylėjau tą begalinę jūrą ir beribę plynę, ir tarp jų šį seną miestą, sugriuvusius rūmus ir triukšmingus žmones, atvykstančius čia, ieškančius naftos, praturtėjančius ir iškeliaujančius kitur, nes nemyli dykros.

Tarnas atnešė arbatos. Gėriau ją galvodamas apie brandos egzaminus. Jie nekėlė man didelių rūpesčių. Tikrai juos išlaikysiu. Jeigu likčiau antriems metams, irgi nebūtų pasaulio pabaiga. Tada mūsų dvarų valstiečiai sakytų, kad trokšdamas mokytumo niekaip negaliu išsiskirti su Žinių namais. Iš tikrųjų buvo gaila palikti mokyklą. Pilka uniforma su sidabrinėm sagom, antpečiais ir kokarda buvo graži. Civiliais drabužiais jausiuosi nevalyvas. Bet juos nešiosiu neilgai. Tik vieną vasarą, o tada — taip, tada vyksiu į Maskvą, į Lazarevo rytų kalbų institutą. Aš pats taip nusprendžiau, ten būsiu gerokai pranašesnis už rusus. Tai, ko jie per vargus turės išmokti, aš moku nuo mažens. Be to, nėra gražesnės uniformos už Lazarevo instituto: raudonas švarkas, auksu siuvinėta apykaklė, siaura paauksuota špaga ir minkštos odos pirštinaitės net šiokiadieniais. Vyras turi vilkėti uniformą, kitaip rusai negerbs, o jeigu rusai manęs negerbs, tada Nino neims manęs už vyrą. Aš turiu vesti Nino, nors ji ir krikščionė. Gruzinų moterys gražiausios pasaulyje. O jeigu ji nenorės? Na, tada pasikviesiu kelis šaunius vyrukus, užsimesiu Nino ant balno ir kuo greičiau nušuoliuosiu per Irano sieną į Teheraną. Ir ji užsinorės — kas jai beliks?

Gyvenimas buvo gražus ir paprastas, žvelgiant nuo mūsų namų stogo Baku.

Kerimas, tarnas, palietė man petį.

— Jau laikas, — tarė.

Atsistojau. Iš tiesų jau laikas. Horizonte, už Nargino salos, pasirodė garlaivis. Jeigu galima tikėti popieriumi su atspausdintomis raidėmis, kurį atnešė į namus krikščionis telegrafo tarnautojas, šiuo laivu plaukia mano dėdė su trim žmonom ir dviem eunuchais. Aš turėsiu jį pasitikti. Nubėgau laiptais žemyn. Privažiavo fajetonas. Greitai nuriedėjome į triukšmingą uostą.

Mano dėdė priklausė diduomenei. Šachas Nasredinas buvo jam maloningas — suteikė Asado ad Dovlė, Imperijos liūto, titulą. Kitaip į jį kreiptis nebuvo leidžiama. Jis turėjo tris žmonas, daug tarnų, rūmus Teherane ir didžiulius dvarus Mazandarane. Į Baku jis atvyko dėl vienos iš savo žmonų. Tai mažoji Zeinab. Jai buvo aštuoniolika metų, ir dėdė mylėjo ją labiau už kitas žmonas. Ji sirgo, buvo nevaisinga, o kaip tik nuo jos dėdė norėjo susilaukti vaikų. Tuo tikslu ji jau buvo nukeliavusi į Hamadaną. Ten vidury dykumos, ištašyta iš rausvo akmens, stovi liūto skulptūra ir žvelgia slėpiningu žvilgsniu. Ją pastatė senovės karaliai seniai užmarštyje pranykusiais vardais. Ištisus šimtmečius moterys keliauja prie liūto, bučiuoja galingą jo falą ir tikisi sulaukti motinystės palaimos, vaikų džiaugsmo. Vargšelei Zeinab liūtas nepagelbėjo. Kaip ir Kerbelos dervišų amuletai, stebuklingi Mešchedo išminčių užkalbėjimai ir slaptieji senų meilės reikalus išmanančių Teherano moterų metodai. Tad dabar ji atvyko į Baku, kad vakariečių gydytojų sumanumas padėtų pasiekti tai, ko neįstengė vietinių išminčių galios. Vargšas dėdė! Jis turėjo pasiimti ir kitas dvi žmonas, nemylimas ir senas. To reikalavo paprotys: gali turėti vieną, dvi, tris arba keturias žmonas, jeigu su jomis visomis elgsiesi vienodai. Vienodai elgtis — tai visoms suteikti tas pačias galimybes, pavyzdžiui, nukeliauti į Baku.

Pagal tradiciją tai buvo ne mano reikalas. Moterims dera būti anderune, vidinėse namų patalpose. Gerai išauklėtas žmogus apie jas nekalba, neklausinėja ir neperduoda joms linkėjimų. Jos yra savo vyrų šešėliai, nors neretai tie vyrai gerai jaučiasi tik šių moterų šešėlyje. Taip yra gera ir protinga. Moteris turi ne daugiau proto nei vištos kiaušinis plaukų, sako mūsų patarlė. Padarus, neturinčius proto, dera saugoti, kitaip jie pridarys bėdų sau ir kitiems. Man regis, tai protinga taisyklė.

Nedidelis garlaivis įplaukė į prieplauką. Jūreiviai plaukuotomis plačiomis krūtinėmis nuleido trapą. Juo plūstelėjo keleiviai: rusai, armėnai, žydai, — paknopstom, tarsi kas nors priklausytų nuo to, ar jie spės minute anksčiau pasiekti krantą. Dėdės vis dar nesimatė. „Greitis — velnio išmislas“, — sakydavo jis. Tik kai visi keliautojai išlipo iš laivo, pasirodė stotinga Imperijos liūto figūra.

Jis vilkėjo surdutą su šilkiniais atlapais, avėjo šlepetes, ant galvos apskrita juoda kailio kepuraitė. Plati barzda buvo nudažyta chna, taip pat ir nagai — atminti kraujui, kurį prieš tūkstantį metų už tikrąjį tikėjimą praliejo kankinys Huseinas. Mažytės jo akys buvo pavargusios, judesiai lėti. Paskui jį aiškiai susijaudinusios tipeno trys figūros, apmuturiuotos nuo galvos iki kojų tankiomis juodomis čadromis, — jo žmonos. Toliau abudu eunuchai, vienas mokslingu išdžiūvusio driežo veidu, kitas mažas, išpurtęs ir išdidus, — jo kilnybės garbės saugotojai.

Dėdė lėtai žengė trapu. Apkabinau jį ir pagarbiai pabučiavau į kairį petį, nors gatvėje tai neprivaloma. Į jo žmonas nesiteikiau nė žvilgtelėti. Sulipome į fajetoną. Žmonos ir eunuchai važiavo iš paskos uždarose karietose. Vaizdas buvo toks didingas, kad įsakiau vežikui padaryti lankstą per krantinę. Kad miestas galėtų kaip dera pasigrožėti mano dėde.

Krantinėje stovėjo Nino ir žvelgė į mane šypsodamasi.

Elegantiškai glostydamas sau barzdą dėdė paklausė, kas naujo mieste.

— Nedaug kas, — atsakiau žinodamas priedermę pradėti nuo nereikšmingų dalykų, o paskui pereiti prie svarbiausių. — Dadašas Bekas aną savaitę nudūrė Achundzadė, nes Achundzadė grįžo į miestą, nors prieš aštuonerius metus pagrobė Dadašo Beko žmoną. Tą pačią dieną, kai jis sugrįžo, Dadašas Bekas jį nudūrė. Dabar jo ieško policija. Bet neras, nors visi žino, kad Dadašas Bekas slepiasi Merdekiano kaime. Protingi žmonės sako, kad Dadašas Bekas pasielgė teisingai.

Dėdė pritariamai linktelėjo. Ar dar esama kokių naujienų?

— Taip, Bibi Eibete rusai rado daug naftos. Nobelis atgabeno į miestą didelę vokišką mašiną, kad užbertų žemėmis gabalą jūros ir galėtų išgręžti naftos gręžinius.

Dėdė labai nustebo.

— O Alachai, o Alachai, — sumurmėjo jis ir susirūpinęs kietai sučiaupė lūpas.

— Mūsų namuose viskas gerai, ir jei Dievas panorės, kitą savaitę paliksiu Žinių namus.

Taip šnekėjau visą laiką, o senis pagarbiai manęs klausėsi. Tik kai automobilis privažiavo prie namų, nusukau akis į šalį ir lyg tarp kitko tarstelėjau:

— Į miestą atvyko garsus gydytojas iš Rusijos. Žmonės sako jį esant didžiai mokytą, esą jis žmogaus veide įžvelgia praeitį, įskaito dabartį ir iš to sprendžia apie ateitį.

Dėdės akys iš oraus nuobodulio buvo pusiau primerktos. Visiškai abejingai jis paklausė to išmintingo žmogaus vardo, ir mačiau, kad liko manimi labai patenkintas.

Mat visa tai pas mus vadinama geromis manieromis ir aristokratišku auklėjimu.

ANTRAS SKYRIUS

Sėdėjome ant plokščio, nuo vėjo apsaugoto mūsų namų stogo: mano tėvas, dėdė ir aš. Buvo labai šilta. Minkšti įvairiaspalviai, barbariškai groteskiškų raštų Karabacho kilimai buvo ištiesti ant stogo, ir mes sėdėjome ant jų parietę kojas. Už mūsų stovėjo tarnai su žibintais. Priešais ant kilimo gulėjo visas rinkinys rytietiškų skanumynų — medaus pyragas, cukatos, aviena ant iešmo ir ryžiai su vištiena ir razinomis.

Kaip jau ne kartą, žavėjausi tėvo ir dėdės elegancija. Nė nepajudindami kairės rankos jie atsiplėšia gabalą lavašo, padaro iš jo tūtelę su mėsa ir pakelia prie burnos. Tobulai gracingai dėdė beda tris dešinės rankos pirštus į riebų, garuojantį plovą, suima, suspaudo į rutulį ir deda burnon neleisdamas nukristi nė grūdelyčiui ryžių.

Dieve mano, rusai taip didžiuojasi, kad moka valgyti peiliu ir šakute, nors ir didžiausias kvailys to gali išmokti per mėnesį. Valgydamas gerai valdau peilį ir šakutę ir žinau, kas dera prie europiečių stalo. Bet nors man jau aštuoniolika, nesugebu taip tobulai ir prakilniai kaip tėvas ar dėdė vien trim dešinės rankos pirštais sudoroti ilgiausią virtinę rytietiškų patiekalų nesusitepdamas delno. Nino sako, kad mūsų valgymo būdas barbariškas. Kipianių namuose visuomet valgoma prie stalo ir europietiškai. Pas mus — tik tada, kai į svečius pakviečiami rusai, ir Nino šiurpsta vien pagalvojusi, kad aš sėdžiu ant kilimo ir valgau ranka. Ji pamiršta, kad jos tėvas pirmą kartą paėmė į ranką šakutę tik sulaukęs dvidešimties.

Baigėme valgyti. Nusiplovėme rankas, dėdė trumpai pasimeldė. Paskui tarnai išnešė valgius. Atnešė mažus arbatos puodelius su stipria, tamsia arbata, ir dėdė prašneko taip, kaip paprastai gerai pasisotinę kalba visi seni žmonės, — neskubėdamas ėmė taukšti apie šį bei tą. Tėvas pratarė tik kelis žodžius, o aš tylėjau, nes taip reikalauja paprotys. Kalbėjo tik dėdė, kaip visuomet, kai atvykdavo į Baku, — apie didžiojo Nasredino laikus, mat jo dvare dėdei teko svarbus, nors man ne iki galo aiškus vaidmuo.

— Trisdešimt metų, — kalbėjo dėdė, — sėdėjau ant šachinšacho malonės kilimo. Tris kartus jo didenybė buvo pasiėmęs mane į užsienio keliones. Tada geriau nei kas kitas pažinau netikėlių pasaulį. Lankėmės karalių ir imperatorių rūmuose ir pas įžymiausius to meto krikščionis. Tas pasaulis keistas, o keisčiausiai jie elgiasi su savo moterimis. Moterys, net ir karalių ar imperatorių žmonos, vaikšto po rūmus apsinuoginusios, ir niekas tuo nesipiktina, gal dėl to, kad krikščionys nėra tikri vyrai, o gal dėl kokios kitos priežasties. Vienas Dievas težino. Užtat netikėliai piktinasi visai nekaltais dalykais. Kartą caras buvo pakvietęs jo didenybę pietų. Šalia jo sėdėjo carienė. Jo didenybės lėkštėje gulėjo itin gražus vištienos gabalas. Jo didenybė prakilniai trim dešinės rankos pirštais paėmė gražų, riebų gabalą ir nuo savo lėkštės perkėlė ant carienės lėkštės, kad parodytų paslaugumą. Carienė visa išblyško ir iš išgąsčio užspringo. Vėliau sužinojome, kad caro rūmininkus ir kunigaikščius nuoširdus šacho poelgis labai sukrėtė. Štai kaip menkai europiečiai gerbia savo moteris! Visam pasauliui demonstruoja jų nuogybes ir nerodo joms mandagumo. Po pietų prancūzų ambasadorius net apsikabino caro žmoną ir skambant klaikiai muzikai ėmė suktis po salę. Pats caras ir daugybė jo gvardijos karininkų žiūrėjo į juos, bet nė vienas neapgynė caro garbės. Berlyne išvydome dar keistesnį reginį. Mus nuvedė į operą. Didelėje scenoje stovėjo be galo stora moteris ir bjauriai dainavo. Opera vadinosi „Afrikietė“. Dainininkės balsas mums baisiai nepatiko. Tai pamatęs imperatorius Vilhelmas tuoj pat nubaudė tą moterį. Paskutiniame veiksme sugužėjo daugybė negrų ir sukrovė scenoje didžiulį laužą. Moterį surišo ir iš lėto sudegino. Mes buvome labai patenkinti. Vėliau kažkas sakė, kad toji ugnis tebuvo simbolinė. Bet mes nepatikėjome, nes deginama moteriškė rėkė taip siaubingai kaip eretike Hiuriet ul Ain, kurią šachas neseniai buvo įsakęs sudeginti Teherane.

Dėdė nutilo, paskendęs mintyse ir prisiminimuose. Giliai atsidusęs tęsė pasakojimą:

— Bet vieno dalyko krikščionių pasaulyje nesuprantu: jie turi geriausius ginklus, geriausius karius ir geriausius fabrikus, kurie gamina visus priešams galabyti reikalingus daiktus. Kiekvienas, išradęs būdą patogiai, greitai ir masiškai naikinti žmones, būna didžiai pagerbiamas, gauna daug pinigų ir ordiną. Tai gražu ir gerai. Juk karas turi vykti. Bet, kita vertus, europiečiai stato ligonines, ir žmogus, išradęs būdą mirčiai įveikti, arba tasai, kuris kare gydo ir maitina priešo kareivius, taip pat pagerbiamas ir gauna ordiną. Šachas, mano didysis valdovas, vis stebėdavosi tuo, kad žmonėms, padariusiems visiškai priešingus darbus ir siekiantiems priešingų dalykų, atlyginama vienodai. Kartą jis Vienoje apie tai kalbėjosi su imperatoriumi, bet ir imperatorius negalėjo jam to paaiškinti. O mus europiečiai labai smerkia, nes priešai mums yra priešai ir mes juos žudome, o ne tausojame. Jie mus niekina už tai, kad galime turėti keturias žmonas, nors neretai patys turi daugiau nei keturias, ir už tai, kad gyvename ir tvarkomės, kaip mums prisakė Dievas.

Dėdė nutilo. Sutemo. Jo šešėlis priminė liesą seną paukštį. Jis atsitiesė, Seniokiškai atsikosėjo ir su įkarščiu tarė:

— Nors mes darome viską, ko iš mūsų reikalauja mūsų Dievas, o europiečiai nedaro nieko, ko iš jų reikalauja jų Dievas, jų valdžia ir galia nepaliaujamai stiprėja, o mūsų silpsta. Kas paaiškins man, kodėl taip yra?

Mes neįstengėme jam to paaiškinti. Jis atsistojo — senas, pavargęs žmogus — ir lėtu žingsniu pasuko į savo kambarį.

Tėvas nusekė jam iš paskos. Tarnai išnešė arbatos puodelius. Aš likau vienas ant stogo. Nesinorėjo eiti miegoti.

Mūsų miestą gaubė tamsa, panaši į tykantį žvėrį, pasiruošusį šuoliui ir žaidimams. Tiesą sakant, tai buvo du miestai, vienas jų glūdėjo kitame kaip branduolys kevale.

Kevalas — tai išorinis miestas anapus senosios sienos. Gatvės ten buvo plačios, namai dideli, žmonės godūs pinigų ir triukšmingi. Tasai išorinis miestas radosi iš naftos, aptiktos mūsų dykroje ir nešančios turtus. Ten buvo teatrai, mokyklos, ligoninės, bibliotekos, policininkai ir gražios moterys plikais pečiais. Kai išoriniame mieste kildavo susišaudymas, tai visada dėl pinigų. Išoriniame mieste prasidėjo geografinė Europos riba. Nino gyveno išoriniame mieste.

Šiapus sienos namai buvo ankšti ir kreivi kaip rytietiškų kardų ašmenys. Mečečių bokštai smaigstė romų mėnulį ir buvo visiškai kitokie nei Nobelio bendrovės gręžinių bokštai. Prie rytinės senojo miesto sienos dūlavo Mergelės bokštas. Mechmedas Jusufas Chanas, Baku valdovas, pastatė jį savo dukters garbei. Jis norėjo pats ją vesti. Santuoka neįvyko. Dukra nušoko nuo bokšto, kai meilės ištroškęs tėvas paskubom kopė laiptais prie jos kambario. Akmuo, į kurį atsitrenkė jos galva, vadinamas Skaisčiosios mergelės akmeniu. Kartais nuotakos prieš vestuves padeda prie jo gėlių.

Daug kraujo nutekėjo mūsų miesto gatvėmis — žmonių kraujo. Ir tas išlietas kraujas daro mus stiprius ir narsius.

Prie pat mūsų namų dunkso kunigaikščio Cicianašvilio vartai, ir čia kartą buvo pralietas kraujas, kilnaus žmogaus kraujas. Tai nutiko prieš daugelį metų, kai mūsų šalis dar priklausė Iranui ir turėjo mokėti duoklę Azerbaidžano gubernatoriui. Kunigaikštis buvo caro armijos generolas ir laikė apgulęs mūsų miestą. Miesto valdytojas buvo Hasanas Kuly Chanas. Jis atkėlė miesto vartus, įleido vidun kunigaikštį ir pareiškė pasiduodantis didžiajam baltajam carui. Kunigaikštis, lydimas vien kelių karininkų, įjojo į miestą. Aikštėje už vartų buvo surengta puota. Degė laužai, ant iešmo kepė stambūs jaučiai. Kunigaikštis Cicianašvilis nusigėrė ir padėjo nuvargusią galvą Hasanui Kuly Chanui ant krūtinės. Tada mano protėvis, Ibrahimas Chanas Širvanšyras, išsitraukė didžiulį lenktą kardą ir padavė valdovui. Hasanas Kuly Chanas paėmė kardą ir ramiai perpjovė kunigaikščiui gerklę. Kraujas tryško jam ant drabužių, bet jis pjovė toliau, kol kunigaikščio galva liko jo rankoje. Galvą įkišo į maišą su druska, ir mano protėvis nugabeno ją šachinšachui į Teheraną. Caras nusprendė atkeršyti už žmogžudystę. Jis pasiuntė daug karių. Hasanas Kuly Chanas užsidarė rūmuose, meldėsi ir mąstė apie rytojaus dieną. Kai caro kareiviai ėmė ropštis per sieną, jis požeminiu praėjimu, kuris šiandien užpiltas, paspruko prie jūros, o paskui į Iraną. Prieš žengdamas į požemį jis užrašė ant durų vienintelį, užtat labai išmintingą sakinį: „Tas, kuris galvoja apie rytojų, niekada nebus narsus“.

Grįždamas iš mokyklos dažnai klajodavau po sugriuvusius rūmus. Jų teismo menė su galingomis maurų kolonadomis dunkso tuščia ir apleista. Ieškantieji mūsų mieste teisybės turi eiti pas rusų teisėją anapus sienos. Bet taip daro tik vienas kitas nuskriaustasis. Ne todėl, kad rusų teisėjai būtų blogi ar neteisingi. Jie malonūs ir teisingi, bet jų būdas teisti netinka mūsų tautai. Vagis patenka į kalėjimą. Sėdi sau švarioje kameroje, gauna arbatos, net ir cukraus. Niekam iš to jokios naudos, net apvogtajam. Žmonės gūžčioja pečiais ir patys imasi teisingumo. Po pietų ieškovai eina į mečetę, išmintingi seniai sėdi ratu ir teisia pagal šariatą, Alacho įstatymą: „Akis už akį, dantis už dantį“. Naktį gatvėmis kartais šmėkšteli apsimuturiavusios žmogystos. Blyksteli durklas, pasigirsta trumpas riktelėjimas — teisingumas įvykdytas. Kruvina nesantaika nerimsta tarp daugelio šeimų. Bet retai kas skuba pas rusų teisėją, o jeigu tą padaro, tai jį pasmerkia išminčiai, vaikai gatvėje kaišioja tokiam liežuvį.

Kartais naktį kas nors gatvėmis tempia maišą. Iš maišo girdisi slopios dejonės. Jūroje tyliai pliūkšteli vanduo, maišas pranyksta. Kitą dieną vyras sėdi savo kambaryje ant žemės, drabužiai sudraskyti, akys pilnos ašarų: jis įvykdė Alacho įstatymą — santuokos laužytoja sulaukė mirties.

Daug paslapčių mūsų mieste. Įvairiuose jo kampeliuose pilna keistų stebuklų. Mėgstu tuos stebuklus, tuos kampelius, naktyje šnarančią tamsą ir nebylų meditavimą mečetės kieme kaitriomis tykiomis popietėmis. Dievas leido čia man ateiti į pasaulį kaip musulmonui šiitui, imamo Džafaro sekėjui. Jeigu bus maloningas, leis man čia ir numirti, toje pačioje gatvėje, tame pačiame name, kuriame gimiau. Man ir Nino, kuri yra gruzinė, krikščionė, valgo peiliu ir šakute, kurios akys juokiasi ir kuri mūvi plonas, perregimas šilko kojines.

TREČIAS SKYRIUS

Paradinės abituriento uniformos apykaklė buvo puošta sidabro galionais. Sidabrinė diržo sagtis ir sidabrinės sagos nušveistos iki blizgesio. Standi pilka medžiaga dar šilta nuo lygintuvo. Nusiėmę kepures tylūs stovėjome didžiojoje gimnazijos salėje. Egzaminai prasidėjo iškilmingai, mums visiems meldžiant stačiatikių Dievo pagalbos, — visiems keturiasdešimčiai, nors tik du priklausė valstybinei Bažnyčiai.

Popas, vilkintis sunkų, auksu puoštą bažnytinį apdarą, ilgais kvepiančiais plaukais, laikydamas rankoje didelį auksinį kryžių pradėjo maldą. Salė prisipildė smilkalų dūmų, mokytojai ir du valstybinės Bažnyčios atstovai priklaupė.

Popo žodžiai, tariami daininga Stačiatikių bažnyčios intonacija, neprasismelkė į mūsų ausis. Kaip dažnai per tuos aštuonerius metus abejingai ir bodėdamiesi jų klausydavomės.

— ...pamaldžiausiam, galingiausiam, krikščioniškiausiam valdovui ir imperatoriui Nikolajui Aleksandrovičiui Dievo palaimos... ir visiems keliaujantiems jūra ir sausuma, visiems besimokantiems ir kenčiantiems, visiems kariams, kurie krito garbingame kovos lauke už tikėjimą, carą ir tėvynę, ir visiems krikščionims stačiatikiams Dievo malonės...

Nuobodžiaudamas apžiūrinėjau sieną. Po didžiuliu dvigalviu ereliu kabojo natūralaus ūgio pamaldžiausio ir galingiausio valdovo ir imperatoriaus portretas plačiuose auksiniuose rėmuose, it bizantinė ikona. Caro veidas pailgas, plaukai šviesūs, jis žvelgia šviesiomis, šaltomis akimis. Ant krūtinės begalė ordinų. Per aštuonerius metus vis stengdavausi juos suskaičiuoti, bet susipainiodavau tarp tų prašmatnių ordinų.

Anksčiau greta caro buvo ir carienės portretas. Paskui jį nukabino. Šalies musulmonai, pasipiktinę dėl suknios iškirptės, nebeleisdavo savo vaikų į mokyklą.

Kol popas meldėsi, mūsų nuotaika darėsi vis iškilmingesnė. Šiaip ar taip, diena buvo jaudinanti. Nuo pat ankstaus ryto dariau visa, kad deramai ją išgyvenčiau. Ryte nusprendžiau su visais namiškiais būti malonus. Bet kadangi dauguma dar miegojo, ši užduotis buvo neįvykdoma. Pakeliui į mokyklą visiems elgetoms daviau pinigų. Dėl visa ko. Susijaudinęs vienam vietoj penkių kapeikų netgi daviau visą rublį. Kai jis ėmė jausmingai dėkoti, išdidžiai tariau:

— Dėkok ne man, o Alachui, kuris davė mano ranka!

Ištarus tokius pamaldžius žodžius per egzaminą susikirsti neįmanoma.

Malda baigėsi. Vorele priėjome prie egzaminų stalo. Komisija priminė tarsi kokias prieštvanines pabaisas: barzdoti veidai, niūrūs žvilgsniai, auksinės paradinės uniformos. Viskas buvo labai iškilminga ir bauginama. Tiesa, rusai nemėgsta sukirtinėti musulmonų. Mes turime daug draugų, o mūsų draugai — drūti vaikinai su durklais ir revolveriais. Mokytojai tai žino ir baiminasi tų pašėlusių banditų, savo mokinių, nė kiek ne mažiau nei mokiniai jų pačių. Perkėlimą į Baku dauguma profesorių laiko Dievo bausme. Ne taip jau retai mokytojai užpuolami tamsiose gatvėse ir primušami. Rezultatas paprastai toks pat — nusikaltėliai neišaiškinami, o mokytojus tenka perkelti kitur. Todėl jie užsimerkia, kai mokinys Ali Chanas Širvanšyras gana įžūliai nusirašinėja matematikos uždavinius nuo kaimyno Metalnikovo. Man nusirašinėjant mokytojas tik kartą priėjo ir sušnypštė:

— Ne taip demonstratyviai, Širvanšyrai, mes ne vieni.

Matematika raštu praėjo sklandžiai. Patenkinti nuslimpinome Nikolajaus gatve, jau beveik ir nebe mokiniai. Rytoj rusų kalbos egzaminas raštu. Tema, kaip visuomet, atsiųsta iš Tifliso užantspauduotame laiške.

Direktorius atplėšė voką ir iškilmingai perskaitė:

— „Turgenevo moterų paveikslai — idealus rusų moters sielos įkūnijimas“.

Patogi tema. Galėjau rašyti ką įsigeidęs, tereikėjo išliaupsinti rusų moteris — ir žaidimas laimėtas. Fizika raštu buvo sunkiau. Tačiau ten, kur pritrūko išminties, vėl pagelbėjo išmėgintas nusirašinėjimo menas. Tad pasisekė ir fizika, o paskui komisija leido dienelę atsipūsti.

Vėliau vyko egzaminai žodžiu. Čia jau jokia klasta nebegalėjo padėti. Paprasti klausimai reikalavo sudėtingų atsakymų. Pirmas egzaminas buvo tikybos. Gimnazijos mula, vilkintis ilgą lengvą apsiaustą, apsijuosęs žalia Pranašo sekėjo juosta, visuomet kukliai laikęsis antrame plane, dabar įsitaisė priekyje prie stalo. Savo mokiniams jis nebuvo griežtas. Manęs tik paklausė tikėjimo išpažinimo ir paleido parašęs aukščiausią pažymį, kai šauniai išpyliau šiitų tikėjimo formulę.

— Nėra kito dievo, tik Alachas, Mahometas jo pranašas, o Ali — Alacho vietininkas.

Tai buvo svarbiausia, mat tik toks skirtumas tarp pamaldžių šiitų ir paklydusių brolių sunitų, kuriems, regis, Alacho malonė vis dėlto ne visai užginta. Taip mus mokė mula, jis buvo liberalus žmogus.

Užtat istorijos mokytojas nebuvo liberalių pažiūrų. Ištraukiau bilietą su klausimu, perskaičiau ir pasijutau nekaip; ten buvo parašyta: „Madatovo pergalė prie Giandžos“. Mokytojui irgi pasidarė nejauku. Giandžos mūšyje rusai klastingai nužudė garsųjį Ibrahimą Chaną Širvanšyrą, kurio padedamas Hasanas Kuly Chanas kadaise nupjovė galvą kunigaikščiui Cicianašviliui.

— Širvanšyrai, galite pasinaudoti teise traukti kitą bilietą.

Mokytojas kalbėjo švelniai. Su nepasitikėjimu dėbtelėjau į stiklinį dubenį, kuriame kaip loterijos bilietėliai gulėjo bilietai su egzamino klausimais. Bet kuris mokinys turėjo teisę kartą pakeisti ištrauktą bilietą. Tik tada nebegalėjo gauti aukščiausio pažymio. Tačiau aš nenorėjau erzinti likimo. Apie savo protėvio žūtį juk gerai nusimaniau. O stikliniame inde buvo pilna mįslingų klausimų apie visokius Frydrichus, Vilhelmus ir Prūsijos Frydrichus Vilhelmus arba apie Amerikos išsivadavimo karų priežastis. Kas ten galėjo susigaudyti? Papurčiau galvą.

— Dėkui, aš atsakysiu į šį klausimą.

Paskui kuo mandagiau papasakojau apie Irano sosto įpėdinį Abasą Mirza, kuris su 40 000 vyrų kariuomene patraukė iš Tebrizo, kad išvytų rusus iš Azerbaidžano. Armėnų kilmės generolas Madatovas su 5000 vyrų sutiko jį prie Giandžos ir įsakė šaudyti į iraniečius iš patrankų, tada Abasas Mirza nukrito nuo žirgo ir pasislėpė griovyje, jo kariuomenė išsilakstė, o Ibrahimas Chanas Širvanšyras, su būriu mėginęs pasprukti per upę, buvo sučiuptas ir sušaudytas.

— Pergalę lėmė ne tiek karinių dalinių narsa, kiek techninis Madatovo patrankų pranašumas. Rusų pergalės rezultatas buvo Turkmenčajaus taikos sutartis: iraniečiai turėjo sumokėti duoklę, kuriai surinkti buvo nusiaubtos penkios provincijos.

Tokia pabaiga man kainavo pažymį „gerai“. Turėjau pasakyti: pergalę lėmė neeilinė rusų narsa, jie privertė sprukti aštuoniskart didesnę priešo kariuomenę, o rezultatas buvo Turkmenčajaus taika, sudariusi sąlygas iraniečiams prisijungti prie Vakarų kultūros ir įsilieti į Vakarų rinkas.

Šiaip ar taip, protėvių garbė man buvo verta daugiau nei skirtumas tarp „gerai“ ir „patenkinamai“.

Egzaminai buvo baigti. Direktorius pasakė iškilmingą kalbą. Oriai ir kaip dera rimtai jis paskelbė, kad jau esame subrendę, ir tada mes lyg laisvėn paleisti kaliniai nuliuoksėjome laiptais žemyn. Saulė akinte akino. Geltonas dykros smėlis buvo apibėręs gatvių asfaltą smulkiausiomis smiltelėmis, nuo gatvės kampo mūsų pasveikinti atėjo policininkas, maloningai saugojęs mus aštuonerius metus, ir iš kiekvieno gavo po penkiasdešimt kapeikų. Triukšmaudami ir rėkaudami lyg gauja banditų pasileidome į miestą.

Nuskubėjau namo ir buvau sutiktas kaip Aleksandras, nugalėjęs persus. Tarnai žvelgė į mane su pagarbia baime. Tėvas išbučiavo ir pažadėjo išpildysiąs tris mano norus. Dėdės nuomone, tokiam išmintingam vyrui būtina vykti į Teherano rūmus — ten toli nueisiąs.

Pirmajam susijaudinimui atslūgus vogčiomis prisėlinau prie telefono. Buvau dvi savaites nesišnekėjęs su Nino. Protinga taisyklė draudžia vyrams bendrauti su moterimis, kai tenka spręsti svarbius gyvenimo klausimus. Nukėliau beformio aparato ragelį, pasukau rankenėlę ir sušukau:

— Trisdešimt trys — aštuoniasdešimt vienas!

Atsiliepė Nino balsas.

— Ar išlaikei, Ali?

— Taip, Nino.

— Sveikinu, Ali!

— Kada ir kur, Nino?

— Penktą prie tvenkinio Gubernatoriaus sode, Ali.

Daugiau kalbėtis buvo neįmanoma. Man už nugaros buvo ištempę ausis smalsūs giminaičiai, tarnai ir eunuchai. Nino už nugaros — prakilnioji ponia mama. Vis tiek bekūnis balsas yra neįprastas dalykas, nuo jo tikro džiaugsmo nepatirsi.

Nuėjau į didįjį tėvo kambarį. Jis sėdėjo ant kanapos ir gėrė arbatą. Šalia dėdė. Tarnai stovėjo pasieniais, spoksodami į mane. Brandos egzaminai anaiptol dar nesibaigė. Ties gyvenimo slenksčiu tėvas privalėjo sūnui reikiama forma, viešai perteikti gyvenimo išmintį. Jo žodžiai skambėjo jaudinamai ir šiek tiek senamadiškai.

— Mano sūnau, dabar, kai žengi į gyvenimą, privalau tau dar sykį priminti musulmono pareigas. Gyvename netikėlių šalyje. Kad nepražūtume, turime laikytis senųjų papročių ir tradicijų. Melskis dažnai, mano sūnau, negerk, nebučiuok svetimų moterų, būk geras vargšams ir silpniesiems, visuomet pasirengęs ištraukti kardą ir žūti už tikėjimą. Jeigu žūsi karo lauke, man, seniui, suteiksi skausmo, bet jeigu negarbingai liksi gyventi, aš, senas žmogus, patirsiu gėdą. Niekada neatleisk savo priešams, mano sūnau, mes nesame krikščionys. Negalvok apie rytojų, kad netaptum bailus, ir niekada nepamiršk Mahometo tikėjimo pagal imamo Džafaro mokymą.

Dėdės ir tarnų veiduose atsispindėjo kilnus svajingumas. Tėvo žodžių jie klausėsi tarsi apreiškimo. Paskui tėvas pakilo, paėmė mane už rankos ir pasakė staiga suvirpėjusiu ir prislopintu balsu:

— Tik vieno meldžiu tavęs: nesileisk į politiką. Daryk ką nori, tik nesivelk į politiką.

Pažadėjau lengva širdimi. Politika man buvo tolima. Nino, mano supratimu, nebuvo politinė problema. Tėvas dar kartą mane apkabino. Dabar jau tikrai buvau subrendęs.

Pusę penkių nusliūkinau, vis dar paradine gimnazisto uniforma, tvirtovės skersgatviu link krantinės. Ten pasukau į dešinę, pro gubernatoriaus rūmus į sodą, kuris didžiulėmis pastangomis buvo įveistas Baku dykros žemėje.

Pasijutau keistai laisvas. Pro šalį savo fajetonu važiavo miesto galva, o man nereikėjo nei stovėti išsitempus, nei jo kariškai pasveikinti, kaip turėdavau daryti ištisus aštuonerius metus. Jau buvau nuo kepurės nusegęs sidabrinę kokardą su Baku gimnazijos inicialais. Vaikštinėjau sau kaip privatus asmuo, akimirksnį net buvau įsigeidęs viešai prisidegti cigaretę. Tačiau pasibjaurėjimas tabaku buvo stipresnis už laisvės pagundas. Taip ir neužsirūkęs pasukau į parką.

Tai buvo didelis, apdulkėjęs sodas su retais, liūdnai palinkusiais medžiais ir asfaltuotais takeliais. Dešinėje stūksojo senoji tvirtovės siena. Viduryje baltu marmuru tviskėjo dorėninės miesto klubo kolonos. Tarp medžių stovėjo daugybė suoliukų. Po keliomis apdulkėjusiomis palmėmis glaudėsi trys flamingai, sustingusiomis akimis žvelgiantys į raudoną besileidžiančios saulės kamuolį. Netoli klubo buvo tvenkinys, tai yra milžiniškas akmens plokštėmis išklotas apskritas gilus baseinas. Miesto valdybos potvarkiu čia turėjo būti prileista vandens, o jį pagyvinti turėjo plaukiojančios gulbės. Bet tai ir liko vien geri ketinimai. Vanduo kainavo brangiai, o gulbių nebuvo visoje šalyje. Amžinai tuščias baseinas žvelgė į dangų lyg išgraužta negyvo kiklopo akis.

Atsisėdau ant suoliuko. Saulė švietė virš pilkų keturkampių namų ir plokščių stogų. Man už nugaros medžio šešėlis vis ilgėjo. Pro šalį prašlepsėjo moteris su čadra mėlynomis juostelėmis, apsiavusi šlepetėmis. Iš po čadros kyšojo ilga kumpa nosis, primenanti plėšraus paukščio snapą. Nosis pasisuko į mane. Nusigręžiau. Mane apniko keistas nuovargis. Nuostabu, kad Nino nenešioja čadros ir jos nosis nei ilga, nei kumpa. Ne, neslėpsiu Nino po čadra. Bet kas žino? Nebuvau dėl to tikras. Besileidžiančios saulės spinduliuose išvydau Nino veidą. Nino Kipiani — gražus gruziniškas vardas, garbingi tėvai, linkę į Europos kultūrą. Bet kas man darbo? Nino šviesi oda, didelės, trykštančios juoku, žiburiuojančios tamsios kaukazietiškos akys po ilgomis, švelniomis blakstienomis. Tik gruzinių akys tokios pilnos švelnaus linksmumo. Niekas daugiau tokių neturi. Nei europietės, nei azijietės. Siauri antakiai it pusmėnuliai, o profilis kaip madonos. Aš paniurau. Mane nuliūdino šis palyginimas. Rytiečiams vyrams sugalvota tiek daug palyginimų. O Vakarų moteris galima lyginti tik su krikščioniškąja Merjam, svetimo, nesuprantamo pasaulio simboliu.

Nuleidau galvą. Priešais driekėsi asfaltuotas Gubernatoriaus sodo takelis, apibiręs didžiosios dykros dulkėmis. Smėlis akino. Užsimerkiau. Staiga šalia nuaidėjo skambus, linksmas juokas:

— Šventasis Jurgi! Tik pažvelk į šį Romeo, kuris užmigo belaukdamas savo Džuljetos!

Aš pašokau. Priešais stovėjo Nino. Ji vis dar vilkėjo kuklią mėlyną Šv. Tamaros licėjaus uniformą. Labai liekna, pernelyg liauna rytietiškam skoniui. Bet kaip tik tasai trūkumas žadino man švelnią užuojautą. Jai buvo septyniolika, pažinau ją nuo tos dienos, kai pirmąkart Nikolajaus gatve ji patraukė į licėjų.

Nino atsisėdo. Jos akys spindėte spindėjo iš po tankių, riestų gruziniškų blakstienų.

— Na, vis dėlto išlaikei? Aš šiek tiek dėl tavęs baiminausi.

Uždėjau ranką jai ant peties.

— Teko šiek tiek pasinervinti. Bet, kaip matai, Dievas padeda pamaldiesiems.

Nino nusišypsojo.

— Kitais metais padėsi man, perimsi gerojo Dievo vaidmenį. Tikiuosi, kad per mūsų egzaminus įsitaisysi po suolu ir pasakinėsi, kaip spręsti matematikos uždavinius.

Taip buvome sutarę jau prieš daug metų, dar tada, kai dvylikametė Nino apsipylusi ašaromis atbėgo pas mane per didžiąją pertrauką ir nusitempė į savo klasę, ten visą valandą tūnojau po suolu ir pasakinėjau. Nuo tos dienos Nino akyse esu didvyris.

— Kaip tavo dėdė ir jo haremas?

Nutaisiau rimtą miną. Tiesą sakant, haremo reikalai neaptarinėjami. Bet nekalto Nino smalsumo akivaizdoje visi rytietiškos dorovės įstatymai neteko galios. Paglosčiau jos minkštus juodus plaukus.

— Mano dėdės haremas susirengė grįžti į tėvynę. Keista — vakariečių medicina, regis, padėjo. Tiesa, aiškių įrodymų dar nėra. Bet dėdė ir teta Zeinab kupini vilčių.

Nino suraukė vaikišką kaktą.

— Kaip baisu. Mano tėvas ir mama labai prieš tai nusistatę, haremas — tai gėda.

Ji kalbėjo kaip mokinė, iškalusi pamoką. Lūpomis paliečiau jai ausį.

— Aš neturėsiu haremo, Nino, tikrai.

— Bet tikriausiai apdangstysi savo žmoną čadromis!

— Gal, pažiūrėsim. Čadra labai naudinga. Apsaugo nuo saulės, dulkių ir svetimų žvilgsnių.

Nino išraudo.

— Tu visuomet liksi azijietis. Kuo tau kliūva svetimi žvilgsniai, Ali? Bet kuri moteris nori patikti.

— Bet tik savo vyrui. Nepridengtas veidas, plika nugara, pusiau apnuoginta krūtinė, permatomomis kojinėmis aptemptos liaunos kojos — tai pažadai, kuriuos moteris turi išpildyti. Vyras, pamatęs tiek daug moters grožybių, nori pamatyti ir visa kita. Čadra yra tam, kad apsaugotų vyrą nuo tokių norų.

Nino pažvelgė į mane nustebusi.

— Kaip manai, ar Europoje septyniolikmetės mergaitės ir devyniolikmečiai vaikinai irgi aptarinėja tokius dalykus?

— Tikriausiai ne.

— Tai ir mes daugiau apie tai nekalbėkim, — griežtai pasakė Nino sučiaupdama lūpas.

Mano ranka nuslydo jos plaukais. Ji pakėlė galvą. Paskutinis besileidžiančios saulės spindulys atsispindėjo jos akyse. Aš palinkau prie jos... Jos lūpos švelniai ir nesąmoningai prasivėrė. Bučiavau ją ilgai ir aistringai. Ji sunkiai alsavo. Akys užsimerkė, ir blakstienų šešėliai užgulė veidą. Paskui ji staiga atstūmė mane. Tylėdami žvelgėme į sutemas. Tada šiek tiek susigėdę pakilome. Susikibę rankomis išėjome iš sodo.

— Reikėtų ir man nešioti čadrą, — tarė ji prie išėjimo.

— Arba išpildyti pažadą.

Susimąsčiusi ji nusišypsojo. Viskas vėl buvo gerai, viskas buvo paprasta. Palydėjau ją iki namų.

— Aš būtinai ateisiu į jūsų išleistuvių pokylį! — tarė ji atsisveikindama.

Paėmiau ją už rankos.

— Ką veiksi vasarą, Nino?

— Vasarą? Važiuosime į Karabachą, į Šušą. Bet tik nieko neišsigalvok. Tai visai nereiškia, kad ir tu turi važiuoti į Šušą.

— Na gerai, tai vasarą pasimatysime Šušoje.

— Tu nepakenčiamas. Tiesiog neįsivaizduoju, kodėl man patinki.

Durys užsitrenkė jai už nugaros. Grįžau namo. Dėdės eunuchas, tasai, kurio toks mokslingas išdžiūvusio driežo veidas, išsišiepė mane pamatęs.

— Gruzinų moterys labai gražios, chane. Bet nedera jas taip viešai bučiuoti sode, kur vaikšto daug žmonių...

Įgnybau jam į sudžiūvusį skruostą. Eunuchui leidžiamas bet koks įžūlumas. Jis nei vyras, nei moteris. Jis — niekatrosios giminės.

Nuėjau pas tėvą.

— Pažadėjai man išpildyti tris norus. Pirmą jau sugalvojau. Šią vasarą noriu vienas vykti į Karabachą.

Tėvas ilgai žvelgė į mane, paskui nusišypsojo ir linktelėjo.

KETVIRTAS SKYRIUS

Zeinalas Aga buvo paprastas valstietis iš Binigadžio kaimo prie Baku. Jis turėjo gabalėlį dulkinos, išdžiūvusios dykros, dirbo jį, kol vieną dieną per nedidelį žemės drebėjimą jo varganame sklypelyje atsivėrė plyšys ir iš jo ištryško nafta. Nuo to laiko Zeinalui Aga nebereikėjo būti nei apsukriam, nei protingam. Jis tiesiog nebegalėjo išsigelbėti nuo pinigų. Leido juos dosniai, netausodamas, bet pinigų vis gausėjo, jie slėgė jį, kol visiškai sunaikino. Kada nors juk turėjo po tokios laimės ateiti ir bausmė, ir Zeinalas Aga gyveno laukdamas bausmės, kaip nuteistasis laukia egzekucijos. Jis statė mečetes, ligonines, kalėjimus. Nukeliavo į Meką, steigė vaikų prieglaudas. Bet likimo nepapirksi. Aštuoniolikmetė žmona, kurią vedė sulaukęs septyniasdešimties, suteršė jo garbę. Už savo garbę jis atkeršijo kaip dera, žiauriai ir negailestingai, o paskui visai suvargo ir suseno. Šeima iširo, vienas sūnus jį paliko, o kitas užtraukė didžiulę gėdą nusižudydamas.

Ir dabar jis gyveno keturiasdešimties kambarių rūmuose Baku, žilas, liūdnas, sukumpęs. Ujasas Bekas, vienintelis jam likęs sūnus, buvo mūsų klasės draugas, tad išleistuvių vakaras vyko pas Zeinalą Aga, didžiausioje jo namų salėje, kurios aukštos lubos buvo blankaus kalnų krištolo.

Aštuntą valandą užkopiau plačiais marmuro laiptais. Viršuje Iljasas Bekas sveikino svečius. Kaip ir aš vilkėjo čerkesę su siauru durklu prie diržo. Kaip ir aš buvo su ėrenos papacha, mat tai mūsų privilegija nuo senų laikų.

— Salam Aleikum, Iljasai Bekai! — sušukau kilstelėdamas dešinę ranką prie kepurės.

Padavėme vienas kitam rankas pagal vietinį paprotį: dešine ranka spaudžiau jo dešinę, kaire — kairę.

— Šiandien užsidaro leprozoriumas, — sušnabždėjo man II-jasas Bekas.

Patenkintas linktelėjau.

Leprozoriumas buvo mūsų klasės išradimas ir paslaptis. Rusai mokytojai, net ir ilgus metus dirbantys mūsų mieste, apie apylinkes neturėjo nė menkiausios nuovokos. Tad mes juos įtikinome, kad netoli Baku yra leprozoriumas. Jeigu kuris nors iš mūsų norėdavo pabėgti iš pamokų, seniūnas eidavo pas klasės auklėtoją ir barškindamas dantimis iš baimės pranešdavo, kad iš leprozoriumo į miestą pabėgo keli ligoniai. Jų ieško policija. Įtariama, kad jie slapstosi toje miesto dalyje, kur gyvena tasai mokinys. Auklėtojas išblykšdavo ir leisdavo mokiniui būti namie, kol ligoniai bus sugauti. Tai galėjo trukti savaitę ar ilgiau, kiek prireikdavo. Nė vienam mokytojui neatėjo į galvą mintis pasiteirauti sanitarijos valdyboje, ar iš tikrųjų netoli miesto esama leprozoriumo. Tikriausiai mokytojai manė, kad iš mūsų siaubingos šalies visko gali tikėtis. Taigi šiandien numatytas iškilmingas leprozoriumo uždarymas.

Įžengiau į pilnut pilnutėlę salę. Kampe, nutaisęs orų iškilmingą veidą, apsuptas mokytojų sėdėjo gimnazijos direktorius, tikrasis slaptasis patarėjas Vasilijus Grigorjevičius Chrapko. Priėjęs pagarbiai nusilenkiau. Buvau musulmonų mokinių atstovas, mat turėjau beždžionišką gebėjimą pamėgdžioti kalbas ir tarmes. Dauguma mūsų vos prabilę rusiškai išsiduodavo esą nerusiškos kilmės, o aš buvau įvaldęs net kelias rusų kalbos šnektas. Mūsų direktorius buvo kilęs iš Peterburgo, todėl su juo reikėjo šnekėti Peterburgo tarme, tai yra švepluoti tariant priebalses, o balses praryti. Skamba negražiai, užtat aristokratiškai. Direktorius nė karto nepastebėjo patyčių, džiaugdavosi „rusifikacijos pažanga periferijoje“.

— Labas vakaras, pone direktoriau, — tariau kukliai.

— Labas vakaras, Širvanšyrai, ar jau atsigavote nuo egzaminų jaudulio?

— Taip, pone direktoriau. Tačiau man teko patirti siaubingą dalyką.

— O kas nutiko?

— Na, tai dėl leprozoriumo. Mano pusbrolis Suleimanas ten buvo. Juk jis Saljano pulko leitenantas. Nuo to laiko jis visiškai pasiligojo, ir man teko jį slaugyti.

— Tai kas gi nutiko su tuo leprozoriumu?

— Kaip, ponas direktorius nieko nežino? Vakar ligoniai pabėgo ir patraukė į miestą. Teko pasiųsti du Saljano pulko būrius. Ligoniai užėmė du kaimus. Kareiviai apsupo tuos kaimus ir visus iššaudė, ir sveikus, ir ligonius. Dabar degina namus. Argi tai ne baisu, pone direktoriau? Leprozoriumo nebėra. Ligonius su nupuvusiomis galūnėmis, pūliniais visame kūne, kai kuriuos dar gargaliuojančius prie miesto vartų kareiviai laisto žibalu ir degina.

Direktoriaus kaktą išmušė prakaitas. Tikriausiai jis pagalvojo, kad jau pats laikas ministro prašytis perkeliamam į civilizuotesnį kraštą.

— Siaubinga šalis, siaubingi žmonės, — burbtelėjo jis liūdnai. — Bet matote, vaikai, kaip svarbu turėti gerai veikiančius ir greitai reaguojančius valdžios organus.

Visa klasė apsupo direktorių. Šypsodamiesi klausėmės jo apmąstymų apie tvarkos naudą. Leprozoriumas buvo palaidotas. Kitai gimnazistų kartai prisieis išgalvoti ką nors kita.

— Ar ponui direktoriui žinoma, kad Mechmedo Haidaro sūnus jau antri metai lanko mūsų gimnaziją? — paklausiau visai nekaltai.

— Kąąą?

Direktoriui akys iššoko ant kaktos. Mechmedas Haidaras buvo gimnazijos gėda. Kiekvienoje klasėje jis sėdėdavo mažiausia trejus metus. Sulaukęs šešiolikos vedė, bet ir toliau lankė gimnaziją. Jo sūnui suėjo devyneri, ir jis įstojo į tą pačią mokyklą. Iš pradžių laimingas tėvas mėgino tai slėpti. Tačiau vieną kartą apvalainas vaikutis priėjo prie jo per didžiąją pertrauką ir nekaltai išplėtęs dideles akis azerbaidžanietiškai pasakė:

— Tėti, jeigu neduosi man penkių kapeikų šokoladui, pasakysiu mamai, kad nusirašei matematikos uždavinį.

Mechmedas Haidaras be galo susigėdo, prilupo įžūlų vaikigalį ir paprašė pasitaikius progai pranešti direktoriui apie tėvystę.

— Tai jūs norite pasakyti, kad šeštos klasės mokinys Mechmedas Haidaras turi sūnų, kuris jau lanko pirmą klasę? — paklausė direktorius.

— Taip, pone direktoriau, taip ir yra. Jis prašo atleisti. Bet jis nori, kad sūnus kaip ir jis taptų išsilavinusiu žmogumi. Iš tiesų jaudinantis dalykas, kad vakarietiškų žinių siekimas vis labiau plinta.

Direktorius visas išraudo. Jis svarstė, ar tai, kad sūnus ir tėvas lanko tą pačią mokyklą, nepažeidžia kokių nors gimnazijos taisyklių. Tačiau negalėjo apsispręsti. Tad tėtis ir sūnelis toliau galėjo laikyti apgulę vakarietiškų žinių tvirtovę.

Atsidarė nedidelės šoninės durys. Buvo atitrauktos sunkios užuolaidos. Dešimties metų berniukas už rankos įvedė į salę tamsiaodžius aklus vyrus, muzikantus iš Irano. Vyrai susėdo ant kilimo salės kampe. Išsitraukė itin retus senųjų Irano meistrų darbo instrumentus. Suskambo ilgesinga melodija. Vienas muzikantas pakėlė ranką prie ausies. Tai klasikinis rytiečių dainininkų gestas.

Salėje stojo tyla. Kitas su užsidegimu ėmė virpinti taro stygas. Dainininkas uždainavo aukštu balsu:

Tavo stotas kaip persiškas kardas,

Tavo lūpos kaip žėruojantis rubinas.

Jeigu būčiau turkų sultonas, paimčiau tave į žmonas.

Į kasas įpinčiau tau perlų,

Išbučiuočiau tau pėdas.

Auksiniame dubenyje atneščiau tau

Savo širdį.

Dainininkas nutilo. Uždainavo sėdintis jam iš kairės. Garsiai, šiurkščiai, kupinas įniršio jis tęsė giesmę:

Bet kasnakt

Kaip žiurkė tu šmaižai

Per kiemą pas kaimyną.

Taras raudojo kaip pašėlęs. Virkavo vienastygis smuikas kemanča. Trečias dainininkas užtraukė aistringai sniaukrodamas:

Jis šakalas, netikėlis...

Kokia nelaimė! Kokia gėda!

Kurį laiką buvo tylu. Po trijų keturių muzikos taktų tyliai, svajingai, kone švelniai uždainavo ketvirtas:

Tris dienas galąsiu durklą.

Ketvirtą nudursiu savo priešą.

Sukaposiu jį į gabalėlius.

Užsimesiu tave, mylimoji, ant balno,

Užsidengsiu veidą karo skepeta

Ir nušuoliuosiu su tavim į kalnus.

Stovėjau prie damasto užuolaidos. Šalia manęs — direktorius ir geografijos mokytojas.

— Kokia bjauri muzika, — sušnabždėjo direktorius, — sakytum, naktį bliauna kaukazietiškas asilas. Įdomu, ką reiškia tie žodžiai?

— Tikriausiai tokie pat beprasmiai kaip melodija, — atsakė mokytojas.

Jau ketinau pirštų galais pėdinti šalin.

Bet čia pastebėjau, kaip sujudėjo sunkus damastas. Atsargiai apsidairiau. Už užuolaidos stovėjo senis baltais kaip sniegas plaukais ir keistai švytinčiomis akimis, klausėsi muzikos ir verkė: tai buvo jo kilnybė Zeinalas Aga, Iljaso Beko tėvas. Minkštos jo rankos su išpurtusiomis venomis virpėjo. Šitos rankos, vargiai beįstengiančios užrašyti savo šeimininko vardą, valdė septyniasdešimt milijonų rublių.

Nusukau akis į šalį. Jis buvo paprastas valstietis, tas Zeinalas Aga, bet dainininkų meną suprato geriau negu mokytojai, galintys spręsti apie mūsų brandą.

Daina baigėsi. Muzikantai užtraukė kaukazietišką šokio melodiją. Perėjau per salę. Mokiniai stovėjo grupelėmis, gėrė vyną. Net ir musulmonai. Aš negėriau.

Mano bendraklasių draugės ir seserys stoviniavo pakampėse ir šnekučiavosi. Tarp jų buvo daug rusių šviesiomis kasomis, mėlynomis arba pilkomis akimis, pudruotais skruostais. Jos kalbėjosi tik su rusais, na, dar nebent su armėnais ir gruzinais. Jeigu užkalbindavo musulmonas, jos imdavo purkštauti, trumpai atsikirsdavo ir nusisukdavo.

Kažkas pakėlė pianino dangtį. Suskambo valsas. Direktorius pakvietė šokio gubernatoriaus dukrą.

Na pagaliau! Nuo laiptų pasigirdo balsas:

— Labą vakarą, Iljasai Bekai. Šiek tiek vėluoju. Bet tai ne mano kaltė.

Nubėgau prie laiptų. Ne, Nino vilkėjo ne vakarinę suknelę ar išeiginę Šv. Tamaros licėjaus uniformą. Jos talija buvo taip suveržta ir tokia liauna, kad, regis, būčiau galėjęs apimti viena ranka. Ant pečių ji buvo užsimetusi trumpą aksominę peleriną su auksinėmis sagomis. Ilgas juodas sijonas, taip pat aksominis, krito iki pat pėdų. Mačiau tik paauksuotus tymo batelių galiukus. Apvali kepuraitė dengė plaukus, dvi eilės sunkių aukso monetų buvo nukarusios ant kaktos. Senoviškas šventinis gruzinų kunigaikštytės apdaras, o veidelis kaip bizantinės madonos.

Madona nusijuokė.

— Ak, Ali Chanai, nepyk. Suvarstyti šį sijoną užtrunka visą valandą. Jis mano senelės. Tik jūsų garbei į jį įsibrukau.

— Pirmas šokis priklauso man! — sušuko Iljasas Bekas.

Nino klausiamai dirstelėjo į mane. Aš linktelėjau. Nemėgstu šokti, o Iljasui Bekui galima patikėti Nino. Jis žino, kaip dera elgtis.

— „Šamilio maldą!“ — sušuko Iljasas Bekas.

Be jokio perėjimo muzikantai užgriežė siautulingą melodiją.

Iljasas šoko į salės vidurį. Išsitraukė durklą. Jo kojos judėjo ugningu Kaukazo kalnų šokio ritmu. Rankose blyksėjo durklo ašmenys. Nino šokio žingsneliu priartėjo prie jo. Jos kojytės buvo mažos kaip lėlytės. Prasidėjo Šamilio misterija. Plojome į taktą. Nino buvo nuotaka, ji turėjo būti pagrobta... Iljasas įsikando durklą. Išskėtęs rankas, panašus į plėšrų paukštį, suko ratus aplink mergaitę. Nino kojos nešiote nešiojo po salę. Lanksčios rankos perteikė visas baimės atmainas, išgąstį ir atsidavimą. Kairėje rankoje ji laikė nosinaitę. Visas kūnas virpėjo. Bet monetos ant kaktos nė nekrustelėjo, taip ir turėjo būti, tai sunkiausia šiame šokyje. Tik gruzinės moka taip vikriai suktis po salę, kad nė neskimbtelėtų monetos, pritvirtintos prie kepuraitės. Iljasas vaikėsi ją. Nesiliovė persekiojęs dideliais ratais. Jo rankų mostai darėsi vis energingesni, o Nino rankos vis silpniau gynėsi nuo jo atakų. Pagaliau ji sustojo it išsigandusi, medžiotojo užklupta stirnaitė. Iljasas suko ratus vis arčiau jos. Jo šuoliai vis greitėjo. Nino akys žvelgė švelniai ir nuolankiai, rankos virpėjo. Muzika suskambo dar garsiau, ir ji išskėtė kairės rankos pirštus. Nosinaitė nukrito ant žemės. Tą pat akimirksnį Iljaso durklas pervėrė šilko nosinaitę prismeigdamas prie grindų.

Baigėsi šokio simbolika...

Beje, ar sakiau, kad prieš prasidedant šokiui įkišau Iljasui savo durklą, o sau pasiėmiau jo? Tai mano ašmenys persmeigė Nino nosinaitę. Atsarga gėdos nedaro. Juk sena patarlė moko: „Prieš patikėdamas kupranugarį Alacho malonei, pririšk tvirtai prie tvoros“.

PENKTAS SKYRIUS

— Kai šlovingieji mūsų protėviai, o chane, įžengė į šiuos kraštus, kad įgytų šlovės ir priverstų drebėti kitas tautas, jie sušuko: Kard bak, — antai, ten sniegas! O kai priartėjo prie kalnų ir išvydo nepaliestus miškus, sušuko: Karabagh, — didžiulis sodas! Ir nuo to laiko ši šalis vadinama Karabachu. Anksčiau ji buvo vadinama Siunik, o dar seniau — Agvan. Taigi turėtum žinoti, chane, kad mūsų šalis labai sena ir šlovinga. — Mano šeimininkas, senasis Mustafa, iš kurio nuomojausi kambarį Šušoje, nutilo kupinas pasididžiavimo, išgėrė taurelę karabachiškos vaisių degtinės, atsipjovė gabalėlį neįprasto sūrio, supinto iš daugybės skaidulų ir panašaus į merginos kasą, ir kalbėjo toliau: — Mūsų kalnuose gyvena Karanlik, tamsos dvasios. Jos saugo mūsų lobius, tą visi žino. Bet kalnuose guli ir šventieji akmenys, srūva šventi upeliai. Mes visko turime. Nueik į miestą ir pasižvalgyk, ar kas nors dirba, — beveik niekas. Apsižiūrėk, ar kas nors liūdi, — niekas! Ar pamatysi nors vieną blaivų — nė vieno! Negalėsi tuo atsistebėti, aga!

Mane stebino žavus šios tautos pagyrūniškumas. Kokių tik istorijų neprigalvoja žmonės, šlovindami savo mažą šalį. Dar vakar vienas storas armėnas mėgino mane įtikinti, kad Marašo bažnyčiai Šušoje penki tūkstančiai metų.

— Nemeluok, — atsikalbinėjau, — pačiai krikščionybei dar nėra nė dviejų tūkstančių metų. Argi galėjo krikščionių bažnyčia būti pastatyta prieš Kristaus gimimą?

Storulis labai įsižeidė ir priekaištingai tarė:

— Žinoma, tu išsilavinęs vyras, bet paklausyk, ką sako seni žmonės: galbūt kitos tautos pažįsta krikščionybę du tūkstančius metų, o mus, Karabacho tautą, Išganytojas apšvietė trim tūkstančiais metų anksčiau. Štai kaip.

Po penkių minučių tas pats seniokas kuo ramiausiai ėmė porinti, kad prancūzų maršalas Miuratas buvęs armėnas iš Šušos. Dar vaikystėje jis iškeliavęs į Prancūziją, kad išgarsintų ten Karabacho vardą.

Dar pakeliui į Šušą, kai važiavome per akmeninį tiltuką, vežikas man išdėstė:

— Šitą tiltą pastatė Aleksandras Makedonas traukdamas į Persiją atlikti nemirtingų žygdarbių.

Ant žemų turėklų buvo iškalti metai — 1897. Parodžiau įrašą vežikui, bet šis tik mostelėjo ranka.

— Ak, pone, tai rusai vėliau iškalė, kad sumenkintų mūsų šlovę.

Įstabus miestas Šuša. Pusantro tūkstančio metrų aukštyje apgyventas armėnų ir musulmonų, ištisus šimtmečius jis buvo tiltas tarp Kaukazo, Irano ir Turkijos. Gražus tai miestas, apsuptas kalnų, miškų ir upių. Kalnuose ir slėniuose kėpso molio trobelės, iškilmingai vadinamos rūmais. Ten gyvena vietiniai feodalai, armėnų dvarininkai melikai ir nachararai, musulmonų bekai ir agalarai. Valandų valandas sėdi šie žmonės ant savo namų slenksčio, papsi kaljaną ir vienas kitam pasakoja, kiek kartų Rusiją ir carą išgelbėjo iš Karabacho kilę generolai ir kas būtų likę iš didžiosios imperijos, jeigu ne Karabachas.

Septynias valandas važiavome iš geležinkelio stotelės arklių traukiamu vežimu stačiais serpantinais aukštyn į Šušą. Mes — tai aš ir mano goči. Goči yra ginkluoti vyrai, linkę į plėšikavimą. Jie saugo namus ir gyventojus. Jų veidai kelia baimę, jie apsikarstę ginklais ir visą laiką niauriai tyli, galbūt todėl, kad mintyse nugrimzdę į prisiminimus apie didvyriškus grobiamuosius žygius, o gal ir ne todėl. Tėvas pasamdė manęs lydėti goči, kad jis saugotų mane nuo svetimųjų, o gal svetimuosius — nuo manęs. Taip ir nesupratau. Vyras buvo paslaugus, kažkaip susigiminiavęs su Širvanšyrais ir patikimas — tokių giminaičių esama tik Rytuose.

Jau penkias dienas gyvenau Šušoje, laukiau atvykstant Nino ir nuo ryto iki vakaro klausiausi pasakojimų, esą visi turtingi, narsūs ar dar kuo nors pasaulyje įžymūs žmonės kilę iš Šušos. Apžiūrėjau miesto parką, suskaičiavau bažnyčių bokštus ir minaretus. Šuša, regis, buvo labai pamaldus miestas. Šešiasdešimčiai tūkstančių gyventojų čia buvo pastatyta septyniolika bažnyčių ir dešimt mečečių. Be to, miesto apylinkėse dar buvo nesuskaičiuojama daugybė šventųjų vietų, iš jų svarbiausia, žinoma, — garsus šventojo Sary Beko kapas, koplyčia ir du medžiai. Ten pagyrūnai karabachiečiai nusitempė mane jau pačią pirmą dieną.

Iki šventojo kapo nuo Šušos valanda kelio. Kasmet visas miestas susirenka prie jo ir po šventaisiais medžiais iškelia puotą. Labai pamaldūs žmonės iki kapo eina keliais. Tai sunku, užtat toks piligrimas užsitarnauja nepaprastą kitų pagarbą. Medžių prie šventojo kapo nevalia liesti. Jeigu kas nors palies bent lapelį, iškart bus paralyžiuotas. Štai koks galingas šventasis Sary Bekas! Niekas negalėjo man paaiškinti, kokių stebuklų yra padaręs šitas šventasis. Užtat žmonės kuo smulkiausiai papasakojo, kaip kartą persekiojamas priešų jis užjojo aukštai ant kalno, kur ir šiandien stovi Šuša. Persekiotojai jau buvo visai arti. Jo žirgas įsibėgėjo galingam šuoliui ir peršoko kalną, uolas ir visą Šušos miestą. Toje vietoje, kur nusileido, pamaldieji dar ir šiandien įžvelgia to kilnaus žirgo pasagų žymes, įsispaudusias giliai į akmenį. Bent jau taip tikino mane žmonės. Kai išsakiau šiokių tokių abejonių, ar galėjo žirgas taip toli nušokti, jie pasipiktinę atrėžė:

— Bet pone, juk tai buvo Karabacho žirgas!

Ir leidosi pasakoti legendą apie Karabacho žirgus. Viskas jų šalyje yra gražu, bet gražiausi — Karabacho žirgai, garsieji žirgai, už vieną jų Aga Muhamedas, Irano šachas, buvo pasiryžęs atiduoti visą haremą. (Įdomu, ar mano draugai žinojo, kad Aga Muhamedas buvo impotentas?) Šitie žirgai kone šventi. Ištisus šimtmečius išminčiai laužė galvą, kol išvedė šią stebuklingą veislę — geriausią pasaulyje, taurųjį kaštonų spalvos su aukso atspalviu Karabacho bėrį.

Tokios liaupsės sužadino man smalsumą, tad paprašiau parodyti bent vieną iš tų puikiųjų žirgų. Palydovai pažvelgė į mane su užuojauta.

— Lengviau patekti į sultono haremą nei į arklidę su Karabacho žirgais. Visame Karabache nerasi nė dvylikos tikrų bėrių su aukso atspalviu. Tas, kuris kėsinasi juos pamatyti, laikomas arkliavagiu. Tik per karą šeimininkas sėda ant savo auksaspalvio stebuklo.

Tad man teko tenkintis pasakojimais apie tą legendinį stebuklą. Grįžau į Šušą. Gyvenau ten klausydamasis senojo Mustafos plepalų, laukiau Nino ir kuo puikiausiai jaučiausi toje pasakų karalystėje.

— O chane, — tarė Mustafa, — tavo protėviai buvo kariai, o tu mokytas žmogus, lankei Žinių namus. Tad išmanai ir dailiuosius menus. Iraniečiai didžiuojasi Saadi, Hafizu ir Firdousi, rusai Puškinu, o toli vakaruose gyveno poetas, vardu Gėtė, parašęs eiles apie velnią.

— Ar visi tie poetai kilę iš Karabacho? — pertraukiau jį.

— Ne, gerbiamas svety, bet mūsų poetai geresni, net jei nepaverčia garsų negyvomis raidėmis. Jie tokie išdidūs, kad neužrašinėja savo eilių popieriuje, tik deklamuoja.

— Apie kokius poetus kalbi? Ar apie ašūgus?

— Taip, apie ašūgus, — su pagarba atsakė senis, — jie gyvena kaimuose prie Šušos ir rytoj rengs varžybas. Ar norėtum nuvažiuoti pasigrožėti?

Sutikau. Kitą dieną nuvažiavome serpantinais žemyn į Daškendo kaimą, kuris laikomas Kaukazo ašūgų poezijos centru.

Vos ne kiekviename Karabacho kaime yra poetų, kurie visą žiemą kuria eiles, o pavasarį patraukia į žmones — deklamuoti jų rūmuose ir pirkiose. Trijuose kaimuose gyvena vien poetai, ir iš didžiulės pagarbos, kurią Rytai rodo poezijai, nuo seniausių laikų jie atleisti nuo duoklių ir mokesčių vietos feodalams. Vienas iš tų kaimų yra ir Daškendas.

Iš pirmo žvilgsnio buvo matyti, kad šio kaimo gyventojai — ne paprasti valstiečiai. Ilgaplaukiai vyrai šilko drabužiais dairėsi vienas į kitą su įtarimu. Moterys atrodė prislėgtos, vaikščiojo paskui savo vyrus nešiodamos muzikos instrumentus. Į kaimą pasigėrėti ašūgų menu iš visos šalies suplūdo daugybė armėnų ir musulmonų. Reginio ištroškusi minia susirinko pagrindinėje poetų kaimo aikštėje. Viduryje stovėjo du ašūgai, pasirengę įnirtingai dvikovai. Jie svaidė vienas į kitą pašaipius žvilgsnius. Ilgi plaukai plaikstėsi vėjuje. Vienas ašūgas sušuko:

— Tavo drabužiai dvokia mėšlu, o veidas panašus į kiaulės snukį, tavo talentas skystas kaip plaukai ant nekaltos mergelės pilvo, tu už skatikus kurpi niekingas daineles apie save.

Antrasis nuožmiai atšovė:

— O tu apsirėdęs kaip ištvirkėlis, ir tavo balsas kaip eunucho. Neįstengi parduoti savo talento, nes jo neturi. Minti trupiniais nuo mano šventinio stalo.

Taip jie ilgokai plūdo vienas kitą, nirtulingai ir gana nuobodžiai. Klausytojai jiems paplojo. Paskui pasirodė žilaplaukis senis apaštalo veidu ir paskelbė dvi varžybų temas, vieną lyrinę, kitą epinę: „Mėnulis virš Arakso“ ir „Šacho Aga Muhamedo mirtis“.

Poetai sužiuro į dangų. Paskui uždainavo. Dainavo apie žiaurų eunuchą Aga Muhamedą, iškeliavusį į Tiflisą, kad ten išsimaudęs sieros vandenyse atgautų vyrišką jėgą. Bet sieros vonios jam nepadėjo, ir tas eunuchas sugriovė miestą, o visas moteris ir vyrus įsakė negailestingai išžudyti. Bet grįžtant į Karabachą jį užklupo lemtis. Jis buvo nudurtas miegantis savo palapinėje. Didysis šachas taip ir nepatyrė gyvenimo džiaugsmų. Karo žygiuose jam tekdavo badauti. Jis valgydavo juodą duoną su airanu. Užkariavo daugybę šalių, o buvo didesnis vargšas už elgetą dykumoje. Tasai eunuchas Aga Muhamedas.

Visa tai ašūgai apdainavo klasikinėmis strofomis. Vienas smulkiai pavaizdavo šacho impotento kančias gražiausių moterų šalyje, kitas, itin smulkmeniškai, — kaip tos moterys buvo nužudytos. Klausytojai liko patenkinti. Poetų veidais žliaugė prakaitas. Paskui vienas jų švelniu balsu užtraukė:

— Į ką panašus mėnulis virš Arakso?

Antras, labiau paniuręs, atsakė:

— Į tavo mylimosios veidą.

Pirmasis tęsė giesmę:

— Švelnus to mėnulio auksas.

Jo varžovas piktai paprieštaravo:

— Ne, jis — kaip kovos lauke kritusio kario skydas.

Taip palengva palyginimų atsargos išseko. Paskui kiekvienas padainavo po dainą apie mėnulio grožį, apie Araksą, kuris kaip mergelės kasa vinguriuoja lyguma, ir apie įsimylėjėlius, naktimis ateinančius prie jo krantų ir žvelgiančius į mėnulį, atsispindintį Arakso vandeny...

Nugalėtoju buvo paskelbtas piktasis ašūgas. Piktdžiugiškai šypsodamasis jis priėmė nugalėtojo prizą — priešininko sazą. Priėjau prie jo. Jis rūsčiai žvelgė priešais, tuo tarpu į žalvarinį jo dubenį skimbčiodamos krito monetos.

— Ar džiaugiesi laimėjęs? — paklausiau.

Jis nusispjovė su pasibjaurėjimu.

— Tai ne pergalė, pone, anksčiau tai būdavo pergalės. Prieš šimtą metų. Tais laikais nugalėtojas nukirsdavo įveiktajam galvą. Menas buvo labai garbinamas. Dabar mes suskydome. Niekas nebepralies kraujo už eilėraštį.

— Bet tu — geriausias šalies poetas.

— Ne, — atsakė jis, ir akyse suspindo liūdesys. — Ne, — pakartojo, — aš tik amatininkas. Tikras ašūgas nesu.

— O kas yra tikras ašūgas?

— Ramadano1 mėnesį, — paaiškino niūrusis ašūgas, — būna paslaptinga naktis, ji vadinama Al Kadro naktimi2. Tą naktį gamta vieną valandą užmiega. Upės nebeteka, piktosios dvasios nebesaugo lobių. Girdėti, kaip auga žolė ir kalbasi medžiai. Iš upių išnyra undinės, o tą naktį pradėti žmonės būna išminčiai ir poetai. Al Kadro naktį ašūgai šaukiasi pranašo Iljaso, poetų globėjo. Reikiamu metu pranašas pasirodo, duoda poetui gurkštelėti iš savo taurės ir taria: „Nuo šiol tu būsi tikras ašūgas ir žvelgsi į pasaulį mano akimis“. Gavusiam tokį palaminimą ašūgui nusilenkia visi gaivalai, jo balsui paklūsta žvėrys ir žmonės, vėjai ir jūros, mat jo žodžiais byloja Visagalis. — Niūrusis ašūgas atsisėdo ant žemės ir parėmęs galvą rankomis piktai pravirko. — Bet niekas nežino, kuri naktis yra Al Kadro naktis ir kurią tos nakties valandą viskas užmiega. Todėl ir neatsiranda tikrų ašūgų.

Jis atsistojo ir nuėjo. Vienišas, niūrus, tylus. Stepių vilkas žaliajame Karabacho rojuje.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Prie Pechačpūro šaltinio medžiai dairėsi į dangų it pavargę šventieji. Šaltinis čiurleno siaura, akmeninga vaga. Šušą užstojo kalvelė. Rytuose Karabacho laukai plytėjo iki pat dulkėtų Azerbaidžano plynių. Iš ten vėjas nešė deginantį didžiosios dykumos alsavimą it Zaratustros ugnį. Pietuose driekėsi dosnios Armėnijos pievos, panašios į biblinių piemenų ganyklas. Medžiai aplinkui stovėjo tylūs ir sustingę, tarsi ką tik juos būtų palikę paskutiniai antikos dievai. Tarsi jų garbei būtų liepsnoję mūsų laužai. Sėdėjome įsitaisę aplink laužus ant margų kilimų — puotaujantys gruzinai ir aš. Ugniakurą supo vyno ąsočiai, kalnai vaisių, daržovių ir sūrio. Virš rūkstančio mangalo čirškėjo šašlykai. Prie šaltinio sėdėjo sazandarai, klajojantys muzikantai. Rankose jie laikė instrumentus, kurių net vardai skambėjo kaip muzika: doira, čianuris, taras, diplipitas. Sazandarai dainavo kažkokią persišką meilės dainą, kurios užsiprašė gruzinai norėdami sustiprinti neįprasto kraštovaizdžio žavesį. Mūsų lotynų kalbos mokytojas tokį mėginimą prisitaikyti prie vietos papročių būtų pavadinęs „dionisišku nusiteikimu“. Į naktinę puotą giraitėje prie Šušos linksmus kurorto svečius sukvietė pagaliau atvykusi Kipianių šeima.

Priešais mane sėdėjo tamada — jis vadovavo šventei laikydamasis griežtų vietinio ceremonialo tradicijų. Akys blizgėjo, tanki juoda barzda dengė įraudusį veidą. Kilstelėjęs taurę mano pusėn jis išgėrė. Aš taip pat gurkštelėjau, nors paprastai negeriu. Bet šitas tamada buvo Nino tėvas, be to, nemandagu negerti, jei tamada reikalauja.

Tarnai atnešė vandens iš šaltinio. Gurkštelėjęs jo galėjai valgyti, kiek širdis geidžia, — nepersivalgysi, mat Pechačpūro vanduo yra vienas iš nesuskaičiuojamų Karabacho stebuklų.

Mes gėrėme tą vandenį, ir patiekalų kalnai mažėjo. Žiūrėjau į griežtą, plastančios ugnies apšviestą Nino mamos profilį. Ji sėdėjo prie savo vyro, akys tryško juoku. Moteris su tokiomis akimis galėjo ateiti į pasaulį tik Mingrelijoje, Rionio slėnyje, kur kadaise burtininkė Medėja susitiko su argonautu Jasonu.

Tamada pakėlė taurę.

— Skelbiu tostą už šviesiausiąjį Dadianį.

Vaikiškų akių senukas padėkojo. Prasidėjo trečiasis ratas. Taurės ištuštėjo. Legendomis apipintas Pechačpūro vanduo neleido apgirsti. Niekas nebuvo apsvaigęs, mat puotaujant gruzinams svaigsta širdis, o galva lieka blaivi kaip skaidrus Pechačpūro vanduo.

Giraitę nušvietė daugybės laužų šviesa. Mes puotavome ne vieni. Kas savaitę Šušos gyventojai atkeliauja prie šaltinių. Puotos trunka iki ryto brėkšmos. Pagoniškame šventosios giraitės šešėlyje kartu švenčia ir krikščionys, ir musulmonai.

Pažvelgiau į šalia sėdinčią Nino. Nusisukusi ji kalbėjo su žilagalviu Dadianiu. Taip buvo priimta. Seniams pagarba, jaunimui — meilė.

— Būtinai turite mane aplankyti Zugdidžio rūmuose, — kalbėjo senis, — prie Rionio upės, kurioje kadaise Medėjos vergai semdavo auksą avikailiais. Atvažiuokite ir jūs, Ali Chanai, pamatysite senuosius tropinius Mingrelijos miškus ir jų medžius.

— Mielai, jūsų šviesybe, bet atvažiuosiu dėl jūsų, o ne dėl medžių.

— Kuo jums nepatinka medžiai? Miškas man — tobulo gyvenimo įsikūnijimas.

— Ali Chanas bijo medžių kaip vaikai vaiduoklių, — tarė Nino.

— Na, ne taip jau ir bijau. Bet kaip jūs branginate medžius, aš branginu dykrą.

Dadianis sumirksėjo savo vaikiškomis akimis.

— Dykra, — tarė jis, — tai sunykę krūmokšniai ir įkaitęs smėlis.

— Medžių pasaulis mane baugina, jūsų šviesybe. Jis kupinas paslapčių ir mįslių, vaiduoklių ir demonų. Žvilgsnis toli nesiekia, aplink tamsu. Saulės spinduliai išnyksta medžių šešėliuose. Prieblandoje viskas taip nerealu. Ne, man nepatinka medžiai. Miško šešėliai slegia, mane apima liūdesys, kai išgirstu šakų šlamesį. Man patinka paprasti dalykai — vėjas, smėlis ir akmenys. Dykuma paprasta kaip kalavijo kirtis. Miškas painus kaip Gordijo mazgas. Aš sutrinku miške, jūsų šviesybe.

Dadianis žvelgė į mane susimąstęs.

— Jūsų siela — dykumų žmogaus, — tarė jis. — Tikriausiai žmones galima tik taip teisingai suskirstyti: į miškų ir dykumų žmones. Rytų svaigulys kyla iš dykumos, ten žmonės spangsta nuo karšto vėjo ir įkaitusio smėlio, ten pasaulis paprastas ir be problemų. Miškas pilnas klausimų. Tik dykuma nieko neklausinėja, nieko neduoda ir nieko nežada. Bet sielos ugnį įžiebia miškas. Dykumų žmogus — aš jį regiu — pažįsta tik vieną jausmą ir žino tik vieną jį valdančią tiesą. Miško žmogus turi daug veidų. Fanatikai kilę iš dykumų, kūrėjai — iš miškų. Tikriausiai tai ir yra pagrindinis Rytų ir Vakarų skirtumas.

— Todėl mes, armėnai ir gruzinai, taip mylime mišką, — įsiterpė Melikas Nachararianas, aristokratiško armėnų kraujo storulis.

Jo akys buvo išsprogusios, antakiai vešlūs, jis buvo linkęs filosofuoti ir mėgo gerti. Mudu gerai sutardavome. Jis pakėlė taurę į mano sveikatą ir sušuko:

— Ali Chanai! Ereliai gimsta kalnuose, tigrai džiunglėse, o kas gimsta dykumose?

— Liūtai ir kariai, — atsakiau, ir Nino susižavėjusi ėmė ploti.

Buvo patiekti avienos šašlykai. Vynas liejosi per kraštus.

Visame miške aidėjo gruzinų gyvenimo džiaugsmas. Dadianis diskutavo su Nachararianu, o Nino vylingai ir klausiamai žvelgė į mane.

Linktelėjau. Jau buvo sutemę. Laužo šviesoje žmonės priminė vaiduoklius ar plėšikus. Niekas nekreipė į mus dėmesio. Pakilęs iš lėto nuėjau prie šaltinio. Pasilenkiau ir siurbtelėjau iš rieškučių vandens. Jis mane atgaivino. Ilgai žvelgiau į žvaigždes, atsispindinčias tamsiame vandens paviršiuje. Man už nugaros pasigirdo žingsniai. Po maža kojyte trakštelėjo šakelė... Ištiesiau ranką, ir Nino ją sugriebė. Nuėjome į miško tankmę. Medžiai dėbsojo į mus grasinamai ir nepritariamai. Negerai, kad pasišalinome nuo laužo, kad Nino atsisėdo pievelės pakrašty ir prigludo prie manęs. Gyvenimo džiaugsmu trykštančiame Karabache papročiai buvo griežti. Su pasibaisėjimu senasis Mustafa man pasakojo, kad prieš aštuoniolika metų vienoje šeimoje buvo sulaužyta ištikimybė, ir nuo to laiko medžiai duoda mažiau vaisių.

Mudu žvelgėme vienas į kitą. Nino veidas, apšviestas mėnulio, buvo blyškus ir slėpiningas.

— Kunigaikštyte, — tariau jai, ir Nino sušnairavo į mane.

Jau dvidešimt keturias valandas ji buvo kunigaikštytė, o ištisus dvidešimt ketverius metus jos tėvas dėjo pastangas gauti šį titulą. Šįryt iš Peterburgo atėjo telegrama. Senis apsidžiaugė kaip vaikas, radęs pamestą mamą, ir sukvietė mus visus į puotą.

— Kunigaikštyte, — pakartojau rankomis suimdamas jos veidą.

Ji nesigynė. Gal išgėrė per daug Kachetijos vyno. O gal ją svaigino miškas ir mėnulis. Pabučiavau ją. Jos delnai buvo minkšti ir šilti. Jos kūnas man atsidavė. Sutraškėjo sausos šakos. Gulėjome ant minkštų samanų, ir Nino žvelgė man į veidą. Glosčiau jos standžių krūtų iškilumus, uodžiau sūriai kvepiančią odą. Nino širdyje dėjosi keisti dalykai, ir aš persiėmiau tuo keistumu. Visą jos esybę buvo persmelkęs vienas vienintelis jausmas, galingas kaip žemės trauka. Ją pagavo kūno palaimos džiaugsmas. Akys buvo užmerktos, veidas susiaurėjęs ir surimtėjęs. Atsagsčiau suknelę. Jos oda spindėjo mėnesienoje gelsvai it opalas. Girdėjau, kaip plaka jos širdis, Nino šnabždėjo beprasmius švelnius ir aistringus žodžius. Paslėpiau veidą tarp mažyčių krūtų. Jos keliai virpėjo. Ašaros tekėjo per skruostus, šluosčiau jas bučiniais. Tylėdama ji atsistojo, paskendusi savo mintyse ir jausmuose. Mano Nino buvo vos septyniolikos, lankė Šv. karalienės Tamaros licėjų. Ji prabilo:

— Man atrodo, kad myliu tave, Ali Chanai, net dabar, kai tapau kunigaikštyte.

— Gal nebūsi ilgai, — tariau, ir Nino pažiūrėjo į mane klausiamai.

— Ką turi galvoje? Ar caras atims titulą?

— Kai ištekėsi, neteksi jo. Bet chano titulas irgi gražus.

Nino sudėjo už sprando rankas, atlošė galvą ir nusijuokė.

— Chanas gal ir gražu, o chanienė? Tokio titulo netgi nėra. Ir iš viso — koks keistas būdas pirštis. Jeigu apskritai tą turėjai galvoje.

— Kaip tik tą ir turėjau galvoje.

Nino paglostė man veidą ir panėrė pirštus į plaukus.

— Jeigu pasakysiu taip, tu tikriausiai su malonumu prisiminsi šį mišką ties Šuša ir pamėgsi medžius, ar ne?

— Tikriausiai.

— Bet povestuvinė kelionė bus pas dėdę į Teheraną, ten man bus leista lydint apsaugininkams apsilankyti šachinšacho hareme, su daugybe storų moteriškių gerti arbatą ir palaikyti saloninį pokalbį.

— Na ir kas?

— O paskui galėsiu vaikštinėti po dykrą, nes ten nieko nėra ir niekas į mane nesidairys.

— Ne, Nino, neversiu tavęs vaikščioti po dykrą, dykra tau visai nepatiktų.

Nino apsikabino man kaklą ir prispaudė prie kaktos savo nosytę.

— Gal ir tikrai ištekėsiu už tavęs, Ali Chanai. Ar jau kada nors galvojai, ką, be miško ir dykros, iki tol reikės įveikti?

— O ką?

— Pirmiausia — mano tėvas ir mama mirs iš sielvarto, jei ištekėsiu už musulmono. Paskui tavo tėvas prakeiks tave ir pareikalaus, kad atsiversčiau į islamą. O kai tą padarysiu, tėvelis caras ištrems mane į Sibirą už atsimetimą nuo krikščionybės. Ir tave kartu — kad privertei mane tą padaryti.

— O tada sėdėsime ant ledo lyties vidury Arkties vandenyno ir mus suės didelės baltos meškos, — nusijuokiau. — Ne, Nino, taip blogai nebus. Tau nereikės pereiti į islamą, tavo tėvai nemirs iš sielvarto, o povestuvinėn kelionėn vyksime į Paryžių ir Berlyną, kad galėtum pamatyti medžius Bulonės miške ir žvėris zoologijos sode. Ką į tai pasakysi?

— Tu man labai geras, — atsakė ji nustebusi, — ir aš nepasakysiu ne, bet taip reikės dar palūkėti. Niekur nuo tavęs nepabėgsiu. Kai baigsiu mokyklą, pasikalbėsime su tėvais. Tik tau nevalia manęs grobti. Nedaryk to. Žinau, kaip pas jus būna: permetate merginą per balną, nušuoliuojate į kalnus, o paskui — nesibaigiantis kraujo kerštas su Kipianių gimine.

Staiga ją apėmė vylingas smagumas. Atrodė, kad jos širdis juokiasi, kad juokiasi veidas, rankos, kojos, visa oda. Ji atsišliejo į medžio kamieną, palenkė galvą ir ėmė žvilgčioti į mane iš apačios. Aš stovėjau priešais. Medžio žievės fone ji buvo panaši į egzotišką padarą, besislapstantį miške nuo medžiotojo.

— Eime, — paragino Nino, ir mes grįžome mišku prie didžiojo laužo. Pakeliui jai atėjo į galvą kažkokia mintis. Ji sustojo ir pakėlusi galvą pažvelgė į mėnulį. — O kokio tikėjimo bus mūsų vaikai? — susirūpinusi paklausė.

— Paties geriausio ir teisingiausio, — atsakiau išsisukinėdamas.

Ji dirstelėjo į mane nepatikliai, o paskui kiek patylėjusi tarė:

— O ar aš tau ne per sena? Man netrukus sueis septyniolika. Busimoji tavo žmona dabar turėtų būti dvylikos.

Nuraminau ją. Ne, ji tikrai man ne per sena. Nebent per protinga: juk niekas nežino, ar išmintis visuomet privalumas. Galbūt Rytuose mes visi pernelyg anksti subręstame, pasenstame ir tampame protingi. O gal esame kvaili ir naivūs? Aš to nežinojau. Medžiai mane glumino, Nino mane glumino, tolima laužo liepsna glumino, o labiausiai jaučiausi suglumęs pats dėl savęs, tikriausiai išgėriau per daug Kachetijos vyno ir kaip dykumų plėšikas užsimiršau tykiame meilės sode.

Bet Nino neatrodė panaši į dykumų plėšiko auką. Ji žvelgė ramiai, užtikrintai ir atvirai. Kai grįžome prie Pechačpūro šaltinio, jos ašarų, juoko ir aistringo susijaudinimo nebuvo likę nė pėdsako.

Niekas nepastebėjo, kad buvome dingę. Atsisėdęs prie ugnies staiga pajutau, kaip dega lūpos. Prisipyliau taurę Pechačpūro vandens ir greitai išgėriau. Statydamas taurę sutikau draugišką, rūpestingą ir globėjišką Meliko Nacharariano žvilgsnį.

SEPTINTAS SKYRIUS

Gulėjau mažo namuko terasoje ant kušetės ir svajojau apie meilę. Ji buvo ne tokia kaip kitų. Nuo pat pradžių visiškai kitokia. Nino sutikau ne prie šaltinio, atėjusią pasisemti vandens, o Nikolajaus gatve einančią į mokyklą. Todėl mano meilė ir skiriasi nuo mano tėvo, senelio ar dėdės meilės. Rytiečių meilė prasideda prie šaltinio, prie mažo, tykiai čiurlenančio kaimo šaltinio, arba prie didžiulio triukšmingo miesto fontano. Kas vakarą merginos, nešančios ant pečių aukštus molio ąsočius, eina prie šaltinio, ten sėdi vaikinai, nekreipdami dėmesio į merginas, einančias pro šalį. Jie šnekučiuojasi apie karus ir plėšikus. Mergaitės iš lėto prileidžia vandens į ąsočius ir iš lėto eina atgal. Ąsočiai sunkūs. Jie iki pat viršaus sklidini vandens. Kad nesukluptų, merginos atmeta šydus ir kukliai nuleidžia akis.

Kas vakarą merginos eina prie šaltinio. Kas vakarą vaikinai susėda aikštės pakrašty, ir taip Rytuose prasideda meilė.

Atsitiktinai, visiškai atsitiktinai mergina pakelia akis ir meta žvilgsnį vaikinų pusėn. Vaikinai to nė nepastebi. Tik kai mergina eina atgal, vienas iš jų atsisuka ir dirsteli į dangų. Kartais jųdviejų žvilgsniai susitinka. O kartais ir nesusitinka; tada kitą dieną to vaikino vietoje įsitaiso kitas. Jeigu prie šaltinio žvilgsniai susitinka kelis kartus, visiems aišku, kad užsimezgė meilė.

Visa kita vyksta savaime. Įsimylėjėlis vaikštinėja po miesto apylinkes dainuodamas liūdnas dainas, jo giminaičiai derasi su merginos tėvais dėl kraičio, o išminčiai stengiasi suskaičiuoti, kiek naujų karių paleis į pasaulį ši jauna pora. Viskas paprasta, viskas iš anksto nutarta ir suderinta.

O kaip viskas man? Kur manasis šaltinis? Kur šydas, pridengiantis Nino veidą? Keista. Šydu pridengto moters veido nesimato, ir vis dėlto ją gerai pažįsti: žinai įpročius, mintis, norus. Šydas dengia akis, nosį, lūpas. Bet ne sielą. Rytiečių moterų siela neslepia jokių mįslių. Visai kitaip su moterimis be šydų. Matai jų akis, nosį, lūpas, kartais net ir dar daugiau. O to, kas slypi tose akyse, niekada neatspėsi, net jeigu esi įsitikinęs, kad puikiai žinai.

Aš myliu Nino, ir vis dėlto ji mane glumina. Jai patinka, kai svetimi vyrai dairosi į ją gatvėje. Rytietė tuo pasipiktintų. Nino bučiuoja mane. Leidžia glostyti jai krūtinę ir šlaunis. O mes juk net nesusižadėję. Ji skaito knygas, kuriose rašoma apie meilę, o paskui žvelgia svajingu ir ilgesingu žvilgsniu. Kai paklausiu, apie ką užsigalvojo, ji nustebusi papurto galvą, nes tikriausiai ir pati nežino. O aš nieko, be jos, netrokštu. Kai Nino su manimi, man apskritai nieko daugiau nereikia. Man regis, jos būdas toks dėl to, kad ji pernelyg dažnai lankydavosi Rusijoje. Tėvas pasiimdavo ją į Peterburgą, o rusų moterys, kaip žinoma, visos pamišusios. Jų akys ilgesingos, jos dažnai apgaudinėja savo vyrus ir vis tiek retai kada susilaukia daugiau nei dviejų vaikų. Tai Dievas jas baudžia! Bet aš vis tiek myliu Nino. Jos akis, jos balsą, jos juoką, kaip ji kalba ir mąsto. Vesiu ją, ir ji taps gera žmona kaip visos gruzinės, tokios linksmos, patrakusios ir užsisvajojusios. Inša Alach3.

Apsiverčiau ant kito šono. Galvojimas vargino. Daug maloniau užmerkti akis ir svajoti apie ateitį, tai yra apie Nino, mat ateitis — tai mūsų santuoka. Tą dieną, kai Nino taps mano žmona, mūsų vestuvių dieną, prasidės mūsų ateitis.

Ta diena bus jaudinanti. Tą dieną man nebus leista matyti Nino. Sako, nėra blogesnio lėmimo vestuvių nakčiai, jei vestuvių dieną jaunieji pasižiūri vienas kitam į akis. Apsiginklavę raiti mano draugai paims Nino iš namų. Ji bus su tankiu šydu. Vien tą dieną jai reikės apsivilkti rytietės drabužius. Mula klausinės, o mano draugai stovės keturiuose salės kampuose šnabždėdami užkeikimus nuo impotencijos. To reikalauja paprotys. Juk kiekvienas žmogus turi priešų, kurie jo vestuvių dieną ištraukia durklą iš makšties, pasisuka veidu į vakarus ir šnabžda: Anisani, banisani, mamaverli, kaniani, — jis to negali, jis to negali...

Dėkui Dievui, aš turiu gerų draugų, o Iljasas Bekas atmintinai moka visus geruosius užkeikimus.

Vos susituokę mes išsiskirsime. Nino eis pas drauges, o aš pas savo draugus. Kiekvienas atskirai atsisveikinsime su jaunyste.

O paskui? Taip, kas bus paskui?

Atmerkiu akis, pamatau medinę terasą, medžius sode ir vėl užsimerkiu, kad geriau įsivaizduočiau, kas bus paskui. Juk vestuvių diena yra svarbiausia, apskritai — vienintelė svarbi diena gyvenime, be to, labai sunki diena.

Vestuvių dieną nelengva patekti į nuotakos miegamąjį. Prie kiekvienų ilgo koridoriaus durų stovi apsimuturiavę žmonės ir tik gavę monetą pasitraukia į šalį. Nuotakos kambaryje geranoriai draugai paslepia gaidį, katę arba dar ką nors netikėta. Būtina gerai apsidairyti. Mat kartais lovoje krizendama guli kokia nors senė, ji irgi pareikalauja pinigų ir tik gavusi užleidžia vestuvinį guolį...

Ir štai pagaliau lieku vienas. Durys atsidaro, ateina Nino. Tada prasideda sunkioji vestuvių dalis. Nino šypsosi, su lūkesčių žiūrėdama į mane. Jos liemuo įspraustas į tymo korsetą, suraišiotą virvelėmis, o priekyje jos visos sumazgytos. Tie mazgai sunarplioti kuo įmantriausiai, čia ir glūdi visa prasmė. Aš pats turiu juos atnarplioti. Nino neturi teisės man padėti. O gal padės? Juk tie mazgai baisiai sudėtingi, o paprasčiausiai perpjauti peiliu — didelė gėda. Vyras turi parodyti savitvardą, juk rytą atėję draugai panorės pamatyti atrištus mazgus. Vargas tam nelaimingajam, kuris negalės jų parodyti: visas miestas tokį užjuoks.

Vestuvių naktį namai primena skruzdėlyną. Draugai, draugų giminaičiai ir draugų giminaičių draugai stoviniuoja koridoriuose, ant stogo ir net gatvėje. Jie laukia ir ima nekantrauti, jei tenka laukti per ilgai. Jie beldžia į duris, miauksi ir loja, kol galiausiai pasigirsta ilgai lauktas revolverio šūvis. Tuoj pat su džiaugsmu visi draugai pradeda poškinti į orą, išbėga laukan ir sustoja it garbės sargybiniai, neišleisiantys mūsų su Nino iš namų anksčiau nei patys panorės.

Taip, tai bus išties nuostabios vestuvės pagal gerus senus papročius, kaip moko tėvai.

Regis, būsiu užmigęs ant kanapos. Mat kai atsimerkiau, pamačiau šalia klūpantį ir nagus besivalantį savąjį goči. Net negirdėjau, kaip jis atėjo.

— Kas naujo, brolyti? — paklausiau tingiai žiovaudamas.

— Nieko ypatingo, ponaiti, — atsakė jis nuobodžiaujančiu balsu, — susiginčijo kaimynų moterys, pasibaidė asilas, dabar tūno įsibridęs į upelį. Patylėjęs goči įkišo durklą į makštį ir gana abejingai pridūrė: — Caras teikėsi paskelbti karą įvairiems Europos monarchams.

— Ką? Kokį karą?

Pašokau ant kojų ir sutrikęs įsistebeilijau į jį.

— Patį paprasčiausią karą.

— Ką tu čia kalbi? Kam jis paskelbė karą?

— Įvairiems Europos monarchams. Neįsidėmėjau visų vardų. Pernelyg daug. Bet Mustafa užsirašė.

— Tučtuojau jį pakviesk!

Goči papurtė galvą matydamas tiek daug nederamo smalsumo, nėrė pro duris ir netrukus atėjo lydimas namų šeimininko.

Mustafa šypsojosi jausdamas pranašumą ir didžiuodamasis savo išmanymu. Žinoma, caras paskelbė karą. Visas miestas tą jau žino. Tik aš miegu ant balkono. Tiesa, niekas gerai nežino, kodėl caras paskelbė karą. Caras labai išmintingas ir taip išmintingai nusprendė.

— Bet kam jis tą karą paskelbė? — sušukau įpykęs.

Mustafa kyštelėjo ranką kišenėn ir ištraukė prikeverzotą popieriaus skiautę. Atsikosėjęs iškilmingai pradėjo skaityti, tiesa, su dideliu vargu:

— Vokietijos imperatoriui ir Austrijos imperatoriui, Bavarijos karaliui, Prūsijos karaliui, Saksonijos karaliui, Viurtembergo karaliui, Vengrijos karaliui ir dar daugybei kitų kunigaikščių.

— Kaip ir sakiau, ponuli, to neįmanoma įsidėmėti, — kukliai įsiterpė goči.

Lankstydamas popieriaus lapelį Mustafa dėstė toliau:

— Tuo tarpu jo didenybė Didžiosios Osmanų imperijos sultonas ir kalifas Mechmedas Rašidas, taip pat ir jo didenybė Irano šachinšachas Sultanas Achmedas Šachas pareiškė neketinantys dalyvauti tame kare. Vadinasi, tai yra netikėlių karas ir mums nelabai rūpi. Mechmedo Ali mečetės mula mano, kad laimės vokiečiai...

Mustafa nebaigė sakinio. Iš miesto staiga pasigirdo viską užgožiantis septyniolikos bažnyčių varpų gaudesys. Išbėgau į lauką. Virš miesto buvo grėsmingai pakibęs įkaitęs rugpjūčio dangus. Mėlyni kalnai žvelgė iš tolumos kaip abejingi liudytojai. Varpai aidėjo atsimušę nuo pilkų uolų. Gatvėse buvo pilna žmonių. Susijaudinusiais, užkaitusiais veidais jie dairėsi aukštyn į bažnyčių bokštus. Ore sukosi dulkės. Žmonės kalbėjo kimiais balsais. Bažnyčių sienos nebyliai dairėsi amžinybės akimis. Jų bokštai kyšojo viršum mūsų kaip neišsakyti grasinimai.

Varpų gaudesys nutilo. Storas mula, vilkintis margaspalviais drabužiais, užkopė į gretimos mečetės minaretą. Pridėjęs prie burnos rankas iškilmingai ir liūdnai sušuko:

— Kelkitės ir eikite melstis, kelkitės ir eikite melstis, melstis geriau nei miegoti.

Nubėgau į arklidę. Goči balnojo žirgą. Šokau ant jo ir nurūkau per gatves, nekreipdamas dėmesio į išsigandusių žmonių žvilgsnius. Džiugiai susijaudinęs arklys buvo pastatęs ausis. Išjojau iš miesto, priešais vinguriavo platus serpantinas. Šuoliais pralėkiau Karabacho aristokratų namus, ir tie paprasti, bet kilmingi valstiečiai mojo man pavymui.

— Ar jau veržiesi į kovą, Ali Chanai?

Dirstelėjau žemyn į slėnį. Sodo viduryje buvo matyti namelis plokščiu stogu. Išvydęs tą namą pamiršau visas jojimo taisykles ir stačiu šlaitu leidausi šuoliais. Namas artėjo, už jo pasislėpė kalnai, dangus, miestas, caras ir visas pasaulis. Įjojau į sodą. Iš namo išėjo tarnas akmeniniu veidu. Jis žvelgė į mane nieko nematančiomis akimis.

— Kunigaikščio šeima prieš tris valandas išvyko iš miesto.

Mano ranka mechaniškai sugniaužė durklo rankeną. Tarnas žengtelėjo atatupstas.

— Kunigaikštytė Nino paliko laišką jo šviesybei Ali Chanui Širvanšyrui.

Jis įkišo ranką į vidinę švarko kišenę. Nušokęs nuo žirgo atsisėdau ant terasos laiptelių. Laiško vokas buvo minkštas, baltas ir kvepiantis, nekantriai jį praplėšiau. Ji rašė didelėmis vaikiškomis raidėmis: „Brangus Ali Chanai! Staiga prasidėjo karas, ir mes turime grįžti į Baku. Nespėjau tau pranešti. Nepyk. Verkiu ir myliu tave. Vasara greitai baigėsi. Grįžk ir tu greičiau. Lauksiu tavęs ilgėdamasi. Važiuodama galvosiu tik apie tave. Tėvas mano, kad karas netrukus pergalingai baigsis. Toje painiavoje aš nieko nesuprantu. Būk geras, nueik Šušoje į turgų ir nupirk man kilimą. Pati nespėjau. Jo ornamentas turi būti žirgo galva. Bučiuoju tave. Baku bus dar siaubingai karšta. Tavo Nino“.

Sulanksčiau laišką. Viskas, tiesą sakant, buvo gerai. Tik aš, Ali Chanas Širvanšyras, kaip kvailas berniokas strimgalviais šokau į balną ir nujojau į slėnį, užuot kaip dera nuėjęs pas miesto galvą, pasveikinęs su karo pradžia ar bent jau kurioje nors Šušos mečetėje meldęs Dievo malonės caro kariuomenei. Sėdėjau ant terasos laiptų ir stebeilijau priešais. Buvau tikras kvailys. Kas kita beliko Nino, kaip tik klusniai važiuoti su tėvu ir motina namo, o mane paraginti kuo greičiau vykti iš paskos? Aišku, kai šalyje paskelbiamas karas, mylimoji pirmiausia turi važiuoti pas savo mylimąjį, o ne rašyti iškvėpintus laiškus. Bet karas kilo ne mūsų šalyje, karas vyko Rusijoje ir man su Nino mažai rūpėjo. Vis dėlto tūžau ant senojo Kipianio, kad jam taip skubiai prireikė išvykti namo, ant Šv. Tamaros licėjaus, kuriame mergaitės neišmokomos deramo elgesio, o visų labiausiai — ant Nino, kuri paprasčiausiai ima ir išvažiuoja, kai aš pamiršęs pareigą ir išdidumą lekiu pas ją. Dar kelis sykius perskaičiau laišką. Staiga ištraukiau durklą, pakėliau ranką, durklas blykstelėjo ir dusliai barkštelėję ašmenys susmigo į medžio kamieną.

Atėjęs tarnas ištraukė durklą iš medžio, apžiūrėjo nutaisęs išmanančio žmogaus miną ir grąžino man.

— Tikras Kubanės plienas, ir jūsų ranka tvirta, — tarė baimingai.

Sėdau ant žirgo. Lėtai nujojau namo. Tolumoje stiebėsi miesto bokštai. Daugiau nepykau. Pyktis susmigo į medį ir ten pasiliko. Nino pasielgė teisingai. Ji buvo gera duktė ir taps gera žmona. Susigėdau, jojau nuleidęs galvą. Kelias buvo dulkėtas. Raudona saulė leidosi vakaruose.

Krūptelėjau išgirdęs žirgo žvengimą. Pakėliau galvą ir sustingau. Akimirką pamiršau ir Nino, ir visą pasaulį. Priešais mane stovėjo žirgas: siaura, maža galva, išdidžios akys, lieknas liemuo ir balerinos kojos. Bėras jo plaukas tviskėjo auksu besileidžiančios saulės spinduliuose. Balne sėdėjo senis su nukarusia barzda ir kreiva nosimi — kunigaikštis Melikovas, kaimyninio dvaro šeimininkas. Sustojau ir netikėdamas savo akimis, susižavėjęs žiūrėjau į žirgą. Bemat prisiminiau žmonių pasakojimus, girdėtus vos atvykus į Šušą, apie tą garsiąją žirgų veislę: „Jis kaštonų spalvos su aukso atspalviu, visame Karabache jų tėra dvylika. Jie saugomi kaip sultono haremo moterys“. Ir štai — tas auksaplaukis stebuklas stovėjo priešais mane.

— Kur jojate, kunigaikšti?

— Į karą, mano sūnau.

— Koks gražus jūsų žirgas, kunigaikšti!

— Taip, matau, kad tu nustebęs. Nedaug kas turi tikrą auksaplaukį. — Kunigaikščio akys sudrėko nuo ašarų. — Jo širdis sveria lygiai šešis svarus. Kai šį žirgą perlieji vandeniu, jis tviska kaip aukso žiedas. Jis dar niekada nematė saulės. Kai išvedžiau šiandien laukan ir saulės spinduliai įspindo jam į akis, jos sutvisko kaip iš po žemių ištryškęs šaltinis. Taip turėjo spindėti akys žmogaus, pirmąsyk įskėlusio ugnį. Jis kilęs iš Sary Beko žirgo. Dar niekam jo nerodžiau. Kunigaikštis Melikovas sėda ant žirgo tik tada, kai caras pašaukia į karą.

Išdidžiai atsisveikinęs jis nujojo toliau. Jo kardas tyliai skimbčiojo. Šalyje iš tiesų prasidėjo karas.

Kai parvykau namo, jau buvo sutemę. Žinia apie karą sukėlė mieste sąmyšį. Vietiniai aristokratai girti šlitinėjo gatvėmis ir triukšmaudami šaudė į orą.

— Liesis kraujas, — šūkavo jie, — liesis kraujas. O Karabache, mes išgarsinsim tavo vardą!

Namie manęs laukė telegrama: „Tučtuojau grįžk namo. Tėvas“.

— Krauk daiktus, — tariau goči, — ryt keliausime namo.

Išėjau į miestą pažiūrėti sambrūzdžio. Kažkas kėlė man nerimą, bet nesupratau kas. Pakėliau galvą ir susimąstęs ilgai žiūrėjau į žvaigždes.

AŠTUNTAS SKYRIUS

— Pasakyk man, Ali Chanai, kas mūsų sąjungininkai.

Važiavome iš Šušos stačiais serpantinais žemyn. Mano goči, paprastas kaimo berniokas, be paliovos klausinėjo apie karą ir politiką. Mūsų šalies vidutiniokus domina tik trys dalykai: religija, politika ir prekyba. Karas apima visas tas sritis. Apie karą galima šnekėtis kiek nori ir kur nori: kelionėje, namie, arbatinėje, — ir vis tiek tos temos neišsemsi.

— Mūsų sąjungininkai, goči, tai Japonijos imperatorius, Indijos karalius, Anglijos karalius, Serbijos karalius, Belgijos karalius ir Prancūzijos respublikos prezidentas.

Goči nepatenkintas sučiaupė lūpas.

— Bet juk Prancūzijos prezidentas — civilis, kaip jis eis į mūšio lauką ir vadovaus kovai?

— Nežinau, galbūt jis pasiųs kurį nors iš savo generolų.

— Kare reikia dalyvauti pačiam, o ne kitus siųsti. Kitaip nieko gero iš to nebus. — Susirūpinęs jis žiūrėjo į mūsų vežiko nugarą, o paskui žinovo balsu tarė: — Juk caras nedidelio ūgio ir toks liesas. O karalius Gijomas — plačiapetis ir stiprus. Jau pačiame pirmajame mūšyje jis įveiks carą.

Tas paprastas žmogelis buvo įsitikinęs, kad kariaujantys monarchai raiti išjoja vienas priešais kitą ir pradeda mūšį. Įrodinėti, kad viskas vyksta kitaip, buvo beprasmiška.

— Kai Gijomas nugalės carą, į mūšį turės stoti caraitis. O jis jaunas ir ligotas. Užtat Gijomas turi šešis sveikus ir stiprius sūnus.

Stengiausi kaip nors įveikti jo pesimizmą.

— Gijomas gali kautis tik dešine ranka, jo kairė paralyžiuota.

— Na ir kas, kaire jis tik laikys pavadį. Visi kaunasi dešine. — Susimąstęs jis suraukė kaktą ir staiga paklausė: — Ar tiesa, kad imperatoriui Pranciškui Juozapui šimtas metų?

— Tiksliai nežinau, bet jis jau labai senas.

— Tai siaubinga, — sumurmėjo goči, — toks senukas turi ropštis ant žirgo ir traukti kardą.

— Jam nereikės to daryti.

— Žinoma, reikės. Tarp jo ir Serbijos karaliaus — kraujo kerštas. Jie kraujo priešai, ir imperatorius privalo atkeršyti už sosto įpėdinio nužudymą. Jeigu jis būtų mūsų kaimo valstietis, gal susitartų dėl žalos atlyginimo. Gautų kokį šimtą karvių ir namą. Bet imperatorius negali atleisti už pralietą kraują. Tada visi pradės taip daryti, nebeliks kraujo keršto ir valstybė pražus.

Goči kalbėjo tiesą. Kraujo kerštas — valstybės tvarkos ir naudingų papročių išsaugojimo laidas, kad ir kaip tam prieštarautų europiečiai. Žinoma, pagirtina, kai seni išmintingi žmonės prašo, primygtinai prašo už pralietą kraują atlyginti didžiule išpirka. Tačiau negalima sunaikinti kraujo keršto tradicijos. Kuo tai pasibaigtų? Žmoniją sudaro šeimos, o ne tautos. Tarp šeimų vyrauja Dievo valia palaikoma ir vyriška giminės pratęsimo galia besiremianti pusiausvyra. Jeigu toji pusiausvyra sugriaunama smurtu, tai yra jeigu kas nors nužudomas, tada ta šeima, kuri veikė prieš Dievo valią, irgi turi netekti kurio nors šeimos nario. Taip palaikoma pusiausvyra. Žinoma, įvykdyti kraujo kerštą nelengva, kartais kulka pralekia pro šalį arba žūsta daugiau žmonių, nei reikia. Bet pats principas geras ir aiškus.

Mano goči tai kuo geriausiai suprato ir patenkintas linktelėjo: taip, šimtametis imperatorius, sėdęs ant žirgo dėl kraujo keršto, — protingas ir teisingas žmogus.

— Ali Chanai, jeigu imperatorius ir Serbijos karalius nori suvesti tarpusavio sąskaitas, kuo čia dėti kiti karaliai?

Tai buvo sunkus klausimas, aš nežinojau atsakymo.

— Matai, — mėginau aiškinti, — mūsų caras ir Serbijos karalius tiki tą patį Dievą, todėl caras ir padeda Serbijos karaliui. O karalius Gijomas ir kiti priešiški monarchai, man regis, yra Pranciškaus Juozapo giminaičiai. Anglijos karalius — caro giminaitis. Štai kaip viskas susipynę.

Tokiu mano atsakymu goči nebuvo patenkintas. Juk Japonijos imperatorius tikrai tiki kitą Dievą nei caras, o tasai civilis, kuris valdo Prancūziją, jokiu būdu nėra susigiminiavęs nė su vienu iš monarchų. Be to, goči supratimu, Prancūzijoje apskritai Dievo netikima. Todėl ta šalis ir vadinama respublika.

Visa tai ir man buvo ganėtinai neaišku. Atsakinėjau jam išsisukinėdamas ir netrukus pats perėjau į puolimą — paklausiau, ar mano narsuolis goči ketina eiti į karą.

Jis užsigalvojęs pažiūrėjo į savo ginklus.

— Taip, — atsakė, — žinoma, eisiu.

— O ar žinai, kad tai nebūtina? Mes, musulmonai, atleisti nuo karo prievolės.

— Taip, bet aš vis tiek noriu eiti į karą, — staiga tas naivus berniokas pasidarė labai kalbus. — Karas — nuostabus dalykas. Išeisiu į platųjį pasaulį, išgirsiu švilpiant Vakarų vėją, pamatysiu ašaras priešo akyse. Gausiu žirgą ir ginklą ir šuoliuosiu su draugais per nukariautus kaimus. O grįždamas atsivešiu daug pinigų ir visi sveikins mane už narsą. Jeigu žūsiu, tai bus tikro vyro mirtis. Visi minės mane geru žodžiu ir gerbs mano sūnų ar tėvą. Taip, karas — nuostabus dalykas, ir visai nesvarbu, su kuo kariauti. Bent kartą gyvenime vyras turi išeiti į karą.

Jis kalbėjo ilgai ir su užsidegimu. Dėstė, kaip puls priešą, vaizduotėje jau regėjo karo grobį, jo akys spindėjo kovos įkarščiu, o įrudęs veidas priminė senųjų didvyrių veidus iš dieviškosios knygos „Šachnamė“.

Pavydėjau jam, kad jis, paprastas žmogus, gerai žino, ką turi daryti, o aš susimąstęs neryžtingai žvalgausi į tolius. Per ilgai lankiau imperatoriškąją gimnaziją. Persiėmiau neryžtingumu, būdingu rusams.

Atvykome į stotį. Moterys, vaikai, seniai, gruzinų valstiečiai, Zakatalo klajokliai. Negalėjai suprasti, kur ir kodėl jie ketina važiuoti. Atrodė, kad ir patys nežino. Kaip nebylūs žemės luistai jie kiūtojo lauke, paskui šturmuodavo atvykusius traukinius visai nežiūrėdami, kur šie važiuoja. Prie laukiamosios salės durų kūkčiodamas sėdėjo senis sudraskytais kailiniais ir pūlingomis akimis. Jis buvo kilęs iš Lenkoranės prie Irano sienos ir jam atrodė, kad jo namas sugriautas, o vaikai žuvę. Pasakiau jam, kad Iranas su mumis nekariauja. Jis pažiūrėjo į mane su nepasitikėjimu.

— Ne, pone, Irano kardai pernelyg ilgai rūdijo makštyse. Dabar kariai juos vėl galanda. Mus užplūs pabėgėliai, šacho kariauna sugriaus mūsų namus, nes mes gyvename netikėlių imperijoje. Irano liūtas nusiaubs mūsų kraštą. Mūsų dukteris išsives į vergiją, mūsų sūnus išniekins.

Jis aimanavo ilgai ir beprasmiškai. Mano goči ėmė brautis per minią skindamas man kelią. Vargais negalais pasiekėme peroną. Bukanosis garvežys buvo panašus į prieštvaninę pabaisą. Tos juodos mašinos skersai išilgai išraižė geltoną mūsų dykumą. Įlipę į vagoną uždarėme kupė duris. Davę konduktoriui arbatpinigių užsitikrinome ramybę. Sukryžiavęs kojas goči atsisėdo ant kušetės, apmuštos raudonu pliušu su auksu siuvinėtomis raidėmis ZŽD — Užkaukazės geležinkelio, rusų kolonijinės politikos pasididžiavimo, inicialais. Traukinys pajudėjo.

Langas buvo uždarytas. Už jo pro šalį slinko dykuma, paskendusi geltonoje mieguistoje ramybėje. Smėlio jūroje tik kur ne kur kyšojo nedidukės plikos kalvos. Atidaręs langą apsidairiau. Nuo tolimų, nematomų jūrų per karšto smėlio kalvas pūtė vėsus vėjas. Raudoniu spindėjo sudūlėjusios uolos. Per akmenis ritosi tviskančios smėlio smiltys. Pavienės žolės rangėsi it gyvatės. Per smėlynus traukė karavanas. Šimtas ar daugiau kupranugarių, vienkuprių, dvikuprių, mažų ir didelių, išsigandę žvalgėsi į traukinį. Kupranugariams po kaklu buvo parišti varpeliai. Jie ritmingai skimbčiojo, ir kupranugariai žingsniavo pagal jų skambesį kinkuodami galvas. Karavanas kaip vienas kūnas tolygiai judėjo į klajoklių simfonijos apie klajojančią Azijos sielą taktą... Jei kuris kupranugaris suklumpa ar išsimuša iš ritmo, varpelis nebepataiko į taktą. Kupranugaris išgirsta, kad varpelis skamba ne taip, ir sunerimsta. Geidulinga dykuma pagimdė šį keistą gyvūną, žvėries ir paukščio hibridą, žavų, patrauklų ir kartu atstumiantį. Jame regi visą dykumą: jos platybes, jos vargus, jos kvėpavimą ir miegą.

Minkštas smėlis, pilkas ir monotoniškas, priminė amžinybės veidą. Apsnūdusi Azijos siela keliavo per amžinybę. Traukinys su trim auksu siuvinėtom raidėm dardėjo ne į tą pusę. Mano vieta buvo ten, tarp kupranugarių, juos vedančių žmonių, smėlynuose. Kodėl nepatraukiau avarinio stabdžio? Atgal! Atgal! Nenoriu niekur važiuoti! Monotoniškame amžinojo karavano varpelių skambėjime girdžiu kito pasaulio garsus.

Man nerūpi pasaulis už šių kalnų. Nei jo karai, nei miestai, nei carai, nei rūpesčiai, nei džiaugsmai, nei švara, nei purvas. Mes švarūs kitaip ir kitaip nuodėmingi, gyvename kitokiu ritmu, ir mūsų veidai kitokie. Tegul rieda sau tas traukinys į Vakarus. Aš liksiu čia.

Iškišau galvą pro langą. Karavanas liko tolumoje, aš žvelgiau į jį iš tolo. Apėmė neišpasakyta ramybė. Priešai nesikėsino į mano šalį. Užkaukazės dykroms niekas nekėlė grėsmės. Tegul mano goči eina į karą. Jis teisus, jis nesikaus nei už carą, nei už Vakarus. Jį apėmusi nuotykių karštinė, jis nori lieti kraują ir matyti verkiantį priešą. Kaip ir kiekvienas azijietis. Ir aš noriu į karą, visa savo esybe trokštu kruvino mūšio oro, vakarais matyti laužų dūmus virš didžiulio mūšio lauko. Karas — puikus žodis, vyriškas ir stiprus kaip ieties dūris. Ir vis dėlto — aš jau gimiau senas, su šimtmečių senumo smegenimis. Šitas karas — ne mano reikalas. Ten aš negaliu laimėti. Turiu likti čia ir laukti dienos, kai priešas įžengs į mūsų žemę, mūsų miestą. Į šį karą tegu eina tie, kurie vaikosi šlovės. Bet mūsų šalyje turi likti pakankamai vyrų, galinčių atremti priešą vėliau. Mat širdies gilumoje jaučiu: kad ir kas nugalėtų šiame kare, esama pavojaus, tokio pavojaus, kuris didesnis už bet kokius caro rengiamus karo žygius. Nematoma jėga sugriebs karavano vadžias ir nuves jį naujais keliais į naujas ganyklas. Tai bus vakarietiški keliai, tie, kuriais nenoriu eiti. Todėl lieku namie. Tik tada, kai toji nematoma jėga puls mano pasaulį, aš išsitrauksiu kardą.

Atsilošiau į pagalves. Gerai, kad viską apmąsčiau. Galbūt žmonės kalbės, kad lieku namie, nes nenoriu skirtis su juodomis Nino akimis. Galbūt. Gal jie ir teisūs. Juk tos juodos akys man kaip gimtinės žemė, taip gimtinės žemė šaukia savo sūnų, kurį svetimšaliai nori nuvesti klaidžiais takais. Aš liksiu, kad apsaugočiau juodąsias gimtinės akis nuo tos nematomos jėgos.

Pažvelgiau į goči. Jis miegojo karingai knarkdamas.

DEVINTAS SKYRIUS

Miestas vangus ir tingus plytėjo rugpjūčio saulės kaitroje. Senas raukšlėtas jo veidas buvo nepakitęs. Daug rusų dingo iš miesto. Patraukė į mūšio laukus kautis už carą ir tėvynę. Policininkai vaikštinėjo po butus ieškodami vokiečių ir austrų. Naftos kaina pakilo, tad tiek šiapus, tiek anapus didžiosios sienos žmonės buvo labai patenkinti. Pranešimus apie karą skaitė tik nuolatiniai arbatinių lankytojai. Karas buvo kažkur toli, kitoje planetoje. Užkariautų ar priešams atiduotų miestų vardai buvo negirdėti, svetimi. Iš pirmųjų laikraščių puslapių maloniai žvelgė tikrų dėl pergalės generolų portretai. Neišvažiavau Maskvon į institutą. Nenorėjau per karą palikti gimtinės. Studijos niekur nepabėgs. Nemažai žmonių dėl to į mane šnairavo; šnairavo ir todėl, kad nėjau kariauti. Tačiau nuo savų namų stogo dairydamasis žemyn į margą miesto sumaištį supratau, kad joks caro kreipimasis niekada neatplėš manęs nuo gimtinės žemės, nuo gimtojo miesto sienos.

Tėvas nustebęs ir susirūpinęs klausinėjo:

— Ar tu tikrai neisi į karą? Tu, Ali Chanas Širvanšyras?

— Ne, tėve, aš nenoriu.

— Dauguma mūsų protėvių krito mūšio lauke. Tai natūrali mirtis mūsų giminės vyrui.

— Žinau, tėve. Aš irgi žūsiu mūšio lauke, bet ne dabar ir ne taip toli.

— Geriau garbingai mirti negu negarbingai gyventi.

— Aš negyvenu negarbingai. Šiame kare neturiu jokių įsipareigojimų.

Tėvas pažvelgė į mane nepatikliai. Nejaugi jo sūnus bailys?

Jau šimtąjį kartą jis pasakojo man mūsų šeimos istoriją: dar Nadyro Šacho laikais penki Širvanšyrai kovėsi už Sidabrinio liūto imperiją4. Keturi krito žygyje į Indiją. Vienas vienintelis grįžo iš Delio su gausiu grobiu. Jis nusipirko dvarų, pasistatė ne vienerius rūmus ir dar ilgai gyveno po rūstaus valdovo mirties. Bet Šachrūcho ir Huseino Chano kare tas mūsų protėvis perėjo į klastingojo kadžarų vado Aga Muhamedo pusę. Su aštuoniais sūnumis jis dalyvavo Aga Muhamedo žygiuose į Zendą, Chorasaną ir Gruziją. Tik trys iš jų liko gyvi, ir kai didysis eunuchas tapo šachu, stojo tarnauti jo palydoje. Jų palapinės stovėjo Aga Muhamedo stovykloje Šušoje tą naktį, kai šis buvo nužudytas. Devynių šeimos narių krauju Širvanšyrai sumokėjo už dvarus, kuriuos Širvane, Mazandarane, Gilane ir Azerbaidžane jiems dovanojo Aga Muhamedo įpėdinis Fetali, ramus ir geras žmogus. Trys broliai tapo šachinšacho vietininkais Širvane. Paskui atėjo rusai. Ibrahimas Chanas Širvanšyras gynė Baku, ir didvyriška jo mirtis prie Giandžos padidino Širvanšyrų giminės šlovę. Tik sudarius Turkmenčajaus taikos sutartį Širvanšyrų dvarai, vėliavos ir mūšio laukai buvo padalyti į dvi dalis. Tie Širvanšyrai, kurie liko Irane, valdant šachams Muhamedui ir Nasredinui dalyvavo karo žygiuose prieš turkmėnus ir afganus, o Rusijoje atsidūrę Širvanšyrai kovėsi už carą Krymo kare su turkais, dalyvavo Rusijos-Japonijos kare ir žuvo kautynėse. Už tai gavome dvarų ir ordinų, o mūsų sūnūs išlaiko brandos egzaminus net jei nesugeba atskirti gerundijaus nuo gerundyvo.

— Mūsų šalis ir vėl kariauja, — baigė tėvas, — o tu, Ali Chanai, sėdi kaip bailys ant kilimo dangstydamasis palankiu caro įsakymu. Ar žodžiai padės, jei šeimos istorija nejaugusi tau į kraują? Apie protėvių didvyriškumą turėjai perskaityti ne negyvuose, pageltusiuose ir apdulkėjusiuose knygos puslapiuose, o savo širdyje.

Nusiminęs tėvas nutilo. Jis smerkė mane, nes nesuprato. Nejaugi jo sūnus bailys? Šalyje vyko karas, o jo sūnus nesiveržė į mūšį, netroško priešo kraujo, nenorėjo matyti ašarų. Jo sūnus buvo nevykėlis!

Sėdėjau ant kilimo, atsirėmęs į minkštas pagalves. Valiūkiškai jam tariau:

— Tu pažadėjai išpildyti tris mano norus. Vieną jau įvykdei — vasarą praleidau Karabache. Dabar išsakau antrą: kardą išsitrauksiu kada panorėsiu. Man atrodo, tai niekada ne vėlu. Taikos metas grįš negreitai. Mūsų šaliai mano kardo dar prireiks.

— Gerai, — sutiko tėvas.

Paskui nutilo ir nebekalbėjo apie karą, tik įdėmiai žiūrėjo į mane iš tolo. Gal jo sūnus vis dėlto ne toks jau nevykėlis?

Nuėjau pasikalbėti su mula į Tezepyro mečetę. Mula iš karto mane suprato, apsivilko iškilmingą apdarą ir skleisdamas ambros kvapą atvyko į mūsų namus. Jiedu su tėvu užsidarė kambaryje. Mula tvirtino, kad pagal Koraną musulmonams šiame kare dalyvauti nėra privaloma. Savo žodžius pagrindė daugybe Pranašo žodžių. Nuo to laiko buvau paliktas ramybėje.

Bet tik namie. Mūsų jaunimą apėmė karo įkarštis, ir ne kiekvienas buvo toks nuovokus, kad laikytųsi nuošaly. Kartais aplankydavau savo draugus. Štai ir šiandien praėjau pro Cicianašvilio vartus, pasukau į dešinę, į Ašumo skersgatvį, perėjau Šv. Olgos gatvę ir neskubėdamas priėjau senojo Zeinalo Aga namus.

Iljasas Bekas sėdėjo prie stalo, palinkęs prie kažkokio karybos veikalo. Šalia jo suraukęs kaktą su išgąsčiu veide tūnojo Mechmedas Haidaras, kvailiausias mūsų mokyklos mokinys. Karas jį bėgai sukrėtė. Jis kuo skubiausiai paliko Žinių namus, kaip ir Iljasas Bekas puoselėdamas tik vieną troškimą — pajusti ant pečių auksinius karininko antpečius. Jiedu rengėsi laikyti egzaminą karininko laipsniui gauti. Įžengęs į kambarį išgirdau Mechmedo Haidaro murmėjimą:

— Kariuomenės ir laivyno užduotis yra ginti carą ir tėvynę nuo išorės ir vidaus priešų.

Paėmiau iš to vargšelio knygą norėdamas jį paegzaminuoti.

— Kas, gerbiamasis Mechmedai Haidarai, yra išorės priešas?

Jis suraukė kaktą ir įtemptai pamąstęs išpoškino:

— Vokiečiai ir austrai.

— Smarkiai apsirinki, gerbiamasis, — nusijuokiau ir triumfuodamas perskaičiau: — „Išorės priešas — tai bet kokie kariniai daliniai, ketinantys peržengti mūsų sieną su tikslu pradėti karą“. — Paskui atsisukau į Iljasą Beką. — Kas yra šūvis?

Iljasas Bekas išbėrė kaip žirnius:

— Šūvis — tai kulkos išmetimas iš šaunamojo ginklo vamzdžio parako dujomis.

Tas klausimų atsakymų žaidimas truko ilgai. Mes stebėjomės, kaip sunku nugalabyti priešą pagal visas taisykles ir kaip diletantiškai į šį meną ligi šiol buvo žiūrima mūsų šalyje. Paskui jiedu, Iljasas Bekas ir Mechmedas Haidaras, įsisvajojo apie būsimo karo džiaugsmus. Lemiamas vaidmuo čia teko nepažįstamoms gražuolėms, kurias sveikas ir nepaliestas jie ras užkariautų miestų griuvėsiuose. Po valandos nevaržomų svaičiojimų jie nutarė, kad kiekvienas kareivis svajoja tapti generolu, ir sužiuro į mane iš aukšto.

— Kai tapsiu karininku, — tarė Mechmedas Haidaras, — turėsi trauktis man iš kelio ir atiduoti pagarbą. Juk aš narsuolis, ginantis tave, tinginį.

— Kol tu tapsi karininku, Rusija bus seniai pralaimėjusi karą, o vokiečiai užėmę Maskvą.

Busimieji didvyriai nė kiek nepasipiktino išgirdę tokias mano pranašystes. Jiems nebuvo svarbu, kas laimės karą, lygiai kaip ir man. Tarp mūsų ir fronto plytėjo šeštadalis pasaulio. Tiek daug vokiečiai negalės užgrobti. Vietoj vieno krikščionių monarcho mūsų valdovu taps kitas krikščionių monarchas. Ir nieko daugiau. Taip, Iljasui Bekui karas buvo tik nuotykis, o Mechmedui Haidarui — puiki proga garbingai baigti mokslą gimnazijoje ir atsidėti šlovingai vyriškai profesijai. Žinoma, bet kuris iš jų būtų geras karininkas fronte. Mūsų tautai drąsių vyrų netrūksta. Bet dėl ko? Tokių klausimų nekėlė sau nei Iljasas Bekas, nei Mechmedas Haidaras, o mano perspėjimai nebūtų davę jokios naudos, kai prabudo rytietiškas kraujo troškimas.

Lydimas jųdviejų paniekos išėjau iš Zeinalo Aga namų. Armėnų kvartalo gatvelių labirintais patraukiau prie krantinės. Kaspijos jūra buvo sūri ir švininė, bangos plakėsi į granito molą. Uoste stovėjo kanonierė. Atsisėdęs ant suoliuko dairiausi į mažus vietos burlaivius, narsiai kovojančius su bangomis. Tokiu laivu galėčiau lengvai ir patogiai nuplaukti į senovinį taikingą Astaros uostą Irane — didžiulės žaliuojančios šacho šalies vartus. Ten girdėti ilgesingi poetų klasikų meilės atodūsiai, gali pasiklausyti prisiminimų apie didvyriškus Rustamo5 žygius ir kvapius Teherano rūmų rožynus. Tai nuostabi, idiliška šalis.

Kelis kartus perėjau krantine pirmyn atgal. Nebuvau pratęs lankytis Nino namuose. Tai būtų prieštaravę geram tonui. Tačiau karo akivaizdoje senasis Kipianis gal užmerktų į tai akis. Giliai įkvėpęs užbėgau penkiaaukščio namo laiptais. Trečiame aukšte kabojo žalvario lentelė su įrašu: „Kunigaikštis Kipianis“.

Tarnaitė balta prijuoste atidarė man duris ir pasisveikindama pritūpė. Padaviau jai kepurę, nors rytiečių papročiu svečias neturi nusiimti kepurės. Bet aš žinojau, kaip dera elgtis Europoje. Kunigaikščio šeima sėdėjo svetainėje ir gėrė arbatą.

Tai buvo didelis kambarys su raudonu šilku apmuštais baldais. Kampuose stovėjo palmės ir gėliapuodžiai, sienos — ne nudažytos, ne nukabinėtos kilimais, o išklijuotos apmušalais. Kunigaikščio šeima gėrė anglišką arbatą iš didelių, dailiai dekoruotų puodelių. Ant stalo gulėjo džiūvėsiai ir biskvitas. Pabučiavau džiūvėsiais, biskvitu ir levandų vandeniu kvepiančią kunigaikštienės plaštaką. Kunigaikštis paspaudė man ranką, o Nino, nuleidusi akis į arbatos puodelį, atkišo tris pirštus.

Atsisėdau. Gavau arbatos.

— Taigi, Ali Chanai, nutarėte kol kas neiti į karą? — maloniai pasiteiravo kunigaikštis.

— Taip, kunigaikšti, kol kas neketinu to daryti.

Kunigaikštienė pastatė puodelį ant stalo.

— Jumis dėta, aš įstočiau į kokį nors pagalbos komitetą. Tada bent jau vilkėtumėte uniformą.

— Galbūt, kunigaikštiene, tai gera mintis.

— Aš irgi taip padarysiu, — tarė kunigaikštis. — Nors negaliu apleisti verslo reikalų, laisvalaikį privalau aukoti tėvynei.

— Visiškai teisingai, kunigaikšti. Deja, taip maža laisvo laiko. Bijau, tėvynei iš manęs bus maža naudos.

Kunigaikštis nuoširdžiai nustebo.

— Tai ką gi taip dirbate?

— Valdau savo dvarus, kunigaikšti.

Pataikiau kaip pirštu į dangų. Tą sakinį buvau perskaitęs kažkokiame angliškame romane. Kai kilnus lordas neturi ką veikti, atsideda savo dvarams. Mano autoritetas Nino tėvų kunigaikštiškose akyse išaugo. Po dar kelių reikšmingų sakinių Nino gavo leidimą vakare eiti su manimi į operą. Vėl pabučiavau putlią kunigaikštienės ranką, nusilenkiau, netgi Peterburgo šnekta ištariau „r“ ir pažadėjau užeiti pusę aštuonių.

Nino palydėjo mane iki durų, o kai tarnaitė padavė man kepurę, skaisčiai paraudo, nuleido galvą ir žavinga laužyta azerbaidžaniečių kalba tarė:

— Aš be galo džiaugiuosi, kad lieki mieste. Tikrai labai džiaugiuosi. Bet pasakyk man, Ali Chanai, ar tu iš tikrųjų taip bijai karo? Juk vyrai turi karą mėgti. Man būtų mielos net ir tavo žaizdos.

Aš nenuraudau. Paėmęs tvirtai suspaudžiau jai ranką.

— Nieko aš nebijau. Kada nors galėsi tvarstyti man žaizdas. Bet jei nori, gali iki tol laikyti mane bailiu.

Nino žvelgė į mane nieko nesuprasdama. Grįžęs namo suplėšiau į tūkstančius skutelių chemijos vadovėlį.

Paskui išgėriau tikros iranietiškos arbatos ir užsakiau ložę operoje.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Greitai užmerk akis, užsidenk rankomis ausis ir pasinerk į prisiminimus. Ar atsimeni tą naktį Teherane?

Milžiniška mėlyna akmens menė, virš durų iškaltas šlovingas šacho Nasredino vardas. Viduryje keturkampė pakyla, o menėje sėdi, stovi arba guli solidūs vyrai, išdykę vaikai, užsisvajoję jaunuoliai — pamaldūs misterijos apie šventojo Huseino kankinystę ir mirtį žiūrovai. Salė menkai apšviesta. Ant pakylos barzdoti angelai guodžia jaunąjį Huseiną. Nuožmusis kalifas Jezidas siunčia raitelius į dykumą atnešti jam šventojo galvos. Raudas nutraukia kardų žvangesys. Šventasis Ali, Fatima ir pramotė Chava dainuoja ilgiausias rubajatų strofas. Ant sunkaus auksinio padėklo bedieviui kalifui atnešama Huseino galva. Žiūrovai virpa ir verkia. Tarp eilių vaikšto mula ir vatos gabalėliu į buteliuką renka žiūrovų ašaras. Tose ašarose — magiška galia. Kuo gilesnis žiūrovų tikėjimas, tuo stipresnį įspūdį daro vaidinimas. Lenta — tai dykuma, skrynia — deimantais išpuoštas kalifo sostas, keli basliai — Edeno sodas, o barzdotas vyras — Pranašo dukra.

O dabar atsimerk, atitrauk rankas nuo ausų ir apsidairyk.

Veriama nesuskaičiuojamų elektros lempučių šviesa. Ložėse, kurias laiko paauksuoti gipsiniai dievai, — raudonas aksomas. Žiūrovų salėje kaip žvaigždės nakties danguje blizga plikės. Moterys baltomis nugaromis ir plikomis rankomis. Žiūrovus nuo scenos skiria tamsi duobė. Toje duobėje su instrumentais rankose gūžiasi muzikantai. Susiliedami į vientisą gaudesį parteryje sklando prislopinti pokalbiai, šlama programėlės, klapsi ponių vėduoklės ir lornetai: Baku miesto operos teatre netrukus prasidės opera „Eugenijus Oneginas“.

Nino sėdi šalia. Siauras jos veidelis atsuktas į mane. Jos lūpos drėgnos, o akys sausos. Ji mažai kalba. Kai sutemsta, apkabinu ją per pečius. Ji palenkia galvą ir, regis, visa panyra į Čaikovskio muziką. Po sceną vaikšto Eugenijus Oneginas civiliu švarku, Tatjana dainuoja ariją.

Aš mėgstu operą, nes iš anksto žinau siužetą ir nereikia, kaip dramos teatre, stengtis suprasti, kas vyksta scenoje. Muzika beveik netrukdo, nebent užgroja pernelyg garsiai. Salėje tamsu, ir kai užmerkiu akis, kaimynai mano, kad mano siela skęsta simfoninės muzikos vandenyne.

Šiandien neužsimerkiu. Už švelnaus, šiek tiek į priekį palinkusio Nino profilio matau pirmąsias parterio eiles. Trečios eilės viduryje sėdi storulis avies akimis ir filosofo kakta, senas mano draugas Melikas Nachararianas, kilmingiausias Šušos armėnas. Jis linguoja galva į arijos taktą tarp kairės Nino akies ir nosies galiuko.

— Žiūrėk, antai Nachararianas, — sukuždu jai.

— Žiūrėk į sceną, barbare, — taip pat pakuždom atsako ji, bet vis dėlto dirsteli į storulį armėną.

Šis atsisukęs draugiškai linkteli.

Per pertrauką sutikau jį bufete, nuėjęs pirkti saldainių Nino. Jis atėjo į mūsų ložę ir atsisėdo — toks storulis, protingas, šiek tiek paplikęs.

— Kiek jums metų, Melikai Nachararianai? — paklausiau.

— Trisdešimt, — atsakė jis.

Nino susidomėjo pokalbiu.

— Trisdešimt? — šūktelėjo ji. — Tai tikriausiai nebeilgai matysime jus savo mieste.

— Kodėl, kunigaikštyte?

— Jūsų amžiaus vyrai jau šaukiami į kariuomenę.

Jis garsiai nusijuokė, akys išsprogo, o išvirtęs pilvas ėmė tirtėti.

— Labai gaila, kunigaikštyte, — deja, man negalima eiti į karą. Gydytojas nustatė man nepagydomą sinusų empiemą. Turėsiu likti namie.

Ligos pavadinimas skambėjo egzotiškai ir priminė pilvo skausmus. Nino išplėtė akis.

— Ar ta liga pavojinga? — paklausiau su užuojauta.

— Kaip pažiūrėsi. Su atsakingo gydytojo pagalba bet kuri liga gali tapti pavojinga.

Nino ir nustebo, ir pasipiktino.

Melikas Nachararianas buvo kilęs iš aristokratiškiausios armėnų šeimos visame Karabache. Jo tėvas buvo generolas, o jis pats stiprus it meška, trykštantis sveikata ir nevedęs. Jam išeinant iš ložės pakviečiau po operos kartu su mumis pavakarieniauti. Padėkojęs jis priėmė kvietimą.

Uždanga pakilo, ir Nino galva prigludo man prie peties. Skambant garsiajam Čaikovskio valsui ji netgi pakėlė akis į mane ir sušnabždėjo:

— Palyginti su juo, tu kone didvyris. Bent jau nesergi sinusitu.

— Armėnų fantazija lakesnė nei musulmonų, — mėginau užstoti Nachararianą.

Nino nepatraukė galvos nuo mano peties ir tada, kai didvyriškasis tenoras Lenskis atsistojo priešais Onegino pistoleto vamzdį ir pagal libretą buvo nušautas.

Tai buvo lengva, elegantiška ir absoliuti pergalė, ją reikėjo atšvęsti.

Nachararianas laukė mūsų prie teatro durų. Jis turėjo automobilį; palyginti su Širvanšyrų kinkiniu, tai buvo itin prabangu ir europietiška. Važiavome naktinėmis mūsų miesto gatvėmis pro gimnaziją ir licėjų. Naktį abu pastatai atrodė ne tokie niūrūs. Sustojome prie marmurinių miesto klubo laiptų. Nino nebuvo galima čia lankytis, mat ji dar mokėsi licėjuje. Bet lydima ponų Širvanšyro ir Nacharariano kunigaikštytė Kipiani ramiai gali nusižengti Šv. Tamaros licėjaus taisyklėms.

Įžengėme į erdvią, ryškiai apšviestą klubo terasą tamsaus Gubernatoriaus sodo pusėje. Iš čia buvo matyti žvaigždės, švelniai švytinti jūra ir Nargino salos švyturys.

Suskambo taurės. Nino ir Nachararianas gėrė šampaną. Kadangi niekas visame pasaulyje, net ir Nino akys, negalėjo manęs priversti gimtajame mieste viešai gerti alkoholio, aš kaip paprastai siurbčiojau apelsinų sultis. Kai orkestras pagaliau padarė pertrauką, Nachararianas susimąstęs rimtai tarė:

— Štai sėdime čia, trijų didžiausių Kaukazo tautų atstovai — gruzinė, musulmonas ir armėnas. Gimę po tuo pačiu dangumi, nešiojami tos pačios žemės, skirtingi, o vis dėlto sudarantys visumą, kaip trys Dievo asmenys. Mes esame ir europiečiai, ir kartu azijiečiai, sutelkę savyje ir Rytus, ir Vakarus, ir abiem duodantys ką išgalime.

— Man atrodydavo, — tarė Nino, — kad kaukaziečių prigimtis pasižymi kovingumu. O dabar sėdžiu tarp dviejų kaukaziečių, kurie nenori kariauti.

Nachararianas pažiūrėjo į ją atlaidžiai.

— Kunigaikštyte, mes norime kariauti, tik ne vienas su kitu. Nuo rusų mus skiria aukšta siena — Kaukazo kalnai. Jeigu nugalės rusai, mūsų šalis bus jų galutinai. Mes neteksime savo bažnyčių, savo kalbos, savo tautiškumo. Tapsime Europos ir Azijos mišrūnais, užuot buvę tiltu tarp abiejų pasaulių. Na jau ne, tas, kuris kariauja už carą, kariauja prieš Kaukazą.

Nino lūpomis bylojo Šv. Tamaros licėjaus mokytojai:

— Iraniečiai ir turkai pasidalijo mūsų šalį. Šachas nusiaubė rytus, sultonas — vakarus. Kiek gruzinių tapo haremo vergėmis! Juk rusai ne patys čia atžygiavo. Mes juos pasikvietėme. Gruzijos karalius Jurgis XII savanoriškai perleido carui savo karūną. „Apsiimame ginti Gruzijos karalystę ne tam, kad išplėstume ir taip jau bekraštę mūsų imperiją“. Ar dar prisimenate šiuos žodžius?

Aišku, prisiminėme. Aštuonerius metus mokykloje mums į galvas buvo kalamas manifestas, prieš šimtą metų išleistas Aleksandro I. Pagrindinėje Tifliso gatvėje buvo bronzinė lenta su žodžiais: „Apsiimame ginti Gruzijos karalystę ne tam, kad išplėstume..“.

Nino ne taip jau ir neteisi. Rytų haremai anuomet buvo pilni kaukaziečių moterų belaisvių, Kaukazo miestų gatvės nusėtos krikščionių lavonais. Galėjau atsakyti Nino: „Aš musulmonas, jūs krikščionys. Dievas atidavė jus mums kaip grobį“. Bet tylėjau, laukiau, ką sakys Nachararianas.

— Matote, kunigaikštyte, — tarė jis, — politiškai mąstantis žmogus turi turėti drąsos netgi pasielgti neteisingai ar neobjektyviai. Aš pripažįstu: su rusais į šalį atėjo taika. Bet mes, Kaukazo tautos, dabar galime išlaikyti taiką ir be rusų pagalbos. Rusai teigia privalą ginti mus vienus nuo kitų. Todėl ir atsiuntė čia savo dalinius, pareigūnus ir gubernatorius. Tačiau, kunigaikštyte, pagalvokite pati: argi reikia jus saugoti nuo manęs? Ar reikia saugoti mane nuo Ali Chano? Argi nesėdėjome mes visi taikingai ant margo kilimo Pechačpūre prie Šušos? Juk Iranas dabar mums nebe priešas, ir Kaukazo tautoms nebereikia jo baimintis. Mūsų priešas — šiaurėje, ir tas priešas bando mus įtikinti, kad esame vaikai, kuriuos reikia saugoti vienas nuo kito. Bet mes jau seniai nebe vaikai.

— Ir todėl jūs neinate į karą? — paklausė Nino.

Nachararianas buvo išgėręs per daug šampano.

— Ne tik todėl, — atsakė jis. — Aš esu tingus ir mėgstu patogiai gyventi. Negaliu dovanoti rusams už tai, kad jie konfiskavo armėnų bažnyčių turtą, be to, šio klubo terasoje kur kas gražiau negu apkasuose. Mano šeima jau pelnė užtektinai garbės. Aš mėgstu patogumus.

— Aš kitokios nuomonės, — tariau. — Nesu patogumų mėgėjas, man patinka karas. Bet ne toks.

— Jūs dar jaunas, mano drauge, — tarė Nachararianas gurkštelėdamas vyno.

Jis kalbėjo ilgai ir tikrai labai protingai. Kai susiruošėme eiti, jis jau buvo beveik įtikinęs Nino savo minčių teisingumu. Nacharariano automobiliu grįžome namo.

— Šis nuostabus miestas, — kalbėjo jis pakeliui, — vartai į Europą. Jeigu Rusija nebūtų tokia atsilikusi, jau seniai būtume europietiška šalis.

Prisiminęs palaimingus laikus, kai mokiausi geografijos, patenkintas nusijuokiau.

Vakaras buvo puikus. Atsisveikindamas bučiavau Nino akis ir rankas, tuo tarpu Nachararianas žvalgėsi į jūrą. Paskui jis nuvežė mane prie Cicianašvilio vartų... Toliau automobiliu nenuvažiuosi. Už sienos prasideda Azija.

— Jūs ketinate vesti Nino? — dar paklausė jis.

— Inša Alach, jeigu Dievas duos.

— Jums reikės įveikti nemažai sunkumų, mano drauge. Jeigu prireiktų pagalbos, aš pasirengęs jums padėti. Norėčiau, kad geriausios mūsų tautų šeimos susigiminiuotų. Turime būti vieningi.

Šiltai paspaudžiau jam ranką. Vadinasi, esama padorių armėnų. Tas atradimas mane suglumino.

Pavargęs įžengiau į namus. Tarnas sėdėjo ant grindų ir skaitė. Dirstelėjau į knygą. Kaligrafiški arabiško Korano rašmenys vinguriavo puslapiais. Tarnas atsistojo manęs pasveikinti. Paėmiau į rankas šventąją knygą ir perskaičiau: „O jūs, kurie tikite, žinokite: vynas, lošimai ir paveikslai yra pasibjaurėtini šėtono kūriniai. Venkite jų, galbūt tada jums viskas gerai klosis. Šėtonas nori nukreipti jūsų mintis nuo Alacho ir maldos“.

Nuo Korano puslapių sklido saldus aromatas. Sučežėjo plonas gelsvas popierius. Dievo žodis, įspraustas tarp dviejų odos viršelių, buvo griežtas ir įsakmus. Atidaviau tarnui knygą ir nuėjau į savo kambarį. Plati žema kanapa buvo minkšta. Užmerkiau akis, kaip visada, kai norėdavau ką nors aiškiai įsivaizduoti. Regėjau šampaną, Eugenijų Oneginą pokylyje, šviesias ir aviniškas Nacharariano akis, švelnias Nino lūpas ir pulkus priešų, plūstančių per kalnus užkariauti mūsų miesto.

Iš gatvės pasigirdo monotoniškas dainavimas. Tai įsimylėjęs Hašimas. Jis buvo labai senas, ir niekas nežinojo, kokios mylimosios gedi. Žmonės vadino jį garbingu arabišku vardu — Medžnūnu, sergančiu meile. Naktimis jis klajodavo tuščiomis gatvėmis, atsisėsdavo prie kurio nors gatvės kampo ir verkdamas dainuodavo iki ryto brėkšmos apie meilę ir skausmą.

Monotoniška jo dainų melodija migdė. Nusisukęs į sieną pasinėriau į tamsą ir miegą.

Gyvenimas vis dar buvo labai gražus.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Lazda turi du galus. Viršutinį ir apatinį. Apvertus viršutinis galas atsiduria apačioje, o apatinis viršuje. Pati lazda nuo to nė kiek nepasikeičia.

Taip ir man. Esu toks pats kaip prieš mėnesį ar prieš metus. Vyksta tas pats karas, tie patys generolai švenčia pergalę arba pralaimi. Tačiau tie, kurie dar neseniai vadino mane bailiu, susitikus nuleidžia akis. Draugai ir giminaičiai gieda ditirambus mano išminčiai, o tėvas žiūri susižavėjęs.

O juk lazda vis dar ta pati.

Vieną dieną po miestą pasklido žinia: Didžiosios Osmanų imperijos sultonas Mechmedas V Rašidas nutarė paskelbti karą netikėlių pasauliui. Pergalingi jo daliniai traukia į rytus ir į vakarus, kad išlaisvintų tikinčiuosius iš Rusijos ir Anglijos jungo. Paskelbtas šventasis karas, virš kalifo rūmų plevėsuoja žalioji Pranašo vėliava.

Taip aš tapau didvyriu. Draugai ateidavo manęs pagirti už įžvalgumą. Vengdamas eiti į karą aš buvau teisus. Musulmonui nedera kovoti prieš sultoną. Turkai, mūsų broliai, ateis į Baku, ir mūsų tauta susijungs su turkų tauta į vieningą tikinčiųjų bendruomenę.

Tylėjau ir lanksčiausi dėkodamas. Išmintingas žmogus turi abejingai išklausyti ir pagyrimus, ir priekaištus. Mano draugai išskleidė žemėlapius ir įnirtingai ginčijosi, iš kurios pusės turkai įžygiuos į Baku. Aš išsprendžiau jų ginčą sakydamas: nesvarbu, iš kurios pusės turkai ateis, pirmiausia jie įžengs į Armenikendą, armėnų kvartalą. Susižavėję draugai ėmė girti mano išmintingumą.

Per vieną naktį žmonės neįtikėtinai pasikeitė. Musulmonai nebesiveržė prie ginklų. Zeinalas Aga paklojo krūvą pinigų, kad įtaisytų Baku įguloje staiga praradusį norą kariauti Iljasą Beką. Karininko egzaminą tas vargšelis išlaikė prieš pat turkams paskelbiant karą, net ir Mechmedas Haidaras — tikras stebuklas — sugebėjo prasmukti. Dabar jiedu buvo leitenantai, leido dienas kareivinėse ir pavydėjo man, kad neprisiekiau ištikimybės carui. Kelio atgal jie nebeturėjo. Niekas jų neprisaikdino prievarta. Jie prisiekė savanoriškai, ir jeigu sulaužytų priesaiką, aš pirmas nuo jų nusisukčiau.

Pasidariau nekalbus, mintys buvo neaiškios. Kartais vakarais išeidavau iš namų ir patraukdavau į mažąją tvirtovės mečetę. Netoli mečetės stovėjo senas namas. Jame gyveno Seidas Mustafa, mano klasės draugas. Aplankydavau jį vėlyvomis vakaro valandomis.

Seidas Mustafa buvo Pranašo palikuonis. Jis buvo siauraakis, rauplių randų sudarkytu veidu ir visada juosėdavo žalią savo luomo juostą. Jo tėvas buvo mažosios mečetės imamas, o senelis — įžymus mokslininkas šventajame mieste Mešchede su imamo Rėzos kapu. Seidas Mustafa melsdavosi penkis kartus per dieną. Ant padų kreida užsirašydavo bedievio kalifo Jezido vardą, kad kasdien tryptų kojomis tą tikėjimo priešą. Dešimtąją Muharamo mėnesio6 dieną jis iki kraujo susidraskydavo krūtinę. Nino laikė jį fanatiku ir niekino. O man patiko jo aiškios pažiūros ir tyrumas, mat jis geriau už kitus mokėjo atskirti gėrį nuo blogio ir teisybę nuo neteisybės.

Seidas Mustafa pasitiko mane giedra išminčiaus šypsena.

— Ar girdėjai, Ali Chanai? Turtuolis Jakubas Ogly nusipirko dvylika dėžių šampano — išgers jį su pirmuoju turkų karininku, kuris įžengs į miestą. Šampano! Šampano šventajam musulmonų karui pagerbti.

Aš patraukiau pečiais.

— Ko tu stebiesi, Seidai? Žmonės prarado protą.

— Ant ko Alachas užsirūstina, tą nuveda klystkeliais, — niūriai tarė Seidas pašokęs ant kojų, jo lūpos suvirpėjo, — aštuoni vyrai vakar pabėgo ir stojo tarnauti į sultono kariuomenę. Aštuoni vyrai! Aš klausiu tavęs, Ali Chanai, kas jų galvose?

— Jų galvos tuščios kaip alkano asilo pilvas, — atsakiau atsargiai.

Seidas karščiavosi vis labiau.

— Ar supranti? — sušuko jis. — Šiitai kaunasi sunitų kalifo pusėje. Ar ne Jezidas praliejo Pranašo vaikaičio kraują? Ar ne Muavija nužudė garbųjį imamą Ali? Kas tikrasis Pranašo įpėdinis? Kalifas ar neregimasis Amžinybės imamas, kurio gyslomis teka Pranašo kraujas? Jau ištisus šimtmečius šiitai gedi, tarp mūsų ir atskilėlių, blogesnių už netikėlius, liejasi kraujas. Vienoje pusėje šiitai, kitoje — sunitai, ir tarp jų nėra nieko bendra. Ne taip seniai sultonas Šėlimas įsakė išpjauti keturiasdešimt tūkstančių šiitų. O dabar? Šiitai kaunasi už kalifą, sunaikinusį Pranašo palikuonis. Jie viską pamiršo — ir tikrojo tikėjimo šalininkų kraują, ir imamų nužudymą. Čia, šiitų mieste, žmonės laukia nesulaukia ateinant sunitų, kurie sunaikins mūsų tikėjimą. Ko siekia Turkija? Enveras jau pasiekė Urmiją. Iranas bus padalintas. Tikėjimas sunaikintas. O šventasis Ali, ateik su savo ugniniu kalaviju, nubausk atskilėlius! O Ali, Ali!

Ašaros liejosi jo skruostais. Suspaudęs kumštį jis dusliai daužė krūtinę. Aš buvau sukrėstas. Nebežinojau, kur tiesa. Taip, turkai sunitai. Ir vis dėlto mano širdis troško, kad Enveras įžygiuotų į mūsų miestą. Ir kas? Nejaugi veltui buvo pralietas mūsų kankinių kraujas?

— Seidai, — tariau, — bet juk turkai yra mūsų broliai. Mūsų ta pati kalba. Turano kraujas teka ir jų, ir mūsų gyslomis. Gal todėl lengviau žūti po kalifo pusmėnuliu?

Seidas Mustafa nusišluostė ašaras.

— Mano gyslomis teka Mahometo kraujas, — pasakė jis ramiai ir su pasididžiavimu. — Turano kraujas? Man regis, tu pamiršai ir tas menkas žinias, kurių įgijai mokykloje. Nuvažiuok į Altajaus kalnus arba dar toliau, iki Sibiro: kas ten gyvena? Tiurkai, kalbantys ta pačia kalba kaip mes, o jų gyslomis teka tas pat kraujas. Dievas nuvedė juos klystkeliais, ir jie liko pagonys, meldžiasi stabams: vandens deivei Jer Su, dangiškajam tėvui Tengri. Jeigu tie jakutai arba altajiečiai būtų galingi ir imtų kariauti su mumis, ar mes, šiitai, džiaugtumės pagonių pergalėmis vien todėl, kad jie mūsų kraujo?

— Kas mums belieka, Seidai? — paklausiau. — Irano kardas surūdijęs. Tie, kurie kausis su turkais, parems carą. Argi Mahometo vardu turėtume ginti caro kryžių nuo kalifo pusmėnulio? Ką mums daryti, Seidai?

Mustafos veidas buvo rūškanas. Jis pažvelgė į mane, ir man pasirodė, kad jo akimis byloja visa mirštančių tūkstantmečių neviltis.

— Ką mums daryti, Ali Chanai? Aš ir pats nežinau.

Seidas Mustafa buvo garbingas žmogus.

Tylėjau sutrikęs. Seido kambaryje rūko žibalinė lempa, apšviesdama ryškius maldos kilimėlio raštus. Tas kilimėlis buvo panašus į sodą, kurį gali susukti ir pasiimti į kelionę. Lengva jam, Seidui, smerkti žmonių nuodėmes. Šioje žemėje jis lyg kelionėje. Praeis dar dešimt, dvidešimt metų, ir jis taps imamu Rėzos kapo mečetėje Mešchede, vienu iš tų išminčių, kurie neregimai ir nepastebimai kreipia Irano likimą. Jau dabar jo akys buvo pavargusios kaip senio, žinančio, kad paseno, ir su tuo susitaikiusio. Jis neatsisakys nė kruopelytės savo tikėjimo, net jei Iranas vėl taptų didingas ir galingas. Geriau žūti negu susitepus nuodėme mėgautis žemiškų malonumų žaltvykslėmis. Todėl jis tyli ir nežino, ką atsakyti. Todėl jis man patinka, vienišas tikrojo tikėjimo sargybinis.

— Mūsų likimas Alacho rankose, Seidai Mustafa, — tariau norėdamas pasukti pokalbį į šalį. — Tegul Dievas veda mus tiesiu keliu. Šiandien norėjau su tavimi aptarti kai ką kita.

Seidas Mustafa žvelgė į savo nagus, nudažytus chna. Tarp pirštų slydo gintarinio rožinio karoliukai. Jis pakėlė akis, ir randuotas veidas pasidarė dar platesnis.

— Žinau, Ali Chanai, tu nori vesti.

Nustebęs pašokau. Ketinau su juo aptarti musulmonų šiitų karinės politinės jaunimo organizacijos įkūrimo klausimą, o jis iškart ėmėsi sielovados.

— Iš kur žinai, kad noriu vesti, ir kuo tu čia dėtas?

— Išskaičiau iš tavo akių, ir nesu visai su tuo nesusijęs, nes juk esu tavo draugas. Tu nori vesti Nino, kuri yra krikščionė ir nemėgsta manęs.

— Taip, Mustafa. Ką tu į tai pasakysi?

Mustafa pažvelgė skvarbiomis ir išmintingomis akimis.

— Pasakysiu taip, Ali Chanai. Vyras turi vesti, ir geriausia — moterį, kuri jam patinka. Nebūtina, kad ir jis jai patiktų. Protingas vyras netrokšta žmonos palankumo. Moteris yra tik laukas, kurį vyras apsėja. Argi laukas turi mylėti valstietį? Užtenka, kad valstietis myli savo lauką. Vesk. Tik niekada nepamiršk, kad moteris yra tik laukas.

— Tai tu įsitikinęs, kad moteris neturi nei sielos, nei proto? — paklausiau.

Jis pažiūrėjo į mane užjaučiamai.

— Kaip gali šito klausti, Ali Chanai? Žinoma, moteris neturi nei proto, nei sielos. Ir kam jai tai? Pakanka būti dorybingai ir pagimdyti daug vaikų. Įstatymas sako: vieno vyro liudijimas vertesnis nei trijų moterų. Nepamiršk to, Ali Chanai.

Buvau pasiruošęs klausytis pamaldžiojo Seido prakeiksmų, kai jis išgirs, kad rengiuosi vesti krikščionę, kuri jo nemėgsta. Jo atsakymas mane sujaudino. Jis buvo išties garbingas ir išmintingas. Su palengvėjimu tariau:

— Tai tu nesipiktini tuo, kad ji krikščionė? O gal jai reikėtų pereiti į islamą?

— Kam? — paklausė jis. — Juk būtybė be proto ir sielos neturi tikėjimo. Moters nelaukia nei rojus, nei pragaras. Po mirties ji išnyks. Bet tavo sūnūs, žinoma, turi būti šiitai.

Aš linktelėjau.

Atsistojęs jis nuėjo prie knygų spintos. Ilgomis kaip beždžionės rankomis ištraukė apdulkėjusią knygą. Užmečiau akį į tą tomą. Persiška antraštė bylojo: „Džainabi. „Seldžiukų dinastijos istorija“. Jis atsivertė knygą.

— Štai, du šimtai septintame puslapyje. „637-aisiais tremties metais Kebadijos rūmuose mirė sultonas Aladinas Keigubadas. Į seldžiukų sostą įžengė Gijasedinas Keichosrovas. Jis vedė gruzinų kunigaikščio dukterį, ir jo meilė krikščionei gruzinei buvo tokia didelė, kad įsakė ant monetų kaldinti jos atvaizdą šalia savojo. Tada pas jį atėjo išminčiai ir šventieji ir pasakė: „Sultonui nevalia paminti Dievo įstatymo. Tai, ką ketini daryti, yra nuodėmė“. Galingasis valdovas įtūžo: „Dievas skyrė mane jūsų valdovu. Privalote man paklusti“. Ir išminčiai nuliūdę išėjo. Bet Dievas apšvietė sultonui protą. Jis pasišaukė išminčius ir taip jiems tarė: „Nelaužysiu šventųjų įstatymų, kuriuos vykdyti patikėjo man Dievas. Tad tebūnie taip: liūtas su ilgais karčiais ir kardu dešinėje letenoje — tai būsiu aš. Saulė, kylanti man virš galvos — mano mylima žmona. Taip bus pagal įstatymą“. Nuo to laiko liūtas ir saulė yra Irano simboliai. Tačiau išmintingi vyrai sako, kad nėra gražesnių moterų už gruzines“. — Užvertęs knygą Mustafa nusišypsojo. — Matai, tu elgiesi taip pat kaip kadaise Keichosrovas. Nėra įstatymo, kuris tai uždraustų. Gruzinų moterys — dalis atlygio, kurį pamaldiesiems skyrė Pranašas. „Eik ir imk ją“, — taip parašyta Knygoje.

Rūškanas jo veidas staiga praskaidrėjo. Mažos piktos akutės nušvito. Jis pasijuto laimingas, kad šventosios Knygos žodžiais gali išsklaidyti nereikšmingas dvidešimto amžiaus dvejones. Tegul netikėliai žino, kur užrašyta tikra tiesa.

Apkabinęs pabučiavau jį. Išėjau, ir mano žingsniai tvirtai aidėjo nakties skersgatviais. Man pritarė šventoji Knyga, senasis sultonas ir mokytasis Mustafa.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Dykra — tai vartai į paslaptingą ir nesuvokiamą pasaulį. Mano žirgo kanopos bilda per akmenis, kyla debesys dulkių. Balnas minkštas, lyg būtų prikimštas pūkų. Tai Tereko kazokų balnas. Kazokai jame ir miega, ir guli ant jo, ir stovi. Prie balno pritvirtintuose maišuose — visa kazokų manta: kepalas duonos, butelis degtinės ir kabardinų kaimuose prisiplėštos aukso monetos. Mano maišai tušti. Girdžiu švilpiantį dykumų vėją. Žirgas neša mane į pilko smėlio begalybę. Kabardinų avikailio apsiaustas, burka, minkštai apsiautęs mano pečius. Jis nepraleidžia nei saulės spindulių, nei lietaus lašų. Kariai ir plėšikai sugalvojo šį drabužį, tinkamą kariauti ar plėšikauti. Keli rankų judesiai — ir iš juodo avikailio surenti palapinę. Burkos klostėse paslėpsi visą prisiplėštą grobį. Pagrobta mergina tūno burkoje kaip papūga narve.

Nujoju prie Pilkojo Vilko vartų. Vidury dykumos prie Baku juos pastatė senųjų laikų milžinai. Dvi sudūlėjusios pilkos uolos smėlio vandenyne. Pasakojama, kad tiurkų genčių protėvis Bozkurtas, pilkasis vilkas, kadaise išvedė osmanų gentis šia akmenų perėja į žaliąsias Anatolijos lygumas.

Per pilnatį prie uolos susirenka dykros šakalai ir vilkai. Jie kaukia prieš mėnulį kaip šunys, pajutę lavoną. Stebėtina, kaip jie geba užuosti lavoną. Mėnuo — tai lavonas. Kai kuriuose nors namuose žmogus guli mirties patale, jie užuodžia mirtį žmogui dar nemirus. Šunys — giminaičiai dykumų vilkams, kuriuos Enveras atvedė į Kaukazą. Kaip ir mes, Rusijos imperijos valdiniai...

Joju bekrašte dykra. Šalia manęs joja tėvas. Sėdėdamas balne jis primena kentaurą — su žirgu augte suaugęs.

— Seferai Chanai, — mano balsas kimus, tėvą retai kada šaukiu vardu. — Seferai Chanai, man reikia su tavim pasikalbėti.

— Kalbėk jodamas, sūnau. Lengviau kalbėti, kai raitelis ir žirgas susilieję.

Ar tik tėvas iš manęs nesijuokia? Čiaukšteliu botagu per siauras žirgo strėnas. Tėvas kilsteli antakius. Lengvai krustelėjęs klubais pasiveja mane.

— Na ką, mano sūnau? — Jo balsas skamba vos ne kaip patyčios.

— Aš noriu vesti, Seferai Chanai.

Stoja ilga tyla. Vėjas švilpia. Iš po žirgų kanopų lekia akmenys. Galiausiai išgirstu jo balsą.

— Pastatysiu tau namą jūros krantinėje. Žinau ten gražią vietelę. Gal net su arklidėmis. Vasarą galėsi gyventi Merdekiane. Pirmagimį pavadinsi Ibrahimu, prosenelio garbei. Jei nori, padovanosiu tau automobilį. Bet važinėti automobiliu nėra prasmės, mūsų keliai tam per prasti. Geriau jau arklidės.

Ir vėl tyla. Pilkojo Vilko vartai lieka mums už nugaros. Jojame prie jūros, Bailo priemiesčio link. Tėvas prabyla tarsi iš tolumų:

— Ar man surasti tau gražią žmoną, o gal jau pats ką nors radai? Mūsų laikais jaunuoliai dažnai patys renkasi žmonas.

— Noriu vesti Nino Kipiani.

Tėvo veidas nė nekrusteli. Dešine ranka jis švelniai glosto žirgo karčius.

— Nino Kipiani, — taria jis. — Jos klubai per siauri. Bet, man atrodo, visų gruzinių klubai tokie, o jos vis tiek gimdo sveikus vaikus.

— Tėve!

Nežinau, kas mane papiktino, bet jaučiuosi pasipiktinęs.

Tėvas žiūri iš šono šypsodamasis.

— Tu dar labai jaunas, Ali Chanai. Moters klubai gerokai svarbiau nei kiek kalbų ji moka.

Jis kalba pabrėžtinai abejingai.

— Kada ketini vesti?

— Rudenį, kai Nino baigs mokyklą.

— Labai gerai, tada kūdikis gims gegužę. Gegužė — laimingas mėnuo.

— Ak, tėve!

Ir vėl mane pagauna nesuprantamas piktumas. Atrodo, kad tėvas iš manęs šaiposi. Nino vesiu ne dėl jos klubų ar kalbų mokėjimo. Vesiu ją, nes myliu. Tėvas šypsosi. Paskui sustabdo žirgą ir taria:

— Dykra plyna ir tuščia. Visiškai nesvarbu, prie kurios kalvos pusryčiausime. Aš išalkau. Taigi čia ir pailsėkime.

Nulipame nuo žirgų. Iš balnamaišio tėvas ištraukia duonos ir avies sūrio. Pusę atkiša man, bet aš nesijaučiu išalkęs. Gulime ant smėlio, jis valgo žvelgdamas į tolius. Paskui veidas surimtėja, jis atsisėda tiesus kaip žvakė, parietęs kojas. Tada sako:

— Labai gerai, kad vesi. Aš buvau tris kartus vedęs. Bet mano žmonos mirė viena po kitos kaip musės rudenį. Dabar, kaip žinai, esu nevedęs. O kai tu vesi, tikriausiai vesiu ir aš. Tavo Nino krikščionė. Neleisk jai į namus atsinešti svetimo tikėjimo. Sekmadieniais tegu eina į bažnyčią. Bet į namus popai tenevaikšto. Moteris — kaip dužus indas. Svarbu, kad tai įsidėmėtum. Nemušk jos, kai bus nėščia. Bet niekada nepamiršk: šeimininkas esi tu, o ji gyvena tavo šešėlyje. Tu žinai, musulmonai gali turėti keturias žmonas. Bet geriau, kad pasitenkintum viena. Nebent Nino nesusilauktų vaikų. Neapgaudinėk savo žmonos. Ji turi teisę į kiekvieną tavo sėklos lašelį. Svetimautojas prakeiktas amžiams. Būk su ja kantrus. Moterys — kaip vaikai, tik daug klastingesnės ir piktesnės, nepamiršk to. Jeigu nori, apipilk ją dovanomis, pripirk šilkų ir brangakmenių. Bet jeigu tau reikės patarimo ir ji patars, padaryk viską priešingai. Tai ir viskas, ką svarbu žinoti.

— Tėve, bet juk aš ją myliu.

Jis papurtė galvą.

— Moters nereikia mylėti. Vyrui dera mylėti tėvynę ir karą. Kai kurie žmonės myli gražius kilimus ar retus ginklus. Vis dėlto pasitaiko, kad vyras myli ir moterį. Tu esi girdėjęs apie eilėmis apdainuotą Leilos ir Medžnūno meilę, skaitęs Hafizo meilės gazelių. Visą gyvenimą Hafizas kūrė giesmes meilei. Bet kai kurie išminčiai sako: jis niekada nesimylėjo su jokia moterimi. O Medžnūnas paprasčiausiai buvo beprotis. Patikėk, ką sakau: vyras turi moterį globoti, o ji turi jį mylėti. Taip Dievo skirta.

Aš tylėjau. Nutilo ir tėvas. Gal jis ir teisus. Meilė — ne svarbiausias dalykas vyro gyvenime. Tik aš dar nepasiekiau jo išminties aukštumų. Staiga nusijuokęs tėvas pridūrė:

— Na gerai, rytoj nueisiu pas kunigaikštį Kipianį ir aptarsiu šį reikalą. O gal šių laikų jaunuoliai peršasi patys?

— Aš pats pakalbėsiu su Kipianiais, — greitai atsakiau.

Šokome ant žirgų ir nujojome į Bailą. Netrukus išvydome Bibi Eibeto naftos bokštus. Juodi pastoliai priminė tamsų, niūrų mišką. Atsidavė žibalu. Prie gręžinių stovėjo darbininkai, jiems nuo rankų varvėjo nafta. Plačia srove ji liejosi ant riebios žemės. Prajodami pro Bailo kalėjimą išgirdome šūvius.

— Ar čia ką sušaudė? — šūktelėjau.

Ne, tą dieną nebuvo jokios egzekucijos. Šūviai ataidėjo iš Baku įgulos kareivinių. Ten kareiviai mokėsi karo meno.

— Gal nori aplankyti draugus? — paklausė tėvas.

Linktelėjau. Įjojome į erdvią mokymų aikštę. Iljasas Bekas ir Mechmedas Haidaras rikiavo savo kuopas. Nuo kaktos jiems žliaugė prakaitas.

— Kairę — dešinę! Kairę — dešinę!

Mechmedo Haidaro veidas buvo įsitempęs. Iljasas Bekas priminė marionetę, valdomą kito žmogaus. Jiedu priėjo su mumis pasisveikinti.

— Ar patinka čia tarnauti? — paklausiau.

Iljasas Bekas tylėjo. Mechmedas Haidaras niūriai žvelgė sau po kojom.

— Vis geriau nei mokykla, — sududeno jis.

— Mums paskirtas naujas pulko vadas. Kunigaikštis Melikovas iš Šušos, — tarė Iljasas Bekas.

— Melikovas? Aš jį pažįstu. Juk tai jis turi auksaplaukį bėrį?

— Taip, jis. Visa įgula jau pasakoja legendas apie tą žirgą.

Nutilome. Kareivinių kieme sklandė tiršti dulkių debesys.

Iljasas Bekas užsisvajojęs dirstelėjo į vartus. Jo akyse matėsi pavydas ir ilgesys. Tėvas paplekšnojo jam per petį.

— Tu pavydi Ali Chanui laisvės. Nepavydėk. Jis susirengė ją prarasti.

Iljasas Bekas pagalvojo ir nusijuokė.

— Ketini vesti Nino, ar ne?

Susidomėjęs Mechmedas Haidaras pakėlė galvą.

— Oho, — tarė, — pagaliau, pats laikas.

Jis buvo seniai vedęs, jo žmona nešiojo čadrą. Nei aš, nei Iljasas Bekas nežinojome netgi jos vardo. Dabar jis iš aukšto pažvelgė į mane ir suraukęs kaktą tarė:

— Štai ir patirsi gyvenimo skonį.

Iš Mechmedo Haidaro lūpų tie žodžiai nuskambėjo labai naiviai. Paspaudžiau abiem ranką ir išjojau iš kareivinių. Argi Mechmedas Haidaras ir jo čadra apsigaubusi žmona ką nors nutuokia apie gyvenimą?

Grįžęs namo atsiguliau ant kušetės. Azijoje kambariai visuomet vėsūs. Naktimis į juos priplūsta vėsos kaip vandens į šulinį. Dieną panyri į kambarį kaip į gaivų šaltinį.

Staiga suskambo telefonas. Išgirdau Nino balsą.

— Ali Chanai, baigiu sunykti nuo kaitros ir matematikos. Ateik man padėti.

Po dešimties minučių Nino ištiesė man liaunas rankas. Švelnūs piršteliai buvo išteplioti rašalu. Pabučiavau rašalo dėmę.

— Nino, aš kalbėjausi su tėvu. Jis davė sutikimą.

Nino suvirpėjo ir nusijuokė. Ji baugščiai apsidairė po kambarį ir paraudo. Priėjusi taip arti, kad mačiau išsiplėtusius jos vyzdžius, sušnabždėjo:

— Ali Chanai, man baisu, man taip baisu.

— Ko bijai? Ar egzaminų?

— Ne, — tarė ji ir nusisuko. Akys žvelgė į jūrą. Perbraukusi ranka plaukus pasakė: — Ali Chanai, traukinys važiuoja iš miesto X į miestą Y penkiasdešimties kilometrų per valandą greičiu...

Susijaudinęs palinkau prie jos sąsiuvinių.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Vakaras regėjosi tarsi pro matinį stiklą. Nuo jūros plūdo tirštas rūkas. Žibintai sankryžose skleidė rūškaną miglą.

Bėgau pajūrio krantine. Iš rūko išnirę abejingi arba išsigandę žmonių veidai vėl bemat pranykdavo. Užkliuvau už lentos, numestos skersai kelio, ir užvirtau ant klūpančio ambalo — uosto nešiko. Ambalas kažką žiaumojo, įsmeigęs priešais apspangusias akis. Tikriausiai kramtė kanapes, paskendęs haliucinacijose. Kumščiu trinktelėjau jam per nugarą ir nuskubėjau toliau. Uosto pastatų langai mirgėjo šviesomis. Paspyriau kažkokį stiklinį daiktą, išgirdau jį dūžtant ir pamačiau išsigandusio iraniečio veidą.

Iš rūko išniro storas pilvas. Tas apkūnus žmogus mane supykdė — galva atsitrenkiau į jo pilvą, minkštą ir riebų. Su manimi pasisveikino malonus balsas:

— Labas vakaras, Ali Chanai.

Pakėlęs galvą pamačiau besišypsantį, iš viršaus į mane žvelgiantį Nachararianą.

— Po velnių! — šūktelėjau ir norėjau bėgti toliau. Jis nutvėrė mane už rankos.

— Jums kažkas negerai, mano drauge. Geriau likite su manimi.

Jo balsas skambėjo užjaučiamai. Staiga pasijutau labai pavargęs. Stovėjau visas išpiltas prakaito. Atrodė, kad tuoj neteksiu jėgų.

— Eime į Filiposianco restoraną, — pasiūlė jis. Linktelėjau. Man buvo tas pat, kas bus toliau. Paėmęs už rankos jis nusivedė mane Bariatinskio gatve į didžiąją kavinę. Kai susėdome į gilius fotelius, užjaučiamai tarė: — Tai beprotystė, kaukazietiška beprotystė. Tikriausiai nuo šitokios tvankumos. O gal turite kokių ypatingų priežasčių taip lėkti be atodairos?

Restorane stovėjo minkšti baldai, sienos buvo išklijuotos raudono audinio apmušalais. Siurbčiodamas karštą arbatą pradėjau pasakoti, kaip šiandien paskambinęs seniesiems Kipianiams paprašiau leisti juos aplankyti, kaip Nino įsibauginusi slapta išsmuko iš namų, kaip bučiavau kunigaikštienės plaštaką ir spaudžiau ranką kunigaikščiui, kaip dėsčiau jiems, kokia sena mano giminė ir kokios šeimos pajamos, ir kaip paskui švariausia rusų kalba, kad net caras galėtų pavydėti, paprašiau kunigaikštytės Kipiani rankos.

— O kas buvo toliau, mielas drauge? — Nachararianas atrodė labai susidomėjęs.

— Toliau? Tai klausykitės. — Atsistojau kunigaikščio poza ir ištariau su lengvu gruzinišku akcentu: — Mielas mano sūnau, gerbiamasis chane. Patikėkite, negalėčiau geisti geresnio vyro savo vaikui. Kokia laiminga moteris, kurią parsives namo vyras, turintis jūsų charakterį. Bet tik pagalvokite — Nino dar labai jauna. Ką šitas vaikas išmano apie meilę? Juk ji dar eina į mokyklą. Nejaugi mėgdžiosime indus, kurie apvesdina mažus vaikus? Be to, jūsų kita religija, kitoks auklėjimas ir kilmė. Kalbu taip ir jūsų labui. Jūsų tėvas tikriausiai bus tokios pat nuomonės. O dar dabartiniai laikai, tas baisus karas, — kas žino, kuo visa tai baigsis? Man labai rūpi Nino laimė. Žinau, ji mano, kad myli jus. Nenoriu stoti skersai kelio jūsų laimei. Bet pasakysiu viena: palaukime, kol baigsis karas. Jūs abu labiau subręsite. Jeigu jūsų jausmas išliks toks pat stiprus, galėsime kalbėtis toliau.

— Ir ką dabar ketinate daryti, chane? — paklausė Nachararianas.

— Pagrobsiu Nino ir išsivešiu į Iraną. Nepakęsiu tokios gėdos. Pasakyti „ne“ Širvanšyrui! Ką jis sau galvoja? Įžeidė mane, Nachararianai. Širvanšyrų giminė senesnė negu Kipianių. Šacho Aga Muhamedo laikais mes buvome užkariavę visą Gruziją. Tada bet kuris Kipianis būtų džiaugęsis galėdamas išleisti dukterį už Širvanšyro. Ką jis turėjo galvoje sakydamas, kad mūsų religijos skirtingos? Kuo islamas prastesnis už krikščionybę? O mano garbė? Mano tėvas juoksis iš manęs. Krikščionis atsisako atiduoti man savo dukterį. Mes, musulmonai, — vilkai išbyrėjusiais dantimis. Prieš šimtą metų...

Nuo įniršio man užgniaužė kvapą. Tiesą sakant, pasakiau daugiau negu reikėjo. Nachararianas irgi buvo krikščionis. Jis galėjo įsižeisti, bet neįsižeidė.

— Suprantu jūsų pyktį. Tačiau juk jis nepasakė „ne“. Laukti, kol baigsis karas, žinoma, juokinga. Jis tiesiog negali įsivaizduoti, kad dukra jau suaugusi. Neatkalbinėsiu jūsų nuo pagrobimo. Tai senas, patikrintas būdas. Visiškai atitinka mūsų tradiciją. Bet tik kraštutiniu atveju. Kunigaikščiui reikėtų išaiškinti, kokia svarbi ši santuoka kultūriniu ir politiniu atžvilgiu, tada jis tikrai nusileis.

— O kas jam šitai išaiškins?

— Aš apsiimu tai padaryti, aš! Pasikliaukite manimi, chane.

Pažvelgiau į jį nustebęs. Ko tam armėnui reikia? Jau antrą kartą jis kišasi į mano gyvenimą. Gal šliejasi prie musulmonų dėl to, kad į miestą netrukus įžygiuos turkai? O gal jis iš tikrųjų nori įkurti Kaukazo tautų sąjungą? Tai ne mano reikalas. Kad ir kaip ten būtų, jis mane palaikė. Ištiesiau jam ranką.

Jis tvirtai ją suspaudė.

— Viską jums pranešiu. Nesiimkite jokių veiksmų. Ir tik negrobkite merginos. Nebent nebūtų kitos išeities.

Atsistojau. Staiga pajutau pasitikėjimą šituo storuliu. Apkabinau jį ir išėjau iš restorano. Vos žengiau į gatvę, mane kažkas pasivijo. Atsisukau. Tai Suleimanas Aga, senas tėvo draugas, irgi buvęs arbatinėje. Jis uždėjo man ant peties ranką ir tarė:

— Fu, Širvanšyras glėbesčiuojasi su armėnu.

Susigūžiau, bet jis jau buvo pranykęs nakties rūke.

Nuėjau toliau. Gerai, galvojau sau, kad nesakiau tėvui, ko šiandien einu pas Kipianius. Paprasčiausiai pasakysiu, kad su jais dar nekalbėjau.

Kišdamas raktą į namų spyną, mintyse purčiau galvą: „Kaip kvaila taip neapkęsti armėnų“.

Visas kitas dienas gyvenimas sukosi aplink telefono aparatą. Niekada nebūčiau pagalvojęs, kad mano gyvenimas gali taip priklausyti nuo to juodo beformio daikto. Tūnojau namie ir tik ką nors nesuprantamai suburbėdavau tėvui paklausus, kodėl delsiu su piršlybomis. Kartkartėmis tas juodas pabaisa sučirškia, aš nukeliu ragelį, ir Nino balsas raportuoja apie padėtį karo lauke.

— Ar čia tu, Ali? Tik paklausyk: Nachararianas sėdi pas mamą ir kalbasi apie mano senelio, Iliko Čavčavadzės, eiles.

Netrukus ji skambina vėl.

— Ali, ar girdi mane? Nachararianas tvirtina, kad Irano kultūra darė didžiulę įtaką Rustaveliui ir karalienei Tamarai.

Ir vėl skambutis.

— Ali Chanai! Nachararianas su tėčiu geria arbatą. Jis ką tik pasakė: „Šio miesto paslaptis — tai mistinis rasių ir tautų solidarumas“.

Po pusvalandžio vėl.

— Jis lieja išmintį kaip krokodilas ašaras. Jis sako: „Ant Baku priekalo kalama taikinga Kaukazo padermė“.

Nusijuokęs pakabinau ragelį. Taip buvo diena po dienos. Nachararianas valgė ir gėrė pas Kipianius. Vyko su jais į iškylas, dalijo tai mistinius, tai dalykinius patarimus. Telefono laidais mane pasiekdavo žinios apie jo armėniškas gudrybes.

— Nachararianas sako, kad pirmoji moneta — tai mėnulis. Pirmykščių Kaukazo ir Irano gyventojų mėnulio kulto rezultatas — aukso monetos ir jų viešpatavimas tarp žmonių. Nebegaliu klausytis tų nesąmonių, Ali Chanai. Ateik į sodą.

Nuėjau į sodą. Susitikome prie senosios tvirtovės sienos. Lieknutė Nino prigludo prie sudūlėjusio mūro. Paskubom trumpai persakė motinos maldavimus neatiduoti savo jauno gyvenimo į laukinio musulmono rankas. O tėvas pusiau juokais įtikinėjąs, kad aš įkišiu Nino į haremą. Tada mažoji Nino juokdamasi, bet visiškai rimtai įspėjusi tėvus: „Žiūrėkite, kad tik jis manęs nepagrobtų. Ką tada darysite“?

Paglosčiau jai galvą. Gerai pažinau savąją Nino. Ji visuomet pasiekia ko nori, net jeigu ne visai žino, ko nori.

— Karas gali trukti dar dešimt metų, — purkštavo ji. — Baisu, kad tėvai verčia mus taip ilgai laukti.

— Ar tu mane myli, Nino?

Jos lūpos suvirpėjo.

— Mes skirti vienas kitam. Tėvai taip viską apsunkina. Bet aš turėčiau būti sena ir sukiužusi kaip šitas mūras, kad nusileisčiau. Beje, aš tikrai tave myliu. Tik vargas tau, jeigu mane pagrobsi!

Ji nutilo, juk kalbėdama nepasibučiuosi. Paskui paslapčia grįžo namo, ir žaidimas telefonu prasidėjo iš naujo.

— Ali Chanai, Nachararianas sako, esą jo pusbrolis iš Tifliso rašo, kad vietininkas remia mišrias santuokas. Jis vadina tai fiziniu Rytų ir Vakarų kultūrų susiliejimu. Ar supranti, kur jis lenkia?

Ne, aš nieko nebesupratau. Kiūtojau namie tylėdamas. Pusseserė Aiša, kuri mokėsi su Nino toje pačioje klasėje, aplankė mane ir papasakojo, kad per tris dienas Nino gavo penkis nepatenkinamus pažymius. Ir dėl to visi kaltina mane. Esą aš turiu labiau rūpintis jos mokslais, o ne ateitimi. Susigėdęs tylėjau, paskui sėdome su pussesere žaisti nardais. Laimėjusi ji pažadėjo padėti Nino mokytis.

Telefonas ir vėl suskambo.

— Ar čia tu? Ištisas valandas jie kalbasi apie politiką ir ekonomiką. Nachararianas sako pavydintis musulmonams, nes jiems leidžiama investuoti į Irano žemės valdas. Neaišku, kas bus su Rusija. Gal viskas čia nueis šuniui ant uodegos. O Irane žemę pirkti gali tik musulmonai. Jis atseit žino, kad Širvanšyrų šeimai jau priklauso pusė Gilano. Žemės nuosavybė — geriausia garantija Rusijoje bręstant perversmui. Tėvams tai padarė didžiulį įspūdį. Mama dabar sako, kad ir tarp musulmonų pasitaiko žmonių su dvasios vertybėmis.

Dar dvi dienos, ir armėniškoji šachmatų partija buvo laimėta. Nino paskambino ir tai verkdama, tai juokdamasi pranešė:

— Tėvai mus palaimino. Amen.

— Tegul tavo tėvas pats man paskambina. Juk jis mane įžeidė.

— Aš tuo pasirūpinsiu.

Taip ir įvyko. Kunigaikščio balsas buvo švelnus ir minkštas.

— Patikrinau savo vaiko širdį. Jos jausmas tikras ir šventas. Būtų nuodėmė stoti jam skersai kelio. Ateikite pas mus, Ali Chanai.

Nuėjau pas juos. Kunigaikštienė verkdama mane pabučiavo. Kunigaikštis elgėsi iškilmingai. Kalbėjo apie santuoką, bet kitaip nei mano tėvas: jo manymu, santuokos pagrindą sudaro abipusis pasitikėjimas ir abipusė pagarba. Vyras ir žmona visada turi vienas su kitu tartis ir būti ramstis vienas kitam. Jie privalo nepamiršti, kad abu yra lygiateisiai žmonės su laisva siela. Iškilmingai prisiekiau neversti Nino nešioti čadros ir nelaikyti hareme. Atėjo Nino, pabučiavau ją į kaktą.

Ji įtraukė galvą į pečius ir priminė paukštuką, ieškantį užuovėjos.

— Bet kol kas dar niekas neturi šito žinoti, — tarė kunigaikštis. — Pirmiausia Nino turi baigti mokyklą. Mokykis gerai, mano vaike. Jeigu susikirsi per egzaminus, teks dar metus laukti.

Siauri, it plunksna nupiešti Nino antakiai kilstelėjo.

— Nesirūpink, tėve, aš nesusikirsiu nei mokykloje, nei santuokoje. Ali Chanas man visur padės.

Kai išėjau iš kunigaikščio namų, prie durų stovėjo Nacharariano automobilis. Išvirtusios jo akys lūkestingai žvelgė į mane.

— Nachararianai, — sušukau jam, — gal padovanoti jums žirgyną, o gal kaimą Dagestane? O gal norite iranietiško ordino arba apelsinų sodo Enzelyje?

Jis patapšnojo man per petį.

— Nieko nenoriu, — atsakė. — Man pakaks žinoti, kad pasukau likimo ratą reikiama linkme.

Pažvelgiau į jį su dėkingumu. Nuvažiavome prie Bibi Eibeto įlankos. Purvinos juodos mašinos kamavo ten naftos prisisunkusią žemę. Kaip Nachararianas pakeitė mano likimą, taip Nobelių šeima — amžinąsias šio kraštovaizdžio formas. Gerokas gabalas jūros jau buvo užpiltas žemėmis ir susiliejęs su sausuma. Ši teritorija jau nebebuvo jūra. Bet antai ten, naujosios žemės pakrašty, kažkoks apsukrus verslininkas jau atidarė arbatinę. Atsisėdę užsisakėme Kiachtos arbatos, puikiausios pasaulyje arbatos, stiprios kaip alkoholis. Apsvaigęs nuo jos aromato, Nachararianas įsileido į kalbas apie turkus, kurie tikriausiai užpuls Karabachą, apie armėnų skerdynes Mažojoje Azijoje. Aš jo beveik nesiklausiau.

— Nesibaiminkite, — tariau, — kai turkai ateis į Baku, aš paslėpsiu jus savo namuose.

— Aš nieko nebijau, — atsakė Nachararianas.

Toli jūroje, virš Nargino salos, įsižiebė žvaigždės. Ant žemės nusileido vakaro ramybė.

— Jūra ir krantas — kaip vyras ir moteris, susijungę amžinoje kovoje.

Ar aš tai pasakiau ar Nachararianas? Nieko nebeatsiminiau. Jis nuvežė mane namo. Tėvui pasakiau:

— Kipianis dėkoja, kad Širvanšyrų šeima taip pagerbė jo giminę. Nino — mano sužadėtinė. Nueik rytoj pas juos aptarti visa kita.

Jaučiausi labai pavargęs ir labai laimingas.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Dienos virto savaitėmis ir mėnesiais. Pasaulyje, šalyje ir mūsų namuose įvyko daug dalykų. Naktys pailgėjo, geltoni negyvi lapai užklojo Gubernatoriaus sodo takus. Rudens lietus temdė horizontą. Jūroje plūduriavo ir į uolėtus krantus daužėsi ledokšniai. Vieną rytą plonytė sniego danga apklojo gatves, ir trumpai įsivyravo žiema.

Paskui naktys ir vėl sutrumpėjo.

Į miestą iš dykumos liūdnu žingsniu ėmė traukti kupranugarių karavanai. Geltonas jų kailis buvo smėlėtas, o akys, reginčios amžinybę, dairėsi tik į tolumas. Ant kuprų jie vilko patrankas, kurių vamzdžiai, pririšti pašonėje, buvo atkreipti į žemę, dėžes su amunicija ir šautuvus — karo grobį iš didžiųjų mūšių. Turkų belaisviai ėjo per miestą apdriskusiais pilkais mundurais. Jie žygiavo prie jūros, ir maži pakrančių garlaiviai perplukdydavo juos į Nargino salą. Ten jie mirė nuo dizenterijos, bado arba gimtinės ilgesio. Arba pasprukę žūdavo druskingose Irano dykumose ir švininėse Kaspijos bangose.

Karas siautėjo toli nuo mūsų. Bet staiga priartėjo ir tapo kone apčiuopiamas. Iš šiaurės važiavo traukiniai su kareiviais. Iš vakarų — traukiniai su sužeistaisiais. Caras atstatydino savo dėdę ir pats ėmėsi vadovauti dešimties milijonų kariuomenei. Caro dėdė tapo Kaukazo vietininku, ir milžiniškas, niūrus jo šešėlis užgulė mūsų šalį. Didysis kunigaikštis Nikolajus Nikolajevičius! Iki pat Anatolijos siekė jo ilga kaulėta ranka. Pyktis, giežiamas carui, išsiliejo žiauriais jo divizijų antpuoliais. Didžiojo kunigaikščio įtūžis ritosi per kalnų sniegynus, smėlio dykumas iki Bagdado, Trabzono ir Stambulo. Žmonės vadino jį Ilguoju Nikolajumi ir su siaubu kalbėjo apie jo žvėriškumą, beprotišką kruvinų kautynių geidulį.

Į karą įsitraukė daugybė valstybių. Frontas tęsėsi nuo Afganistano iki Šiaurės jūros, o sąjungininkų monarchų, valstybių vadovų ir karvedžių vardai mirgėjo laikraščiuose kaip nuodingos musės, aplipusios lavonus.

Ir vėl atėjo vasara. Miestas skendėjo kaitroje, asfaltas lydėsi po praeivių kojomis. Rytuose ir Vakaruose buvo švenčiamos pergalės, o Nino sėdėjo Šv. Tamaros licėjaus egzaminų salėje ir spręsdama matematikos lygtis, deklamuodama klasikų eiles, vardydama istorines datas, o beviltiškais atvejais maldaujamai klapsėdama gruziniškomis blakstienomis įrodinėjo savo brandą.

Aš leidau laiką arbatinėse arba kavinėse, pas draugus arba namie. Daug kas priekaištavo man dėl draugystės su armėnu Nachararianu. Iljaso Beko divizija vis dar stovėjo mieste ir dulkėtame kareivinių kieme mokėsi karo meno. Kaip ir anksčiau, teatruose ėjo operos ir dramos, kinematografai rodė filmus. Įvykių buvo daug, bet nei pasaulyje, nei šalyje, nei namie niekas nepasikeitė.

Kai prispausta žinių naštos Nino ateidavo pas mane, aš glostydavau jos šaltas švelnias plaštakas. Jos giliose akyse atsispindėjo baimė. Eidavome į miesto klubą, teatrą ar pokylį. Mus lydėdavo Iljasas Bekas, Mechmedas Haidaras, Nachararianas, net pamaldusis Seidas Mustafa. Akimis nuverdavo Nino draugės iš Šv. Tamaros licėjaus, o pusseserė Aiša pasakojo, kad iš palankumo būsimajai Širvanšyro žmonai mokytojai vieną po kito į žurnalą rašo patenkinamus pažymius.

Retai kada būdavome vieni. Mus kaip siena supo rūpestingi draugai. Jie ne visuomet sutardavo vieni su kitais. Kartą Nachararianui, tam turtingam storuliui, siurbčiojant šampaną ir kalbant apie Kaukazo tautų tarpusavio meilę Mechmedo Haidaro veidas apniuko ir jis tarė:

— Man atrodo, pone Nachararianai, kad nėra ko apie tai kalbėti. Po karo vis tiek armėnų liks labai mažai.

— Bet Nachararianas bus tarp tų išlikusiųjų, — sušuko Nino.

Nachararianas tylėdamas toliau siurbčiojo šampaną. Buvau girdėjęs, kad jis ketina visus savo pinigus pervesti į Švedijos banką.

Bet tai ne mano reikalas. Kai paprašiau Haidaro draugiškiau elgtis su Nachararianu, jis tik suraukė kaktą.

— Negaliu pakęsti armėnų, vienas Dievas žino kodėl.

Kai po išleistuvių pokylio parlydėjau namo laimingą Nino, senasis Kipianis pasakė:

— Dabar jūs susižadėję. Susikrauk lagaminus, Ali Chanai. Važiuosime į Tiflisą. Supažindinsiu tave su savo giminaičiais.

Ir mes išvykome į Tiflisą, Gruzijos sostinę.

Tiflisas priminė tankų mišką, bet kiekvienas medis turėjo vardą — dėdė, pusbrolis, teta ar pusseserė. Tame miške buvo sunku susigaudyti. Jų vardai skambėjo kaip kirvio kirčiai: Orbelianiai, Čavčavadzės, Cereteliai, Amilachvariai, Abašidzės. Miesto pakrašty, Didubės miške, Orbelianių šeima surengė šventę naujojo giminaičio garbei. Gruziniška zurna skambino „Mravalžamier“, kachetų karo dainą ir chevsurų „Lilo“. Pusbrolis Abašidzė iš Kutaisio padainavo „Mgali Delija“, imeretų kalniečių karo dainą. Vienas dėdė pašoko „Davlūrą“, o kitas žilabarzdis senukas ant staltiesėmis nuklotos pievos su įkvėpimu sukosi „Buknos“ ritmu. Šventė truko visą naktį. Kai iš už kalnų pamažu ėmė kilti saulė, muzikantai užgrojo himną „Prisikeik, karaliene Tamara, Gruzija gedi tavęs“. Nejudėdamas sėdėjau prie stalo šalia Nino. Mums prieš akis sušvytravo kardai ir durklai. Gruzinų šokis su kardais, kurį ryto sambrėškoje sušoko būrelis pusbrolių, buvo panašus į spektaklį, toks nerealus ir tolimas. Girdėjau, ką kalba kaimynai prie stalo. Tas pokalbis tarsi ataidėjo iš šimtmečių gilumos.

— Vienas iš Ceretelių Sakadzės valdymo metais gynė Tiflisą nuo Čingischano.

— Jūs tikriausiai žinote — Čavčavadzių giminė senesnė už karališkąją Bagrationių giminę.

— Iš kur kilę Orbelianiai? Jų protėvis atkeliavo iš Kinijos prieš tris tūkstančius metų. Tai buvo imperatoriaus sūnus. Kai kurių Orbelianių akys dar ir dabar įkypos.

Aš baugščiai apsidairiau. Kas tos kelios Širvanšyrų kartos, prieš mane iškeliavusios į amžinybę? Nino ėmė mane guosti.

— Nesikrimsk, Ali Chanai. Žinoma, mano pusbroliai labai kilmingi, bet tik pagalvok: kur buvo jų protėviai, kai tavieji užkariavo Tiflisą?

Nieko neatsakiau, bet Nino žodžiai mane padrąsino: jau dabar, tarp savo giminaičių, ji jautėsi esanti Širvanšyro žmona. Pažvelgiau į ją su dėkingumu.

Raudonas Kachetijos vynas degino kaip skysta liepsna. Nedrąsiai pakėliau taurę už Orbelianių giminę, ir viena senučiukė palinkusi prie manęs tarė:

— Gerkite ramiai, Ali Chanai. Šis vynas — Dievo dovana. Nedaug kas tą žino. Visi kiti vynai — velnio pramanas.

Kai grįžome į miestą, buvo jau šviesu. Norėjau sukti į viešbutį, bet mane sulaikė kažkuris dėdė, o gal pusbrolis.

— Šiąnakt buvote Orbelianių giminės svečias, o dabar būsite mano svečias. Papusryčiausime, pasidalysime duona ir vynu. O per pietus priimsime savo draugus.

Tapau gruzinų kunigaikščių belaisviu.

Tai truko savaitę. Mes gėrėme Alazanės ir Kachetijos vynus, valgėme šašlykus ir avies sūrį. Pusbroliai keitė vienas kitą kaip kareiviai gruzinų svetingumo sargyboje. Nesikeitėme tik mes — Nino ir aš. Stebėjausi Nino ištverme. Baigiantis savaitei ji tebebuvo gaivi kaip pirmoji pavasario rasa. Akys šypsojosi, o lūpos nesiliaudamos šnekėjo su pusbroliais ir tetomis. Tik vos prikimęs balsas išduodavo, kad ištisas dienas ir naktis ji šoko, gėrė ir beveik nemiegojo.

Aštuntos dienos rytą į mano kambarį įžengė pusbroliai Sandro, Dodiko, Vamechas ir Soso. Su siaubu pasislėpiau po antklode.

— Ali Chanai, — tarė jie negailestingai, — šiandien jūs Džakelių šeimos svečias. Važiuosime į Kodžorį, į Džakelių dvarą.

— Šiandien aš nebūsiu niekieno svečias, — atsakiau niūriai. — Šiandien man, vargšui kankiniui, atsivers rojaus vartai. Arkangelas Mykolas su liepsnojančiu kalaviju įleis mane vidun, nes esu žuvęs dorybės kelyje.

Pusbroliai tik susižvalgė, skambiai ir negailestingai nusijuokė, o paskui pasakė vieną vienintelį žodį:

— Siera.

— Siera, — pakartojau aš. — Siera? Siera pragare, o aš pateksiu į rojų.

— Ne, — patikino mane pusbroliai, — tau dabar reikia kaip tik sieros.

Atsisėdau lovoje. Galva buvo sunki. Rankos ir kojos aptirpusios, aš jų beveik nejaučiau. Dirstelėjęs į veidrodį pamačiau blyškų žaliai geltoną veidą su prigesusiu žvilgsniu.

— Taip, — tariau prisimindamas Kachetijos vyną, — tai ta skystoji ugnis, taip man ir reikia. Musulmonui nevalia gerti.

Išslinkau iš lovos aimanuodamas kaip senis. Pusbroliai buvo tokie pat liekni ir dailaus sudėjimo kaip Nino. Gruzinai panašūs į tauriuosius elnius, pasiklydusius pirmykščiame Azijos tautų miške. Jokia kita Rytų tauta nėra tokia grakšti, neturi tokių taurių judesių, nemoka iki apsvaigimo džiaugtis gyvenimu ir leisti laiko nieko neveikiant.

— Mes pranešime Nino, — tarė Vamechas. — Į Kodžorį važiuosime po keturių valandų, kai atsigausi.

Jis išėjo iš kambario. Išgirdau jį kalbant telefonu.

— Ali Chanas staiga susirgo. Pagydysim jį sieros voniomis, po kokių keturių valandų jis atsigaus. Kunigaikštytė Nino su šeima gali išvykti dabar pat. Mes atvažiuosime vėliau. Ne, nieko blogo. Jis tik šiek tiek negaluoja.

Lėtai apsirengiau. Galva svaigo. Gruzinų svetingumas labai jau skyrėsi nuo ramių ir saikingų priėmimų pas dėdę Teherane. Ten visi geria stiprią arbatą ir šnekučiuojasi apie poeziją ir mokslą. Čia geria vyną, šoka, juokiasi, bet išlieka žvalūs ir stamantrūs kaip plieno spyruoklė. Ar tai vartai į Europą? Ne, žinoma, ne. Tai mūsų žemė, bet ji skiriasi nuo kitų Azijos šalių. Taip, tai vartai, bet kur jie veda? Gal į išmintį, įsikūnijusią vaikiškose linksmybėse ir nerūpestinguose šokiuose? Nežinau.

Buvau be galo pavargęs. Svirduliuodamas į šalis nulipau laiptais, ir mes sėdome į fajetoną.

— Į pirtį, — šūktelėjo Sandro.

Vežikas sušėrė botagu arkliams. Pravažiavę Meidaną sustojome prie didžiulio pastato su kupolais. Prie durų stovėjo pusnuogis vyras — toks liesas, pro odą kyšančiais kaulais. Jis buvo tarsi paniręs į nirvaną ir mūsų nepastebėjo.

— Hamardžoba, mekise7, — pasisveikino su juo Sandro.

Tas žmogus krūptelėjo. Nusilenkęs atsakė:

— Hamardžoba, tavadi. Būk sveikas, kunigaikšti.

Buvome nuvesti į didžiąją Beibutovo pirties salę.

Pirtis buvo erdvi, šilta, ant daugybės akmeninių gultų gulėjo nuogi žmonės. Mes nusirengėme. Koridoriumi nuėjome į kitą salę. Ten grindyse buvo keturkampiai šuliniai, pripildyti sieringo vandens. Lyg per sapną girdėjau Sandro balsą.

— Kartą vienas karalius išsirengė iš Mcchetos į medžioklę ir paleido į dangų sakalą. Tasai ėmė persekioti teterviną. Karalius laukia laukia — nematyti nei sakalo, nei tetervino. Karalius leidosi ieškoti savo paukščio ir priėjo giraitę. Per ją tekėjo šieringą versmė, joje ir prigėrė tetervinas. O sakalas puolė paskui jį. Taip karalius atrado sieros šaltinį ir padėjo kertinį Tifliso miesto akmenį. Čia ir yra tetervino maudyklės, o ten, kur dabar Meidanas, buvo giraitė. Tiflisas prasidėjo nuo sieros, su siera sulauks ir pabaigos.

Skliautuota patalpa buvo pilna garų, buvo justi sieros kvapas. Įlipau į karštą vonią kaip į supuvusių kiaušinių tyrę. Pusbrolių kūnai blizgėjo nuo prakaito. Drėgna ranka patryniau krūtinę. Siera prasiskverbė į odos poras. Į šitą šaltinį pasinerdavo visi užkariautojai ir karvedžiai, kuriems per du tūkstantmečius buvo pasisekę užgrobti miestą: Chorezmo Šadras Džalilis ad Dinas, Čingischano sūnus Džagatajus, Šlubis Timūras. Nuo žudynių apsvaigę užkariautojai sieros voniose nusiplaudavo pralieto kraujo slogutį.

— Gana, Ali Chanai, jau lipk.

Pusbrolių balsai nutraukė mano mintis apie besimaudančius užkariautojus. Išnirau iš sieringo vandens, nuėjau į gretimą salę ir be jėgų kritau ant akmeninio gulto.

— Mekise, — pašaukė Sandro.

Prie manęs priėjo liesas kaip skeletas pirtininkas paplaukusiomis akimis. Jis buvo nuogas, ant plikai skustos galvos pūpsojo čalma. Persiverčiau ant pilvo. Basomis kojomis jis užšoko man ant nugaros ir ėmė trypčioti kaip šokėjas ant kilimo. Paskui jo pirštai it aštrūs kabliai susmigo man į kūną. Sukinėjo rankas, girdėjau traškant savo kaulus. Aplinkui gultą sustoję pusbroliai patarinėjo:

— Pamasažuok jam dar rankas, mekise, jis prastai jaučiasi.

— Užšok dar kartą ant nugaros, taip, o dabar pamaigyk kairį šoną.

Keista, jokio skausmo nejaučiau. Tysojau visas paskendęs putų burbuluose, atsidavęs tvirtiems ir lankstiems pirtininko judesiams. Jutau, kaip palengva atsipalaiduoja kūno raumenys.

— Užteks, — tarė pirtininkas ir vėl sustingo pranašo poza.

Atsistojau. Visą kūną maudė. Nubėgęs į gretimą salę puoliau į ledinį antro sieros šaltinio vandenį. Man užgniaužė kvapą. Bet raumenys vėl įsitempė, iš naujo prisipildydami energijos. Grįžau susisukęs į baltą paklodę. Ir pusbroliai, ir pirtininkas lūkestingai žvelgė į mane.

— Jaučiuosi išalkęs, — tariau oriai, ant gulto parietęs kojas.

— Jis pasveiko, — vienu balsu sušuko pusbroliai, — greičiau neškit čia arbūzą, sūrių, žalumynų ir vyno.

Gydymas buvo baigtas.

Gulėjome priepirtyje ir puotavome. Nebejutau nei nuovargio, nei silpnumo. Raudonas, kvapus šalto arbūzo minkštimas nuginė sieros kvapą. Pusbroliai gėrė baltąjį „Napareuli“.

— Na matai, — tarė Dodiko, bet taip ir nebaigė sakinio, nes tuo buvo išsakyta viskas — ir didžiavimasis vietinėmis sieros voniomis, ir užuojauta svetimšaliui, kuris neatlaikė gruzinų svetingumo, ir globėjiškas giminaičio patikinimas, kad jis, Dodiko, atlaidžiai žiūri į savo pusbrolio musulmono silpnybes.

Mūsų būrelis plėtėsi. Prisidėjo nuogi kaimynai, apsiginklavę vyno buteliais. Kunigaikščiai ir jų kreditoriai, tarnai, dykinėtojai, mokslininkai, poetai ir kalnų dvarininkai — visi sėdėjo drauge kaip lygūs su lygiais. Sakytum, buvome ne pirtyje, o klube, kavinėje ar sambūryje nuogų linksmų žmonių nerūpestingomis ir besijuokiančiomis akimis. Tačiau kas nors vis ištardavo niūrių nuojautų persmelktus žodžius.

— Osmanai ateina, — pasakė storulis mažomis akutėmis, — didysis kunigaikštis nepaims Stambulo. Girdėjau, vienas vokiečių generolas atgabeno į Stambulą tokią patranką, kurios sviediniai lekia iki paties Tifliso.

— Klystate, kunigaikšti, — atsakė jam vyras su veidu kaip moliūgas, — tokia patranka dar neišrasta. Bet net jei ir bus pagaminta, į Tiflisą vis tiek nepataikys. Žemėlapiai, kuriais vadovaujasi vokiečiai, yra klaidingi. Juos braižė rusai. Dar prieš karą. Ar suprantate? Žemėlapiai rusiški. Argi jie gali būti teisingi?

Kažkas kampe atsiduso. Atsigręžęs pamačiau žilabarzdį ilga kumpa nosimi.

— Vargšė Gruzija, — dūsavo tas barzdyla, — mes atsidūrėme tarsi tarp įkaitintų žnyplių. Jei nugalės osmanai, bus galas Tamaros ainiams. Jei rusai — kas tada? Baltasis caras bus pasiekęs tikslą, o mus užsmaugs didžiojo kunigaikščio ranka. Jau dabar mūsų sūnūs žūva kare, geriausi iš geriausių. O kas bus paskui? Tuos, kurie išgyvens, pasmaugs osmanai, didysis kunigaikštis arba dar kas nors, gal kokia mašina arba amerikiečiai. Padėtis beviltiška — ugningas mūsų karingumas taip staiga gęsta. Atrodo, karalienės Tamaros šaliai atėjo pabaiga. Tik pažvelkite: kariai maži ir silpni, derlius prastas, vynas rūgštus.

Barzdyla nutilo šnopuodamas. Mes irgi tylėjome. Staiga pasigirdo baimingai prislopintas balsas:

— Nugalabijo Bagrationį, tą taurų žmogų. Rusai negalėjo atleisti, kad jis pagrobė caro dukterėčią. Caras pats pasiuntė jį į frontą vadovauti Irevano pulkui. Bagrationis kovėsi kaip liūtas ir krito pakirstas aštuoniolikos kulkų.

Pusbroliai gėrė vyną. Aš sėdėjau parietęs kojas ir žvelgiau priešais. Bagrationiai, galvojau, seniausia pasaulyje krikščionių kunigaikščių giminė. Tas barzdyla teisus. Gruzija iš tiesų žūsta, suspausta įkaitusių žnyplių.

— Jis paliko sūnų, — kalbėjo kitas, — Teimurazą Bagrationį, tikrą karalių. Kažkas jį paslėpė ir saugo.

Visi nutilo. Pirtininkas stovėjo prie sienos. Dodiko pasirąžė ir nusižiovavo.

— Graži mūsų šalis, — tarė jis. — Čia ir siera, ir miestas, ir karas, ir Kachetijos vynas. Tik pažvelkite, kaip teka per slėnį Alazanė. Nors Gruzija žūsta, būti gruzinu — puiku. Jūsų kalbos tokios beviltiškos. Bet argi Tamaros šalyje kada nors buvo kitaip? Ir vis tiek upės teka, vynuogės sirpsta, žmonės šoka. Graži mūsų Gruzija. Ir visuomet tokia bus, kad ir kokia beviltiška padėtis.

Jis atsistojo, jaunas ir lieknas, lygia švelnia oda — dainininkų ir didvyrių ainis. Žilabarzdis kampe palankiai šypsojosi.

— Dėkui Dievui, kad pas mus dar esama tokių jaunuolių.

Vamechas pasilenkė prie manęs.

— Ali Chanai, nepamiršk — tu šiandien Džakelių svečias Kodžoryje.

Visi atsistojome ir išėjome į lauką. Vežikas švystelėjo botagu. Vamechas pradėjo pasakoti:

— Džakeliai — sena kunigaikščių giminė...

Aš ėmiau juoktis, linksmai ir nerūpestingai.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Mudu su Nino sėdėjome kavinėje „Mefistofelis“ Golovino8 gatvėje. Priešais dunksojo Dovydo kalnas su didžiuoju vienuolynu. Pusbroliai leido mums vieną dieną atsipūsti. Nino dirstelėjo aukštyn į vienuolyną. Žinojau, apie ką ji galvoja. Ten viršuje, ant Dovydo kalno, yra kapas, kurį mes ketinome aplankyti. Ten ilsisi Aleksandras Gribojedovas. Poetas ir jo didenybės caro ministras. Antkapyje iškaltas įrašas: „Tavo protas ir darbai nemirtingi Rusijos atminty, bet kodėl tave pergyveno mano meilė?“

Jos vardas Nino Čavčavadzė. Ji buvo šešiolikos, kai tapo ministro ir poeto žmona. Nino Čavčavadzė, tos Nino, kuri sėdėjo šalia manęs, prosenelės sesuo. Jai tebuvo septyniolika, kai Teherane užpuolikai apsupo Rusijos pasiuntinybę.

— Ja Ali salavat, o šventasis Ali! — šaukė tie žmonės.

Ministras turėjo tik trumpą durklą ir pistoletą.

Kažkoks kalvis iš Ziuli Sultano gatvės kūju sutraiškė ministrui krūtinę. Po kelių dienų Teherano pakrašty buvo rastas sudarkytas jo kūnas. Ir galva, kurią jau buvo apgraužę šunys. Tai ir visa, kas liko iš Aleksandro Gribojedovo, poeto ir caro ministro. Kadžaras Fatali Šachas buvo labai patenkintas. Laimingas buvo ir jo įpėdinis Abasas Mirza. Fanatiką išminčių Meši Aga šachas apipylė dovanomis, o vienas iš Širvanšyrų gavo dvarą Gilane.

Visa tai nutiko prieš šimtą metų. Dabar aš, Širvanšyrų palikuonis, ir Nino, Gribojedovo žmonos proanūkė, sėdėjome „Mefistofelio“ kavinės terasoje.

— Turėtume būti kraujo priešai, Nino, — mostelėjau galva į vienuolyno kalną. — Ar ir tu man kada nors pastatysi tokį gražų antkapį?

— Gal, — atsakė Nino, — nelygu kaip elgsies gyvas būdamas.

Ji baigė gerti kavą.

— Eime pasivaikščioti po miestą, — tarė.

Nino mylėjo šį miestą kaip vaikas motiną. Golovino gatve patraukėme senamiesčio gatvelių link. Prie Siono katedros Nino sustojo. Užėjome į tamsią, drėgną ir labai seną bažnyčią. Kryžiaus plano šventovėje su smailu kupolu glūdėjo už šį miestą pralieto kraujo prisiminimai. Virš altoriaus kabojo vynmedžio kryžius. Šventoji Nino kadaise parnešė tą vynmedį iš pirmosios piligriminės kelionės į Šventąją Žemę. Nino atsiklaupė. Persižegnojusi pažvelgė į savo globėjos paveikslą.

— Šventoji Nino, atleisk man, — šnabždėjo jos lūpos.

Žvakių šviesoje pamačiau jos akis ašarojant.

— Eime laukan, — tariau.

Ji klusniai nusekė paskui mane pro bažnyčios duris. Tylėdami ėjome gatvėmis. Paskui paklausiau:

— Už ką šventoji Nino turėtų tau atleisti?

— Už tave, Ali Chanai.

Ji kalbėjo liūdnu, pavargusiu balsu. Ne taip jau ir gera vaikštinėti su Nino Tifliso gatvėmis.

— Kodėl už mane?

Mes pasiekėme Meidaną. Gruzinai sėdėjo kavinėse arba tiesiog gatvėse. Kažkur skambėjo zurna. Apačioje šniokštė Kūra. Nino žvelgė į tolį, lyg ten ieškotų pati savęs.

— Už tave, — pakartojo, — ir viską, kas buvo.

Supratau, ką ji nori pasakyti, bet vis tiek dar kartą paklausiau:

— Kaip sakai?

Nino sustojo. Už aikštės kilo Kašveti katedros bokštai. Tos šventovės akmenys buvo it nekaltos mergelės, balti ir švelnūs. Nino tarė:

— Pereik per Tiflisą. Ar pamatysi čia moterų, apsigobusių čadromis? Ne. Ar užuosi Azijos orą? Ne. Čia kitas pasaulis. Gatvės plačios, žmonių širdys atviros. Tik čia, Tiflise, tampu savimi. Čia nesutiksi fanatiškų kvailių kaip Seidas Mustafa arba avigalvių kaip Mechmedas Haidaras. Gyvenimas čia smagus ir lengvas.

— Nino, ši šalis — tarp kūjo ir priekalo.

— Kaip tik todėl, — ji tipeno senuoju gatvių grindiniu, — kaip tik todėl. Septynis kartus Šlubis Timūras buvo sugriovęs Tiflisą. Šalį siaubė turkai, iraniečiai, arabai ir mongolai. Mes išlikome. Gruziją jie teriojo, niokojo, naikino, bet niekada iš tikrųjų neužkariavo. Šventoji Nino su vynmedžio kryžiumi atėjo iš Vakarų, Vakarams mes ir priklausome. Mes ne Azija. Mes — labiausiai į rytus nutolusi Europos šalis. Argi tu pats to nejauti? — Nino ėjo skubiais žingsneliais, suraukusi vaikišką kaktą. — Kadangi nenusilenkėme nei Timūrui, nei Čingischanui, nei šachui Abasui, nei šachui Tahmasibui, nei šachui Izmailui, gimiau aš, tavo Nino. O čia ateini tu — be kardo, be trypiančių dramblių, be kariaunos, bet juk esi tų kruvinųjų šachų palikuonis. Mano dukterys nešios čadras, o kai Iranas vėl išgaląs savo kardą, mano sūnūs ir vaikaičiai šimtąjį kartą nusiaubs Tiflisą. O, Ali Chanai, mes turime priklausyti Vakarams.

Paėmiau Nino už rankos.

— Ko tu nori Nino?

— Ak, Ali Chanai, — tarė ji, — aš tokia kvaila. Noriu, kad pamiltum plačias gatves ir žalius miškus, noriu, kad daugiau suprastum apie meilę ir nesikabintum į sutrūnijusias Azijos miesto sienas. Visą laiką bijau, kad po dešimties metų tu tapsi pamaldus ir klastingas, įsitaisysi gyventi savuosiuose Gilano dvaruose, o vieną dieną prabudęs pasakysi: „Nino, tu esi tik laukas“. Pasakyk, Ali Chanai: už ką tu mane myli?

Tiflisas glumino Nino, nuo drėgno Kuros pakrančių oro ji buvo lyg apsvaigusi.

— Už ką tave myliu, Nino? Myliu tave, tavo akis, tavo balsą, tavo kvapą, tavo eigastį. Ko tu dar nori? Už viską myliu tave. Juk meilė visur vienoda — ir Gruzijoje, ir Irane. Čia, šioje vietoje, prieš šimtą metų stovėjo jūsų Rustavelis, didysis poetas. Jis giedojo meilę karalienei Tamarai. Jo eilės kaip persiški rubajatai. Be Rustavelio nėra Gruzijos, o be Irano nėra Rustavelio.

— Šioje vietoje... — susimąsčiusi tarė Nino, — taip, galbūt čia stovėjo ir Sajatas Nova, didysis poetas, meilės dainius. Šachas liepė nukirsti jam galvą, nes jis šlovino gruzinų meilę.

Su Nino buvo sunku susikalbėti. Ji atsisveikino su gimtine, o atsisveikinant atsiskleidžia meilė. Ji atsiduso.

— Tu viską myli, Ali Chanai, — mano akis, nosį, kaktą. Bet kai ką pamiršai. Ar myli mano sielą?

— Taip, myliu tavo sielą, — atsakiau pavargęs.

Keista, kai Seidas Mustafa tvirtina, kad moterys neturi sielos, aš juokiuosi, o kai Nino reikalauja, kad įžvelgčiau jos sielą, susierzinu. Kas tai yra — moters siela? Moteris turi džiaugtis, jeigu vyras nieko nenori žinoti apie jos sielos bedugnę.

— O už ką tu myli mane, Nino?

Ji staiga vidury gatvės pravirko. Skruostais ritosi didelės vaikiškos ašaros.

— Atleisk man, Ali Chanai. Aš myliu tave, tiesiog tave — tokį, koks esi, bet bijau to pasaulio, kuriame gyveni. Aš kaip pamišusi, Ali Chanai. Stoviu gatvėje su tavimi, savo sužadėtiniu, ir priekaištauju už Čingischano žygius. Atleisk savo Nino. Kvaila kaltinti tave už kiekvieną gruziną, kadaise nužudytą musulmonų. Niekada daugiau to nedarysiu. Bet tik pažvelk: juk aš, tavo Nino, irgi esu mažytė dalelė Europos, kurios tu nekenti, ir čia, Tiflise, tai itin jaučiu. Aš myliu tave, o tu myli mane. Bet aš myliu miškus ir pievas, o tu — kalnus, akmenis ir smėlį, nes esi dykrų kūdikis. Todėl bijau tavęs, tavo meilės ir tavo pasaulio.

— Tai kas toliau? — paklausiau nieko nesuprasdamas ir sutrikęs.

— Toliau? — Ji nusišluostė ašaras, lūpos vėl šypsojosi, ji palenkė galvą į šoną. — Toliau? Po trijų mėnesių mes susituoksime, ko tu dar nori?

Nino gali čia pat verkti ir juoktis, mylėti ir neapkęsti. Ji atleido man už visus Čingischano žygius ir vėl mane mylėjo. Pagriebusi už rankos nusitempė per tiltą į Tifliso turgaus labirintą. Tai buvo simboliškas atsiprašymas. Turgus buvo vienintelis rytietiškas europietiško Tifliso kampelis. Stori kilimų prekeiviai, armėnai ir iraniečiai, buvo išskleidę visą Irano turtų margumyną. Krautuvėlių lentynos lūžo nuo tvaskančių žalvario indų su išmintingais įrašais. Kažkokia kurdų mergaitė šviesiomis nustebusiomis akimis būrė praeiviams iš rankos ir, rodos, pati stebėjosi, kad viską žino. Prie smuklių durų būriavosi dykaduoniai, rimtai diskutuojantys apie Dievą ir pasaulį. Kvėpėme skvarbius šio daugiakalbio miesto kvapus. Vos pamačius turgaus gatvelių sumaištį Nino liūdesys išsisklaidė. Armėnų prekeiviai, kurdų būrėjai, iraniečių virėjai, osetinų kunigai, rusai, arabai, ingušai, indai — Tifliso turguje susiėjo visos Azijos tautos. Vienos krautuvėlės šešėlyje kilo sambrūzdis. Prekeiviai apspito ginčininkus. Asiras įnirtingai barėsi su žydu. Išgirdome sakant:

— Kai mano protėviai vedėsi tavo protėvius į Babilonijos tremtį...

Aplinkui susibūrusieji pratrūko juoku. Juokėsi ir Nino — iš to žydo, iš asiro, iš turgaus, iš ašarų, kurias išliejo ant Tifliso grindinio.

Ėjome toliau. Dar keli žingsniai, ir būsime apsukę ratą. Vėl atsidūrėme prie „Mefistofelio“ kavinės Golovino gatvėje.

— Gal vėl užeikim? — neryžtingai pasiūliau.

— Ne, pažymėkime susitaikymą aplankydami Šventojo Dovydo vienuolyną ant kalno.

Pasukome į šoninę gatvelę funikulieriaus link. Įlipome į raudoną vagoną, lėtai šliaužiantį į Dovydo kalną. Miestas liko žemai, o Nino ėmė pasakoti to garsaus vienuolyno įkūrimo istoriją:

— Prieš daug daug metų ant šio kalno gyveno šventasis Dovydas. O mieste gyveno karaliaus duktė, nuodėmingais meilės ryšiais susisaisčiusi su vienu kunigaikščiu... Kunigaikštis ją pametė. O ji jau buvo nėščia. Kai įtūžęs tėvas pareikalavo pasakyti to niekdario vardą, karalaitė pabijojo išduoti mylimąjį ir apkaltino šventąjį Dovydą. Apimtas įniršio karalius liepė atvesti šventąjį į rūmus. Paskui pakvietė dukterį, ir ji pakartojo kaltinimą. Tada šventasis stvėrė savo lazdą ir palietė karalaitei pilvą. Čia įvyko stebuklas. Iš pilvo pasigirdęs kūdikio balsas pasakė tikrąjį kaltininką. Bet šventojo valia karalaitė pagimdė akmenį. Iš to akmens trykšta šventojo Dovydo šaltinis. Moterys, trokštančios susilaukti vaikų, apsiplauna šio švento šaltinio vandeniu. — Nino susimąstė ir paskui pridūrė: — Kaip gerai, Ali Chanai, kad šventasis Dovydas miręs, o jo stebuklinga lazda dingusi.

Mes pasiekėme kalno viršūnę.

— Ar nenori nueiti prie šaltinio, Nino?

— Turime dar metus laiko.

Stovėdami prie vienuolyno sienos žvelgėme žemyn į miestą. Kuros slėnis skendėjo melsvoje migloje. Iš akmenų jūros it vienišos salos kyšojo bažnyčių kupolai. Į rytus ir vakarus driekėsi sodai. Tifliso gyvenimas virte virė. Tolumoje stūksojo Metecho pilis, buvusi Gruzijos karalių rezidencija, paversta Rusijos imperijos politinių kalinių kaukaziečių kalėjimu. Nino nusisuko. Jos ištikimybė carui sunkiai derėjo su garsiosios tvirtovės vaizdu.

— Ar Meteche nekali nė vienas iš tavo pusbrolių, Nino?

— Ne, bet pagal įstatymą reikėtų ten uždaryti tave. Eime, Ali Chanai.

— Kur?

— Aplankysime Gribojedovą.

Apėję vienuolyno sieną sustojome prie apleisto antkapio.

„Tavo protas ir darbai nemirtingi Rusijos atminty, bet kodėl tave pergyveno mano meilė?“

Pasilenkusi Nino pakėlė akmenuką ir pridėjusi prie antkapio greitai atitraukė ranką. Akmenukas nukrito ant žemės ir nuriedėjo mums po kojom. Nino paraudo. Tai senas Tifliso prietaras: jei mergina prispaus akmenuką prie antkapio ir jis akimirką laikysis prilipęs, ji dar tais metais ištekės. Nino akmenukas nukrito žemėn. Pamatęs sutrikusį jos veidą nusijuokiau.

— Matai? Trys mėnesiai iki vestuvių! Mūsų Pranašas buvo teisus: „Netikėk negyvais akmenim“.

— Taip, — sutiko Nino.

Grįžome prie funikulieriaus.

— Ką veiksime po karo? — paklausė Nino.

— Po karo? Tą patį, ką ir dabar. Vaikščiosime po Baku, lankysime draugus, keliausime į Karabachą ir gimdysime vaikus. Kas gali būti geriau?

— Norėčiau nuvykti į Europą.

— Gerai, į Paryžių, į Berlyną, visai žiemai.

— Taip, visai žiemai.

— Nino, ar tau nebepatinka mūsų kraštas? Jeigu nori, persikelkime gyventi į Tiflisą.

— Ačiū, Ali, tu man labai geras. Mes liksime Baku.

— Nino, man atrodo, kad niekur nėra taip gerai kaip Baku.

— Taip? Ar esi matęs daug miestų?

— Ne, bet jei nori, mes vyksime į kelionę aplink pasaulį.

— Ir visą laiką ilgėsies senosios miesto sienos ir dvasingo pokalbio su Seidu Mustafa. Bet tai nieko baisaus. Aš tave myliu. Būk toks, koks esi.

— Žinai, Nino, aš myliu mūsų gimtinę, kiekvieną dykros akmenuką, kiekvieną smėlio smiltelę.

— Žinau. Taip keista mylėti Baku. Atvykėliams mūsų miestas toks karštas, dulkėtas, persisunkęs nafta.

— Taip, juk jie svetimšaliai.

Ji uždėjo ranką man ant peties. Lūpomis palietė skruostą.

— O mes vienas kitam ne svetimi ir niekada tokie nebūsime. Ar tu visada mane mylėsi, Ali Chanai?

— Žinoma, Nino.

Vagonėlis nusileido. Apsikabinę ėjome Golovino gatve. Kairėje plytėjo parkas, aptvertas gražia kaltine tvora. Vartai buvo uždaryti. Du kareiviai, sustingę ir net, regis, nekvėpuojantys, kaip iš akmens tašyti, stovėjo sargyboje. Virš užvertų vartų išdidžiai skleidė sparnus paauksuotas imperatoriškasis dvigalvis erelis. Parkas priklausė didžiojo kunigaikščio Nikolajaus Nikolajevičiaus rūmams.

Staiga Nino sustojo.

— Štai, žiūrėk, — tarė rodydama į parką.

Už tvoros, pinijų alėjos šešėlyje, lėtai vaikštinėjo aukštas liesas žilagalvis vyras. Tuo momentu jis atsisuko, ir aš pažinau dideles, šaltos rūstybės kupinas didžiojo kunigaikščio akis. Pailgas veidas, kietai sučiauptos lūpos. Pinijų šešėlyje jis buvo panašus į didžiulį taurų laukinį žvėrį.

— Apie ką jis dabar galvoja, Ali Chanai?

— Apie caro karūną, Nino.

— Ji tiktų prie jo žilų plaukų. Ką jis ketina daryti?

— Žmonės kalba, kad nuvers carą.

— Eikim iš čia, Ali Chanai, man baisu.

Nuėjome tolyn nuo gražiai kalstytų pinučių. Nino tarė:

— Nereikėtų tau blogai kalbėti nei apie carą, nei apie didįjį kunigaikštį. Jie saugo mus nuo turkų.

— Jis — viena pusė žnyplių, gniaužiančių tavo šalį.

— Mano šalį? O tavo?

— Mūsų padėtis kitokia. Mes neįvaryti į kampą. Mes numesti ant priekalo, o didysis kunigaikštis laiko iškėlęs kūjį. Todėl jo ir nekenčiame.

— Jūs vis kliedite apie Enverą Pašą. Kokia nesąmonė, nesulauksi atžygiuojant Envero. Nugalės didysis kunigaikštis.

— Alach bilir, vienas Dievas težino, — atsakiau taikingai.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Didžiojo kunigaikščio daliniai stovėjo Trabzone. Užėmę Erzurumą jie perkopė Kurdistano kalnus ir traukė Bagdado link. Paėmė Teheraną, Tebrizą ir net šventąjį Mešchedo miestą. Nikolajaus Nikolajevičiaus šešėlis užgulė pusę Turkijos ir pusę Irano. Kartą per susitikimą su Gruzijos aristokratais didysis kunigaikštis pasakė:

— Paklusdamas caro įsakymui nenurimsiu, kol virš Hagija Sofijos kupolų sutviskės auksinis bizantinis kryžius.

Musulmoniškų kraštų padėtis buvo sudėtinga. Tik goči ir ambalai dar kalbėjo gatvėse apie osmanų galybę ir pergalingą Envero Pašos kardą. Irano nebebuvo, netrukus turėjo nebelikti ir Turkijos.

Tėvas pasidarė visai nekalbus, dažnai kažkur išeidavo iš namų. Kartais skaitydavo karo veiksmų suvestines arba palinkęs virš žemėlapio šnabždėdavo prarastų miestų pavadinimus, o paskui ištisas valandas sėdėdavo nejudėdamas su gintaro rožiniu saujoje.

Aš lankiausi pas juvelyrus, gėlių krautuvėse ir knygynuose. Siųsdavau Nino brangakmenių, gėlių ir knygų. Susitikęs su ja ilgam pamiršdavau karą, didįjį kunigaikštį ir virš musulmonų kraštų pakibusią grėsmę.

Kartą tėvas man tarė:

— Būk vakare namie, Ali Chanai. Ateis žmonės aptarti svarbių dalykų.

Jis tai pasakė lyg sumišęs, žvelgdamas į šalį.

Viską supratęs nusišaipiau:

— Argi neturėjau tau prisiekti, kad niekada nesileisiu į politiką?

— Rūpintis savo tautos likimu — tai dar nereiškia leistis į politiką. Ateina laikas, Ali Chanai, kai privalu apmąstyti, kas reikalinga tautai.

Tą vakarą buvau susitaręs su Nino eiti į operą. Gastroliavo Šaliapinas. Jau tiek dienų Nino laukė šito spektaklio. Nuėjau prie telefono ir paskambinau Iljasui Bekui.

— Iljasai, aš šiandien užsiėmęs. Gal gali nueiti su Nino į operą? Bilietus turiu.

Šis apmaudžiai atsakė:

— Ką manai? Juk nesu pats sau šeimininkas. Šiąnakt budime su Mechmedu Haidaru.

Paskambinau Seidui.

— Tikrai negaliu. Esu susitaręs su vyriausiuoju mula Hadži Machsudu. Jis tik kelioms dienoms atvykęs iš Irano.

Paskambinau Nachararianui. Tas kiek sutriko.

— Kodėl gi pats neinate, Ali Chanai?

— Pas mus ateina svečių.

— Pasitarti, kaip galabyti armėnus, ar ne? Tokiu metu, kai mano tauta plūsta kraujais, neturėčiau vaikščioti po teatrus. Tačiau mudu draugai, be to, Šaliapinas nuostabai dainuoja.

Pagaliau. Draugą pažinsi nelaimėje. Pranešiau Nino ir likau namie.

Septintą atėjo svečiai — tie, kurių ir tikėjausi. Pusę aštuonių didžiojoje mūsų svetainėje, išklotoje raudonais kilimais ir minkštomis turkiškomis pagalvėmis, jau buvo susirinkęs milijardas rublių, tiksliau — žmonės, kurių turtas vertinamas milijardu. Jų buvo nedaug, pažinau juos jau daugelį metų.

Pirmas atėjo Zeinalas Aga, Iljaso Beko tėvas. Jis ėjo susikūprinęs, pavandenijusios akys buvo apsiblaususios. Atsisėdo ant tachtos, pasidėjo šalia lazdą ir ilgai susimąstęs kramsnojo turkišką chalvą. Po jo į svetainę įžengė du broliai — Ali Asadula ir Mirza Asadula. Tėvas, velionis Semsi, paliko jiems gerą dešimtį milijonų. Sūnūs paveldėjo tėvo protą, be to, išmoko skaityti ir rašyti. Taigi tuos milijonus jie dar kelissyk padaugino. Mirza Asadula mėgo pinigus, išmintį ir ramybę. O jo brolis buvo tarsi sukurtas iš Zaratustros ugnies — degė nesudegdamas. Jis nerasdavo sau vietos. Jam patiko karas, nuotykiai ir pavojai. Anot gandų, Ali Asadula buvo įsimaišęs į daugybę kruvinų įvykių mūsų šalyje.

Šalia jo sėdintis niūrusis Bunjatzadė nuotykių nemėgo, užtat labai mylėjo moteris. Jis vienintelis iš mūsų turėjo keturias žmonas, aršiai kovojančias viena su kita. Jis to gėdijosi, bet negalėjo pakeisti jų prigimties. Paklaustas, kiek turi vaikų, liūdnai atsakydavo:

— Penkiolika ar aštuoniolika... iš kur man, vargšui, žinoti.

Paklaustas, kiek turi milijonų, atsakydavo tą patį.

Jusifas Ogly, sėdintis kitoje svetainės pusėje, žiūrėjo į jį smerkiamai ir su pavydu. Jis turėjo tik vieną, sako, ne itin gražią žmoną. Toji dar vestuvių dieną jam pasakiusi:

— Jei savo sėklą eikvosi su kitomis moterimis, nupjausiu joms ausis, nosis ir krūtis. O ką padarysiu tau, net liežuvis neapsiverčia pasakyti.

Jo žmona buvo kilusi iš karingos giminės. Grasinimai nebuvo tušti. Taigi vargšelis rinko paveikslus.

Vyras, įžengęs į svetainę pusę aštuonių, buvo mažo ūgio, labai liesas, turėjo švelnias rankas chna dažytais nagais. Mes atsistojome ir nusilenkėme reikšdami jam užuojautą dėl ištikusios nelaimės. Vienintelis jo sūnus Izmailas buvo miręs prieš keletą metų. Sūnui atminti senis pastatė Nikolajaus gatvėje ištaigingus rūmus. Ant fasado didelėmis aukso raidėmis buvo užrašyta „Izmailas“. Tuos rūmus jis padovanojo vienai musulmonų labdaros draugijai. Šis žmogus, vardu Aga Muša Nagi, buvo pakviestas į mūsų draugiją tik dėl dviejų šimtų milijonų, mat buvo nebe musulmonas, o atskalūno Babo9, kurį sušaudė šachas Nasredinas, šalininkas. Tik nedaugelis mūsų žinojo, ko siekė tas Babas. Užtat visi žinojome, kad šachas Nasredinas liepė varyti babidams į panages įkaitintas adatas, deginti juos ant laužų ir mirtinai užplakti rykštėmis. Aišku, sekta susilaukė tokių bausmių ne už gerus darbus.

Aštuntą visi svečiai jau buvo susirinkę. Naftos magnatai gėrė arbatą, valgė saldumynus ir kalbėjo apie klestintį verslą, apie namus, žirgus, sodus ir pinigus, praloštus kazino. Laikydamiesi padorumo tradicijos jie taip šnekučiavosi iki devintos. Paskui tarnai išnešė arbatą, uždarė duris ir mano tėvas tarė:

— Mirza Asadula, Šemsi Asadulos sūnus, nori pasidalyti su mumis savo mintimis apie tautos likimą. Paklausykime jo.

Mirza Asadula pakėlė gražų, svajingą veidą.

— Jeigu karą laimės didysis kunigaikštis, nebeliks nė vienos islamo valstybės. Caras dar labiau sustiprės. Mūsų jis nelies, nes mes turime pinigų. Bet uždarys mečetes, mokyklas ir uždraus kalbą. Šalį užplūs svetimšaliai, ir niekas nebeapgins Pranašo žemės. Mums būtų geriau, jeigu laimėtų Enveras, net jei ta pergalė būtų nedidelė. Bet ar galime jam padėti laimėti? Mano manymu — ne. Mes turime pinigų, bet caras turi dar daugiau. Mes turime žmonių, bet caras turi dar daugiau. Ką mums daryti? Jeigu dalį savo pinigų ir dalį žmonių atiduosime carui, jeigu sudarysime diviziją ir viskuo ją aprūpinsime, priespauda po karo bus ne tokia sunki. O gal matote kitą išeitį?

Jis nutilo. Tada prabilo jo brolis.

— Caro priespauda sunki. Bet kas žino — gal po karo ir caro nebebus.

— Tačiau ir tada mūsų šalyje bus pernelyg daug rusų.

— Jų gali sumažėti, broli.

— Visų nenugalabysi, Ali.

— Galima ir visus išgalabyti, Mirza.

Jiedu nutilo. Tada prakalbo Zeinalas Aga — tyliai, lyg sukaupęs paskutines jėgas.

— Nežinome, kas parašyta mūsų likimo knygoje. Didžiojo kunigaikščio pergalės — ne pergalės, net jeigu jis nugalės ir paims Stambulą. Mūsų laimės raktas ne Stambule. Jis Vakaruose. Ten laimės turkai, net jei vadintųsi vokiečiai. Rusai užėmė Trabzoną, turkai Varšuvą. Jūs kalbate apie rusus. Ar dar iš viso likę rusų? Girdėjau, kažkoks kaimietis, vardu Rasputinas, valdo carą, glamonėjasi su caro dukterimi, o carienę vadina motuše. Yra didysis kunigaikštis, norintis nuversti carą. Yra žmonių, kurie laukia taikos, kad galėtų sukilti. Po šio karo viskas bus kitaip.

— Taip, — pritarė ūsuotas storulis žiburiuojančiomis akimis, — po didžiojo karo viskas bus kitaip.

Tai buvo advokatas Fatali Chanas iš Chojo. Žinojome, kad jis nuolat gina tautos reikalus.

— Taip, — pakartojo jis su įkarščiu, — ir kadangi viskas bus kitaip, mums nereikia niekieno malonės. Kad ir kas laimės šį karą, iš mūšio lauko grįš silpnas, žaizdotas, o mes, nenusilpę ir nesužeisti, galėsime tada ne prašyti, o reikalauti. Mes, islamo, šiitų šalis, tiek iš Romanovų, tiek iš osmanų dvaro tikimės to paties — savarankiškumo visuose reikaluose. Kuo silpnesnės bus priešininkų jėgos po karo, tuo arčiau mūsų laisvė. Toji laisvė bus subrandinta neišeikvotų galių, mūsų pinigų ir mūsų naftos. Nepamirškite, kad pasaulis priklauso nuo mūsų, o ne mes nuo pasaulio.

Milijardas, susirinkęs kambaryje, buvo patenkintas. Laukti — gražus žodis. Laukti, kas nugalės — turkai ar rusai. Mes turime naftos, nugalėtojas bus priverstas siekti mūsų palankumo. O ką veikti iki tol? Statyti ligonines, našlaičių namus, neregių prieglaudas mūsų tikėjimo kariams, kad niekas nekaltintų mūsų abejingumu.

Aš sėdėjau kampe ir tylėjau, nors viriau iš pykčio. Ali Asadula kirtęs svetainę atsisėdo prie manęs.

— Ką pasakysite, Ali Chanai? — Ir nelaukdamas atsakymo jis pasilenkė ir sušnabždėjo: — Būtų neblogai išžudyti visus rusus mūsų šalyje. Ir ne tik rusus. Visus svetimšalius, kurie kalba kita kalba, kitaip meldžiasi ir mąsto. Iš esmės visi mes norime to paties, bet tik aš drįstu pasakyti garsiai. Kas gi bus? Nesvarbu, tegul vadovauja Fatali Chanas, nors man labiau patiktų Enveras. Bet pirmiausia reikia išgalabyti svetimuosius.

Žodį „išgalabyti“ jis ištarė su švelniu ilgesiu, lyg sakytų „mylėti“. Akys sublizgėjo, veidą nušvietė gudri šypsena. Aš nutylėjau. Tada prabilo Aga Muša Nagi, babidas. Mažos jo akutės žybčiojo.

— Esu senas žmogus, — tarė jis, — ir viskas, ką čia matau ir girdžiu, liūdina mane. Rusai nori išnaikinti turkus, turkai armėnus, armėnai nori išnaikinti mus, o mes rusus. Nežinau, ar tai gerai. Girdėjome, ką apie mūsų tautos likimą mano Zeinalas Aga, Mirza, Ali ir Fatali. Suprantu, jiems rūpi mokyklos, kalba, ligoninės ir laisvė. Bet kas iš tų mokyklų, jei jose mokoma nesąmonių, kam tos ligoninės, jei gydomas vien kūnas, o siela užmirštama? Mūsų siela veržiasi Dievopi. Bet kiekviena tauta tiki savą Dievą. O aš įsitikinęs, kad visų išminčių lūpomis byloja vienas Dievas. Todėl garbinu ir Kristų, ir Konfucijų, ir Budą, ir Mahometą. Visi mes kilę iš to paties Dievo, ir per Babą visi pas jį sugrįšime. Tai turime paskelbti visai tautai. Nėra nei balta, nei juoda, nes juodume glūdi baltumas, o baltume — juodumas. Todėl duosiu tokį patarimą: nesiimkime nieko, kas galėtų kam nors pakenkti, nes visuose žmonėse yra dalelė mūsų, o mumyse — dalelė kitų.

Mes sutrikę tylėjome. Tai štai kokia to Babo erezija.

Šalia manęs pasigirdo garsus kūkčiojimas. Nustebęs atsigręžiau ir pamačiau ašaromis apsipylusį Ali Asadulą.

— Kokie gražūs žodžiai, — kūkčiojo jis, — koks jūs teisus. Kokia laimė jūsų klausytis. O Visagali! Kad visi žmonės būtų tokie išmanantys. — Jis nusišluostė ašaras, dar kelis kartus sukūkčiojo ir gerokai ramiau pridūrė: — Be jokios abejonės, gerbiamasis, Dievo ranka galingesnė už visa kita. Tačiau, mano išmintingasis drauge, ne mažesnė tiesa, kad ne visada galima pasikliauti Kūrėjo malone. Mes esame tik žmonės, ir nesulaukę gailestingumo turime patys ieškoti, kaip pašalinti sunkumus.

Tai buvo protingai pasakyta, ir pralietos ašaros buvo vietoje. Pastebėjau, kaip Mirza susižavėjęs žiūri į brolį.

Svečiai pakilo. Siaura plaštaka palietę tamsią kaktą jie atsisveikino nusilenkdami.

— Ramybė jums. Nesiliaukite šypsotis, mano drauge.

Pasitarimas baigėsi. Milijardas pasipylė į gatvę linksėdamas galvomis ir spausdamas rankas. Buvo pusė vienuoliktos. Svetainė liko tuščia ir slogi. Mane apniko vienatvė. Pasakiau tarnui:

— Eisiu į kareivines. Šiandien ten budi Iljasas Bekas.

Nuėjau prie jūros, paskui pro Nino namus — į kareivines.

Sargybos kambaryje degė šviesa. Iljasas Bekas ir Mechmedas Haidaras žaidė nardais. Įžengiau vidun. Jiedu pasveikino mane be žodžių, tik galvos linktelėjimu. Pagaliau baigė žaisti. Numetęs į kampą nardus Iljasas Bekas atsisagstė apykaklę.

— Kaip praėjo pasitarimas? — paklausė. — Ar Asadula ir vėl prisiekinėjo išpjausiąs visus rusus?

— Panašiai. Kokios naujienos iš fronto?

— Iš fronto? — pakartojo jis abejingai. — Vokiečiai užėmė visą Lenkiją. Vieni sako, kad didysis kunigaikštis įstrigęs sniegynuose, kiti — kad paėmė Bagdadą. Galbūt turkai užims Egiptą. Iš kur aš žinau? Man viskas šioje žemėje atsibodo.

Mechmedas Haidaras pasikasė trumpai kirptą galvą.

— Nė kiek neatsibodo, — tarė, — turime žirgų, turime kareivių ir mokame elgtis su ginklais. Ko vyrui daugiau reikia? Kartais norisi patraukti per kalnus, lįsti į apkasus ir susitikti su priešu akis į akį. Priešas turi būti stiprus ir atsiduoti prakaitu.

— Tai užsirašyk į frontą, — patariau.

Mechmedo Haidaro akys iš po žemos kaktos žvelgė liūdnai sutrikusios.

— Aš ne iš tų, kurie šaudo į musulmonus. Net jeigu jie sunitai. Bet daviau priesaiką ir negaliu dezertyruoti. Mūsų šaliai reikia pokyčių.

Man pagailo šito plačiapečio, drūto ir paprasto vaikino, nekantraujančio leistis į žygį.

— Aš ir noriu į frontą, ir nenoriu, — kalbėjo jis susirūpinęs.

— O kas bus su mūsų šalimi? — paklausiau.

Jis tylėdamas suraukė kaktą. Mąstytojas anaiptol nebuvo. Galiausiai tarė:

— Su mūsų šalimi? Reikia statyti mečetes. Drėkinti žemę. Mūsų žemė ištroškusi. Tikrai negerai, kai ateina svetimšaliai ir aiškina, kad esame kvailiai. Net jeigu ir kvailiai, tai mūsų reikalas. Ir dar manau — būtų gerai užkurti didelį laužą ir sudeginti visus naftos bokštus. Būtų nuostabus vaizdas, mes ir vėl būtume neturtingi. Niekam mūsų nebereikėtų, svetimšaliai paliktų mus ramybėje. Vietoj gręžinių pastatyčiau gražią mečetę su mėlynais kokliais. Dar norėčiau užveisti buivolų, o naftos verslovių žemę apsėčiau javais.

Išsakęs savo ateities viziją jis nutilo. Iljasas Bekas ėmė juoktis.

— Tada dar reikėtų uždrausti skaityti ir rašyti, leisti pasišviesti tik žvakėmis, o didžiausią kvailį išrinkti valdovu.

Mechmedas Haidaras patyčias praleido pro ausis.

— Būtų neblogai, — tarė jis, — senovėje kvailių buvo daugiau negu dabar. Tie kvailiai rausė drėkinimo kanalus, o ne naftos gręžinius, apiplėšinėjo svetimšalius ir neleisdavo svetimšaliams mūsų plėšti. Seniau buvo daug daugiau laimingų žmonių.

Tą paprastą vaikiną norėjosi apkabinti ir išbučiuoti. Jis kalbėjo taip, tarsi pats būtų mūsų vargšės sausos ir išsekusios žemės grumstas.

Kažkas smarkiai pabeldė į langą. Dirstelėjau laukan. Į mane žvelgė tamsus randuotas veidas. Įkypos akys žibėjo.

— Tai aš, Seidas Mustafa. Įleiskit vidun.

Nubėgau prie durų. Seidas Mustafa įvirto į kambarį. Jo emamė10 buvo nusmukusi ant prakaituotos kaktos. Žalia juosta atsirišusi, pilkas apsiaustas dulkėtas. Kritęs į krėslą jis vos gaudydamas kvapą iškošė:

— Nachararianas pagrobė Nino. Prieš pusvalandį. Jie važiuoja link Merdekiano.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Mechmedas Haidaras pašoko ant kojų. Jo akutės dar labiau susiaurėjo.

— Tuoj pabalnosiu arklius! — sušuko bėgdamas pro duris.

Mano skruostai degė. Kraujas tvinksėjo smilkiniuose. Ausyse spengė. Atrodė, lyg kokia nematoma ranka trankytų lazda per galvą. Kaip per sapną girdėjau Iljaso Beko žodžius:

— Tvardykis, Ali Chanai, tvardykis. Po valandos, kai juodu pasivysime, galėsi daryti ką nori.

Jis stovėjo priešais visas išblyškęs ir juosė man diržą su kaukazietišku durklu.

— Laikyk, — įbruko į rankas pistoletą. — Būk ramus, Ali Chanai. Patausok įniršį keliui į Merdekianą.

Mechaniškai įkišau ginklą į kišenę. Prie manęs palinko rauplėtas Seido Mustafos veidas. Mačiau, kaip kruta storos jo lūpos, girdėjau padrikus žodžius.

— Išėjau iš namų aplankyti išmintingojo mulos Hadži Machsudo. Išminčius apsistojęs šalia teatro. Vienuoliktą su juo atsisveikinau. Ėjau pro teatrą. Ką tik buvo pasibaigęs tas bedieviškas vaidinimas. Pamačiau, kaip Nino, lydima Nacharariano, lipa į automobilį. Automobilis vis nevažiavo. Man nepatiko Nacharariano veido išraiška. Prislinkau artyn pasiklausyti. Nino tarė: „Ne, aš jį myliu“. — „Šioje šalyje neliks akmens ant akmens, — pasakė Nachararianas. — Aš myliu jus labiau ir išplėšiu iš Azijos gniaužtų“. — „Ne, — atsakė Nino, — vežkite mane namo“. Jis įjungė variklį. Šokau ant bagažinės. Automobilis nuvažiavo prie Kipianių namų. Negirdėjau, apie ką jiedu kalbėjosi pakeliui. Bet kalbėjo daug. Prie namų automobilis sustojo. Nino verkė. Staiga Nachararianas ją apkabino ir pabučiavo, paskui sušuko: „Jūs neturite pakliūti į rankas tiems laukiniams! — ir dar kažką sušnabždėjo, aš nugirdau tik paskutinius žodžius: — Pas mane į Merdekianą, paskui susituoksime Maskvoje ir išvyksime į Švediją“. Mačiau, Nino jį atstūmė. Tada jis įjungė variklį ir automobilis nurūko tolyn. Puoliau čia iš paskutiniųjų...

Jis nebaigė sakinio, o gal aš daugiau nesiklausiau. Mechmedas Haidaras įvirtęs į kambarį šūktelėjo:

— Arkliai pabalnoti!

Išskubėjome į kiemą. Pilnaties šviesoje pamačiau arklius. Tyliai žvingaudami jie trypė kanopomis.

— Imk šitą, — sušuko Mechmedas Haidaras paduodamas man pavadį. Pažvelgiau į žirgą ir apstulbau. Auksaplaukis Karabacho stebuklas, pulko vado Melikovo žirgas. Visame pasaulyje nebuvo nė dvylikos tokių žirgų. Mechmedas Haidaras žvelgė iš padilbų. — Komendantas pasius. Niekas kitas niekada nebuvo užsėdęs ant jo žirgo. Bet jis greitas kaip vėjas. Netausok jo. Tu greitai juos pavysi.

Šokau į balną. Sudrožiau botagu per to įstabaus žirgo šoną. Jis galingai liuoktelėjo, ir aš bemat atsidūriau už kareivinių tvoros. Lėkiau šuoliais jūros krantu. Kupinas įtūžio pliekiau botagu žirgą. Namai mirguliavo prieš akis, iš po žirgo kanopų žiro žiežirbos. Mane pagavo nenusakomas įniršis. Trūktelėjau pavadį, arklys stojo piestu ir puolė pirmyn dar greičiau. Galiausiai liko už nugaros paskutinės molio trobelės. Mačiau mėnesienos užlietus laukus ir siaurą keliuką į Merdekianą. Nakties oras mane atvėsino. Dešinėje ir kairėje driekėsi moliūgų laukai. Apvalūs moliūgai priminė aukso grynuolius. Žirgas lėkė šuoliais nepaprastai greitai ir lengvai. Pasilenkiau prie pat karčių.

Tai štai kaip! Viską aiškiai regėjau prieš akis... Girdėjau kiekvieną jų žodį. Staiga perpratau Nacharariano planą. Enveras kaunasi Mažojoje Azijoje. Caro sostas svyruoja. Didžiojo kunigaikščio kariuomenėje yra armėnų batalionas. Jeigu priešas pralauš fronto liniją, osmanų kariuomenė plūstelės į Armėniją, Karabachą ir Baku. Nachararianas puikiai suprato, kuo tai gali baigtis. Aukso luitai, armėnų pinigai keliauja į Švediją. Kaukazo tautų draugystė baigėsi. Regiu juos abu teatro ložėje. „Kunigaikštyte, niekas nesieja Rytų ir Vakarų, netgi meilė“. Nino tyli ir klausosi. „Visi, kuriems grasina osmanų kardas, turime laikytis vienas kito. Esame Europos pasiuntiniai Azijoje. Aš myliu jus, kunigaikštyte. Mes skirti vienas kitam. Stokholme gyvenimas paprastas ir lengvas. Ten Europa, Vakarai“. Ir vėl — tarsi būtų ištaręs tuos žodžius mano akivaizdoje: „Šioje šalyje neliks akmens ant akmens“. Galiausiai: „Pati rinkitės savo likimą, Nino. Po karo persikelsime į Londoną. Būsime priimti karaliaus rūmuose. Europiečiai turi patys lemti savo likimą. Aš gerbiu Ali Chaną, bet jis barbaras, amžinas dykros vergas“.

Sušniojau žirgui botagu ir šiurpiai surikau. Taip kaukia prieš mėnulį stepių vilkas. Tęsiamai ir liūdnai. Visa naktis susilieja tame stūgavime. Pasilenkiau į priekį. Pajutau peršėjimą gerklėje. Ko taip šaukiu jodamas Merdekiano keliu? Turiu patausoti įtūžį. Vėjas plakte plakė man veidą. Ašaros — nuo vėjo, tikrai ne dėl ko nors kito. Aš neverkiu net ir supratęs, kad niekas nesieja Rytų ir Vakarų, net meilė. Ak, tos viliokės, tos žiburiuojančios gruzinių akys! Taip, esu kilęs iš stepių vilko, iš pilkojo tiurkų vilko. Kaip gerai Nachararianas viską apgalvojo: „Susituoksime Maskvoje ir išvyksime į Švediją“. Viešbutis Stokholme, švarus, šiltas, balti patalai. Vila Londone. Vila? Merdekiane Nachararianas turi vilą. Vidury vaismedžių sodų. Kaip ir visi Baku turtuoliai. Pastatyta iš balto marmuro ant jūros kranto, su korintinėm kolonom. Kas greitesnis — automobilis ar Karabacho žirgas? Esu buvęs toje viloje. Raudonmedžio lova, raudona ir labai plati. Balti patalai kaip Stokholmo viešbutyje. Naktį jis nefilosofuos. Jis... žinoma, jis tą padarys. Man prieš akis lova ir gruziniškos akys, kuriose po baimės šydu slepiasi geismas. Suleidau dantis žirgui į sprandą. Žirgas lekia pirmyn. Greičiau, greičiau! Patausok įniršį, kol juos pavysi, Ali Chanai.

Keliukas toks siauras. Staiga ėmiau juoktis. Kokia laimė, kad esame Azijoje, atsilikusioje, laukinėje, necivilizuotoje Azijoje, kur nėra plentų, tik duobėti keliukai, lyg tyčia Karabacho žirgams. Kas greičiau įveiks tokį kelią — automobilis ar Karabacho žirgas?

Moliūgai pakelėse atsukę man savo veidus. Jie tarsi sako: „Čia labai blogi keliai, ne angliškiems automobiliams. Tik raiteliams, šuoliuojantiems ant Karabacho žirgų“.

Ar žirgas išlaikys? Gal ir ne. Prieš akis iškilo Melikovo veidas. Tada Šušoje traukdamas kardą jis sušuko: „Kunigaikštis Melikovas sėda ant žirgo tik tada, kai caras pašaukia į karą“. Na ir kas! Tegul senojo karabachiečio širdis plyšta gedėdama žirgo! Dar vienas botago kirtis, dar. Vėjas tranko į veidą it kumščiais. Posūkis. Prie kelio brūzgynai, ir štai pagaliau — tolumoje išgirstu variklio burzgimą. Kelią apšviečia žibintai. Automobilis! Lėtai velkasi duobėtu keliu. Europietiškas automobilis. Neskirtas Azijos keliams. Dar vienas kirtis botagu! Matau prie vairo Nachararianą. Ir Nino! Nino susigūžusi kamputyje. Kodėl jie negirdi mano žirgo kanopų dundesio? Nejaugi Nachararianas nesiklauso nakties garsų? Jis jaučiasi saugus savo europietiškame automobilyje pakeliui į Merdekianą. Reikia sustabdyti tą lakuotą dėžę. Tučtuojau! Užtaisau pistoletą. Na, mielas belge, atlik savo užduotį. Nuspaudžiu gaiduką. Siauras ugnies liežuvis akimirką nušviečia kelią. Sustabdau žirgą. Geras šūvis, taiklus šūvis, mielas belge. Kairė automobilio padanga subliūkšta kaip ūmai ištuštėjusi žarna. Lakuotoji dėžė sustojo! Prijoju, kraujas tvaksi smilkiniuose. Numetu ginklą į šalį, pats nebežinau, ką darau. Į mane sužiūra du veidai. Akys išsiplėtusios iš baimės.

Nachararianas virpančia ranka gniaužia pistoletą. Vis dėlto europietiškame automobilyje jis nesijautė toks saugus. Žiūriu į storus jo pirštus ir žiedą su dideliais deimantais. Dabar, Ali Chanai, gali duoti valią savo įniršiui. Išsitraukiu durklą. Toji drebanti ranka neiššaus. Melodingai zvimbdamas durklas lekia oru. Kur išmokau mėtyti durklą? Irane? Šušoje? Niekur! Mano kraujyje, mano gyslose glūdi žinojimas, kokia trajektorija skries durklas. Paveldėjau tą iš protėvių. Dar iš pirmojo Širvanšyro, kuris nužygiavo iki Indijos, užėmė Delį. Staiga pasigirsta neįtikėtinai spigus riksmas. Stora ranka išmeta revolverį. Riešu teka kraujo srovelė. Kaip puiku lieti priešo kraują ant Merdekiano vieškelio. Revolveris krinta ant žemės. Storas pilvas išvirsta iš automobilio, Nachararianas pasileidžia per kelią į krūmus. Nušoku nuo žirgo. Įkišu durklą į makštį. Nino sėdi tiesi ant minkštos automobilio sėdynės. Jos veidas bejausmis, sakytum, iškaltas iš akmens. Tik kūnas virpa, išgąsdintas naktinės dvikovos. Tolumoje išgirstu kanopų bildesį. Šoku į brūzgynus. Šakos tranko man veidą it priešo rankos. Po kojomis šiugžda lapai. Susibraižau rankas į sausas šakas. Krūmų tankmėje šnopuoja pjudomas žvėris — Nachararianas. Viešbutis Stokholme! Storos lūpos prie Nino veido!

Staiga pamatau jį. Kliuvinėdamas rankomis jis braunasi per brūzgynus. Štai jau bėga moliūgų lauku prie jūros. Revolverį išmečiau ant vieškelio. Mano rankos, subraižytos dyglių, kraujuoja.

Štai ir laukas. Apvalūs moliūgai dairosi į mane atsukę kvailas savo marmūzes. Užminu ant vieno, ir jis drioksteli po kojom. Bėgu per lauką. Mėnulis žvalgosi žemyn, skleisdamas šaltą auksinę šviesą. Bus tau gabenti aukso luitus į Švediją, Nachararianai.

Štai. Sugriebiu jį už peties. Jis atsisuka, sustoja kaip įbestas, akys dega neapykanta kaip užklupto vagies. Užsimojęs trenkia man per žandą. Antrą kartą — į krūtinę. Gerai, Nachararianai, išmokai Europoje boksuotis. Man apsvaigsta galva. Sekundę atima kvapą. Aš tik azijietis, Nachararianai. Niekada nesimokiau smūgiuoti žemiau juostos. Aš stepių vilkas, ir tik įniršis teikia man jėgų. Puolu ant jo, apkabinu per liemenį it medžio kamieną ir parmetu ant žemės. Kojomis įsiremiu į pilvą, rankomis apgniaužiu storą kaklą. Jis daužo mane kumščiais. Nusiritame per lauką. Štai jis užvirto ant manęs, rankomis gniaužia kaklą. Jo lūpos persikreipusios. Spiriu jam į pilvą. Užkulniai įsminga į riebų kūną. Jis atleidžia rankas. Akimirką matau pliką jo kaklą. Sudraskyta apykaklė persisukusi. Kaklas visiškai baltas. Iš mano gerklės išsiveržia duslus riksmas. Suleidžiu dantis į jo storą baltą kaklą. Štai kaip mes tą darome Azijoje, Nachararianai! Nesmūgiuojame žemiau juostos. Įsikertame į kaklą kaip pilkieji vilkai. Jaučiu, kaip kraujas tvinksi jo gyslose.

Staiga jo ranka ima graibytis mano pašonėje. Nachararianas nutveria mano durklą. Kovos įkarštyje visai jį pamiršau. Prieš akis sublizga plienas, pajuntu dūrį į šoną. Koks šiltas mano kraujas. Durklas nuslydo šonkauliu. Paleidžiu jo kaklą ir išplėšiu durklą iš sužeistos rankos. Dabar Nachararianas guli po manim. Atsukęs veidą į mėnulį. Pakeliu durklą. Jis surinka — šaižiai, tęsiamai, atmetęs galvą. Mirties akivaizdoje jo veidas, regis, virtęs viena burna. Štai tau viešbutis Stokholme. Kiaule taukuota. Ak, tas moliūgų laukas prie Merdekiano!

Ko aš delsiu? Už nugaros išgirstu balsą.

— Durk, Ali Chanai, durk, — tai Mechmedo Haidaro balsas. — Durk tiesiai į širdį, iš viršaus apačion.

Riksmas nutyla. Gerai žinau, kur smogti. Dar tik akimirką. Noriu dar kartą išgirsti išgąstingą priešo balsą. Tada jau smeigsiu.

Iškeliu ginklą aukštyn. Raumenys įsitempia. Mano durklas įsminga į priešo kūną ties širdimi. Jis trūkteli, įsitempia dar kartą ir suglemba. Iš lėto stojuosi. Mano eilutė kruvina. Tai mano kraujas ar jo? Dabar jau vis tiek.

Mechmedas Haidaras išsišiepia.

— Šaunuolis, Ali Chanai, negaliu atsigėrėti!

Man skauda šoną. Jis prilaiko mane. Išnyrame iš brūzgynų ir sustojame prie lakuotosios dėžės ant Merdekiano vieškelio. Keturi žirgai. Du raiteliai. Iljasas Bekas paduoda man ranką. Seidas Mustafa kilsteli žalią emamę. Jis sėdi balne ir tvirtai laiko apkabinęs Nino. Nino tyli.

— Ką darysi su moterimi? Pats ją nudursi ar man tą padaryti?

Seidas Mustafa kalba lėtai ir tyliai. Akys pusiau primerktos, lyg sapnuotų.

— Nudurk ją, Ali Chanai, — pasigirsta Mechmedo Haidaro balsas. Jis atkiša man durklą.

Pažvelgiu į Iljasą Beką. Šis linkteli. Veidas išbalęs kaip kreida.

— Lavoną įmesime į jūrą.

Prieinu prie Nino. Jos akys nenusakomai didelės... Kartą per pertrauką atėjo pas mus visa apsipylusi ašaromis, pasikišusi po pažasčia vadovėlius. Paskui tūnojau po jos suolu ir sufleravau: „Karolis Didysis karūnuotas Aachene aštuonišimtaisiais metais“.

Kodėl Nino nieko nesako? Kodėl ji neverkia kaip anuomet per didžiąją pertrauką? Juk ji nekalta, kad nežinojo, kada buvo karūnuotas Karolis Didysis. Apkabinu žirgo kaklą ir pažvelgiu į ją. Akys susitinka. Jos akys tyli. Ji tokia graži Seido balne, užlieta mėnulio šviesos, įsmeigusi akis į durklą. Gruzinų kraujas — geriausias visame pasaulyje. Gruzinės lūpos, Nachararianas jas bučiavo. Tie aukso luitai Švedijoje... jis ją bučiavo.

— Iljasai Bekai, aš sužeistas. Pargabenk kunigaikštytę namo. Naktis šalta, apgobk ją kuo nors. Iljasai Bekai, tau galas, jeigu nenugabensi kunigaikštytės sveikos ir gyvos namo. Ar girdi, tokia mano valia. Mechmedai Haidarai, Seidai Mustafa, aš visai nusilpęs. Prilaikykite mane, aš nukraujavęs.

Nusitveriu už Karabacho žirgo karčių. Mechmedas Haidaras padeda užlipti ant žirgo. Prijoja Iljasas Bekas, atsargiai apkabina Nino ir sodina į minkštą kazokišką savo balną. Ji nesipriešina... Nusivilkęs švarką jis apgobia jai pečius. Jis vis dar labai išblyškęs. Meta į mane žvilgsnį, linkteli. Nugabens Nino sveiką ir gyvą namo. Jis nujoja pirmas. Mes kiek palaukiame. Mechmedas Haidaras ir Seidas Mustafa nesitraukia nuo manęs. Mechmedas šoka į balną.

— Tu didvyris, Ali Chanai. Tu puikiai koveisi. Atlikai savo pareigą.

Jis mane prilaiko. Seido akys nuleistos. Jis sako:

— Jos gyvenimas tavo rankose. Galėjai atimti jai gyvybę, galėjai pasigailėti. Šariatas leidžia ir viena, ir kita.

Jis svajingai nusišypso. Mechmedas Haidaras įbruka man į rankas vadeles.

Tylėdami nujojome nakties keliu. Tolumoje viliojamai mirgėjo Baku šviesos.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Akmenuota pakriaušė ties prarajos kraštu. Geltonos uolos išdžiūvusios ir suskeldėjusios, nesimato nė vieno medelio. Milžiniški atšiaurūs akmenys suvirtę vienas ant kito. Ties praraja pakibusios keturkampės neišdailintos pirkelės. Plokščias vienos pirkios stogas — kitos kiemas. Apačioje šniokščia kalnų upelis, vaiskiame ore spindi uolos. Siauras takelis vinguriuoja tarp akmenų pradingdamas prarajoje. Tai aūlas — kalnų kaimelis Dagestane. Tamsi pirkia išklota storais dembliais. Dviem medinėmis sijomis paremta atsikišusi pastogė. Dangaus begalybėje it suakmenėjęs kybo išskleidęs sparnus erelis.

Gulėjau nedidukame kiemelyje ant stogo su gintariniu kaljano kandikliu burnoje. Traukiau į plaučius vėsų dūmą. Smilkiniai irgi atvėso, baltas dūmas išsisklaidė išpustytas lengvo vėjelio. Kažkieno rankos rūpestingai įmaišė į tabaką kanapių. Prarajoje išvydau veidą, besisukantį plūduriuojančiame rūke. Įsižiūrėjęs atpažinau bruožus. Tai karys Rustamas iš kilimo, kabančio mano kambaryje Baku.

Ne taip jau ilgai gulėjau ten, įsisupęs į šilko patalus. Suskaudo šoną. Išgirdau tylius žingsnius kitame kambaryje, prislopintus balsus. Įsiklausiau. Balsai pasidarė garsesni. Atpažinau tėvą sakant:

— Labai gaila, pone policmeisteri, aš ir pats nežinau, kur mano sūnus. Manau, bus pabėgęs į Iraną pas dėdę. Atleiskite.

Tada sugriaudėjo policmeisterio balsas.

— Jūsų sūnui iškelta byla dėl nužudymo. Įsakyta jį suimti. Mes surasime jį ir Irane.

— Dėl to galiu tik džiaugtis, mat bet kuris teisėjas pripažins mano sūnų esant nekaltą. Jis buvo afekto būsenos, kurią lėmė įvykiai. Beje...

Išgirdau šlamant banknotus, o gal man tik pasirodė. Paskui įsivyravo tyla, tada vėl pasigirdo policmeisterio balsas.

— Na žinoma, jau tas jaunimas. Tik kas, tuoj griebiasi durklo. Aš oficialus asmuo, bet kaip tėvas puikiai jus suprantu. Tegul tas jaunuolis nesirodo mieste. Bet įsakymą jį suimti vis dėlto turėsiu persiųsti į Iraną.

Žingsniai nutolo. Ir vėl stojo tyla. Dailios raidės, išaustos kilime, susipynė į labirintą. Akimis perbėgau eilutę ir užkliuvau už dailiai išraityto nūno.

Prie manęs palinko kažkieno veidai. Lūpos šnabždėjo kažką nesuprantama. Paskui jau sėdėjau lovoje tiesus, visas sutvarstytas, o priešais mane stovėjo Iljasas Bekas ir Mechmedas Haidaras. Abu šypsojosi, abu vilkėjo mundurą.

— Atėjome atsisveikinti. Mus siunčia į frontą.

— Kaip?

Iljasas pasitaisė diržą.

— Tada nugabenau Nino namo. Ji visą kelią tylėjo. Paskui nujojau į kareivines. Popiet jau visi viską žinojo. Melikovas užsidarė savo kabinete ir gėrė. Žirgo nebenorėjo matyti. Vakare liepė jį nušauti. Paskui įteikė raportą su prašymu išsiųsti jį į frontą. Mano tėvui pavyko pasiekti, kad byla nebūtų perduota karo tribunolui. Bet žygiuojame į frontą. Į pačias priešakines linijas.

— Atleiskite, tai mano kaltė.

Jiedu ėmė karštai protestuoti:

— Na ką tu, tu — didvyris, pasielgei kaip tikras vyras. Mes tavimi didžiuojamės.

— Ar matėte Nino?

Abiejų veidai paniuro.

— Ne, Nino nematėme.

Jų balsai nuskambėjo sausai.

Mes apsikabinome.

— Nesirūpink dėl mūsų. Ir fronte neprapulsime.

Nusišypsoję jie atsisveikino. Durys užsidarė.

Gulėjau ant pagalvių, akis įsmeigęs į raudoną kilimo raštą. Vargšai mano draugai. Tai aš kaltas. Mane apniko haliucinacijos. Realybė kažkur išnyko. Tarsi pro rūką regėjau Nino veidą. Kažkieno rankos prisilietė prie manęs, išgirdau persiškai sakant:

— Reikia duoti jam kanapių. Tai padės nuraminti dvasios kančias.

Į burną man kažkas įkišo gintarinį kandiklį, atsklido padriki žodžiai:

— Garbusis chane, aš sukrėstas. Kokia baisi nelaimė. Dabar tenoriu, kad mano duktė išvyktų kartu su jūsų sūnumi ir jie tučtuojau susituoktų.

— Bet, mielas kunigaikšti, Ali Chanas negali vesti. Jam dabar gresia Nachararianų kraujo kerštas. Išsiunčiau jį į Iraną. Jo gyvybė nuolat pavojuje. Jis netinka į vyrus jūsų dukteriai.

— Seferai Chanai, meldžiu jūsų. Mes apsaugosime savo vaikus. Jie turi išvykti. Į Indiją, į Ispaniją. Mano dukros garbė nuplėšta. Ją išgelbėti gali tik vedybos.

— Tai ne Ali Chano kaltė, mielas kunigaikšti. Be to, visuomet atsiras jaunikis tarp rusų arba armėnų.

— Maldauju. Tai nekalta naktinė išvyka. Visai suprantama per tokį karštį. Jūsų sūnus pasikarščiavo. Visiškai be reikalo įtarė piktus kėslus ir turi ištaisyti savo klaidą.

— Kad ir kaip ten būtų, Ali Chanui gresia kraujo kerštas, jis negali vesti.

— Seferai Chanai, supraskite mane, aš juk irgi tėvas.

Balsai nutilo. Pasidarė visiškai tylu. Žiūrėjau į kanapių grūdelius, primenančius skruzdėles.

Pagaliau atėjo diena, kai buvo nuimti tvarsčiai. Apčiupinėjau randą. Tai pirmoji priešo padaryta žaizda. Atsikėliau iš lovos. Atsargiai statydamas kojas perėjau per kambarį. Tarnai žiūrėjo į mane su baime. Durys atsivėrė. Įėjo tėvas. Man širdis suspurdėjo. Tarnai pasišalino.

Tėvas tylėdamas vaikščiojo po kambarį. Paskui sustojo.

— Kasdien ateina policininkas, ir ne tik jam tavęs reikia. Tavęs ieško visi Nachararianai. Penki jau išvyko į Iraną. Namus įsakiau saugoti dvidešimčiai sargybinių. Beje, Melikovai tau irgi paskelbė kraujo kerštą. Dėl žirgo. O draugai turėjo išvykti į frontą.

Tylėdamas žvelgiau į grindis. Tėvas uždėjo man ant peties ranką. Jo balsas sušvelnėjo.

— Didžiuojuosi tavimi, Ali Chanai. Aš būčiau pasielgęs taip pat.

— Tu patenkintas, tėve?

— Labai. Pasakyk tik viena, — apkabinęs jis pažvelgė man į akis, — kodėl pasigailėjai merginos?

— Nežinau, tėve. Buvau pavargęs.

— Anaip būtų buvę geriau, mano sūnau. Dabar jau per vėlu. Bet nenoriu tau priekaištauti. Mes visi, visa šeima, tavimi didžiuojamės.

— Kas dabar bus, tėve?

Vaikštinėdamas po kambarį jis susirūpinęs atsiduso.

— Na, čia likti tau negalima. Ir į Iraną negalima. Tavęs ieško policija ir dvi galingos giminės. Geriausia būtų išvykti į Dagestaną. Aūle tavęs niekas nesuras. Ten nedrįs lįsti nė vienas armėnas ir nė vienas policininkas.

— Ar ilgam, tėve?

— Ilgam. Kol policija pamirš tą bylą. Kol su mumis susitaikys priešų šeimos. Aš lankysiu tave.

Naktį aš išvykau. Į Machačkalą, paskui į kalnus. Jojau siaurais takeliais, nešamas mažų ilgakarčių arklių, į tolimą aūlą ties bedugne praraja.

Štai taip atsidūriau svetinguose ir saugiuose dagestaniečių namuose. Aūlo gyventojai žinojo, kad esu persekiojamas kraujo keršto, ir žiūrėjo į mane užjaučiamai. Supratingai įmaišydavo man į tabaką kanapių. Aš daug rūkiau. Nieko nekalbėjau, apniktas vizijų. Pridengęs svetingumo šešėliu, mane globojo tėvo draugas Gazi Mula. Jis daug kalbėjo, jo žodžiai išsklaidydavo karštligiškus vaizdinius.

— Neužmik, Ali Chanai, nieko negalvok, Ali Chanai. Paklausyk, ką tau papasakosiu. Ar esi girdėjęs Andalalo istoriją?

— Andalalo? — pakartojau abejingai.

— Ar žinai, kas yra Andalalas? Prieš šešis šimtus metų Andalalas buvo gražus kaimas. Jį valdė geras, protingas ir narsus chanas. Bet tautai nepatiko toks dorumas. Todėl žmonės atėjo pas jį ir tarė: „Tu mums įgrisai, nešdinkis“. Chanas apsiverkė, sėdo ant žirgo, atsisveikino su šeima ir iškeliavo į Iraną. Ten jis įgijo garbingą padėtį. Jo patarimų klausdavo šachas. Jis užkariavo daug šalių ir miestų. Bet sielos gilumoje tūžo negalėdamas pamiršti Andalalo žmonių padarytos skriaudos.. Todėl tarė: „Andalalo slėniuose pilna brangakmenių ir aukso. Užkariaukime tą šalį“. Milžiniška šacho kariuomenė patraukė į kalnus. Tada Andalalo gyventojai pasakė: „Jūsų daug, bet jūs esate slėnyje, o mūsų nedaug, užtat mes — ant kalno. O aukščiau už visus Alachas, jis — nors vienas, stipresnis ir už jus, ir už mus“. Tad kaimas pasiryžo gintis. Ir vyrai, ir moterys, ir vaikai. Priekyje kovėsi chano sūnūs, pasilikę tame kaime. Iraniečiai buvo sumušti. Pirmas pabėgo šachas, paskutinis — išdavikas, atvedęs jį į Andalalą. Praėjo dešimt metų. Chanas paseno ir ėmė ilgėtis gimtinės. Palikęs Teherano rūmus išjojo į gimtąjį kaimą. Kaimiečiai pažino išdaviką, atvedusį priešo kariuomenę į Andalalą. Nusispjovę jie užtrenkdavo jam duris. Chanas visą dieną jodinėjo po kaimą, bet nerado nevieno draugo. Tada nuėjo pas gazi ir tarė: „Atvykau į gimtinę išpirkti kaltės. Pasielk su manimi taip, kaip liepa įstatymas“. — „Suriškite jį, — tarė gazi ir paskelbė nuosprendį: — Pagal protėvių įstatymus šis žmogus turi būti palaidotas gyvas“. Žmonės jam atsakė: „Tebūnie kaip sakai!“ Bet tas gazi buvo teisingas. „Ką pasakysi sau apginti?“ — paklausė jis, o chanas atsakė: „Nieko. Aš kaltas. Gerai, kad čia gerbiami protėvių įstatymai. Bet juk yra ir įstatymas, kuris sako: kas pakelia kardą prieš tėvą, turi mirti. Aš reikalauju teisingumo. Mano sūnūs pakėlė kardą prieš mane. Prie mano kapo jiems turi būti nukirsta galva“. — „Tebūnie taip“, — nusprendė gazi ir pravirko kartu su visais žmonėmis. Mat jie labai gerbė ir vertino chano sūnus. Bet reikėjo vykdyti įstatymą. Išdavikas buvo palaidotas gyvas, o jo sūnūs, geriausi šalies kariai, nukirsdinti prie jo kapo.

— Kokia ilga ir kvaila pasaka, — suniurzgėjau. — Ar nežinai geresnių pasakojimų? Tavo didvyris mirė prieš šešis šimtus metų, o dar buvo išdavikas.

Gazi Mula įsižeidęs šnopavo.

— O ar esi girdėjęs apie imamą Šamilį?

— Nieko nežinau apie imamą Šamilį.

— Šamilio laikais žmonės gyveno laimingai. Tai buvo vos prieš penkiasdešimt metų. Tauta buvo laiminga, nebuvo nei alkoholio, nei tabako. Vagiui būdavo nukertama dešinė ranka, bet vagių beveik nepasitaikydavo. Kol atėjo rusai. Tada imamui Šamiliui apsireiškė Pranašas ir liepė paskelbti grobikams gazavatą, šventąjį karą. Šamilis jį paskelbė. Visi kalniečiai susisaistė su Šamiliu baisia priesaika. Taip pat ir čečėnai. Bet rusai buvo stiprūs. Jie užpuolė čečėnus, sudegino jų kaimus, suniokojo laukus. Tada seniūnai išvyko į Dargo pas imamą prašyti, kad atleistų nuo priesaikos. Tačiau pamatę jį neišdrįso nieko sakyti. Tad nuėjo pas Chanum, imamo motiną. Chanum buvo geros širdies. Ji pravirko išgirdusi apie čečėnų nelaimes. „Papasakosiu viską imamui, kad atleistų jus nuo priesaikos“. Chanum turėjo jam didelės įtakos. Imamas buvo geras sūnus. Kartą jis pasakė: „Tebūnie prakeiktas tas, kuris kelia rūpesčių savo motinai“. Kai Chanum perdavė čečėnų prašymą, imamas tarė: „Koranas liepia bausti už išdavystę. Bet Koranas draudžia prieštarauti motinai. Nežinau, ką daryti. Melsiuosi ir pasninkausiu, kad Alachas apšviestų man protą“. Imamas pasninkavo tris dienas ir tris naktis. Paskui išėjo prieš tautą ir tarė: „Alachas man apreiškė: pirmasis, prabilęs apie išdavystę, gaus šimtą rykščių. Pirmoji prakalbusi apie išdavystę buvo Chanum, mano motina. Nuteisiu ją šimtu rykščių“. Buvo atvesta Chanum. Kariai nuplėšė nuo jos čadrą, parmetė ant mečetės laiptų ir užsimojo. Imamo motina gavo tik vieną kirtį rykšte. Imamas puolė ant kelių, pravirko ir sušuko: „Aukščiausiojo įstatymai neliečiami. Niekas negali jų panaikinti. Net ir aš. Bet Koranas leidžia vieną dalyką. Vaikai gali perimti tėvų bausmę, tad aš imu likusią bausmę sau“. Imamas nusivilko drabužius, priešais visą tautą atsigulė ant mečetės laiptų ir sušuko: „Plakite mane, ir nebūsiu imamas, jei pastebėjęs, kad mušate gailėdamiesi, nenukirsiu jums galvos“. Imamas gavo devyniasdešimt devynis smūgius. Jis gulėjo apsipylęs krauju, oda buvo sudraskyta į skutus. Tauta su pasibaisėjimu žiūrėjo į imamą, ir niekas daugiau nedrįso kalbėti apie išdavystę. Taip buvo valdomi kalnai. Prieš penkiasdešimt metų. Ir tauta buvo laiminga.

Aš tylėjau. Erelio danguje nebesimatė. Temo. Mažos mečetės minarete pasirodė muedzinas. Gazi Mula patiesė namazo kilimėlius. Mes meldėmės veidu į Meką. Maldos arabų kalba priminė senoviškas karo dainas.

— Eik, Gazi Mula. Tu tikras draugas. Dabar leisk man pamiegoti.

Jis pažvelgė į mane su nepasitikėjimu. Dūsaudamas pamaišė kaljane kanapių grūdelius. Paskui išėjo, išgirdau jį sakant kaimynui:

— Jis labai serga.

Kaimynas atsakė:

— Dagestane niekas neserga ilgai.

Gulėjau ant stogo ir žiūrėjau į bedugnę.

Na tai kaip, Nachararianai, — kaip laikosi tavo aukso luitai Švedijoje?

Užsimerkiau.

Kodėl tyli Nino? Kodėl ji tyli?

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Moterys ir vaikai vorele ėjo per kaimą. Jų veiduose matėsi nuovargis. Jie atkeliavo iš toli. Rankose nešėsi maišelius, pilnus žemės ir mėšlo. Tarsi brangiausią turtą spaudė žemę prie krūtinės. Prisikasė jos tolimuose slėniuose, sumokėjo už ją avimis, sidabro monetomis ir audiniais. Išbarstę brangią žemę ant plikų savo gimtinės uolų jie užaugins grūdų tautai išmaitinti.

Laukai buvo įrengti nedidelėse terasose tiesiai virš bedugnės. Prisirišę prie grandinės žmonės nusileido į tuos laukelius. Ant uolų kruopščiai išbarstė žemę. Laukelius apjuosė mūro tvoromis, kad apsaugotų ploną žemės sluoksnį nuo vėjo ir lavinų. Taip vidury Dagestano uolynų atsirado dirbamos žemės laukai. Trijų žingsnių pločio, keturių ilgio. Brangus šių kalnų gyventojų turtas. Anksti rytą vyrai traukia į laukus. Ilgai meldžiasi prieš palinkdami darbuotis. Kai pakyla stiprus vėjas, moterys atneša antklodžių ir jomis užtiesia laukus. Pasėlius jų mažos įrudusios rankos tarytum glostyte glosto, retus javus atsargiai nupjauna mažais pjautuvėliais. Iš sumaltų grūdų jos kepa plokščius pailgus čiurekus11, į pirmąjį įdeda monetą — kaip padėką už žemės dosnumą.

Ėjau palei tokio laukelio tvorą. Viršuje klupinėdamos ganėsi avys. Man priešpriešiais dviračiu vežimu atvažiavo valstietis su plačia balta avikailio papacha. Vežimo ratai girgždėjo taip, it virkautų kūdikis. Iš tolo buvo girdėti.

— Brolau, — tariau jam, — parašysiu į Baku, kad atsiųstų mazuto. Reikia sutepti tavo arbos ašis.

Valstietis nusišypsojo.

— O kam? Aš paprastas žmogus, man nėra ko slapstytis. Kiekvienas girdi, kai atvažiuoju su savo arba. Todėl niekada ir netepu jos ratų. Tai daro tik abrekai.

— Abrekai?

— Taip, abrekai, atstumtieji.

— Ar dar daug yra abrekų?

— Užtenka. Visi jie plėšikai ir žmogžudžiai. Kai kurie žudo dėl tautos, kai kurie — dėl savo naudos. Bet kiekvienas abrekas duoda baisią priesaiką.

— Kokią priesaiką?

Valstietis išlipo iš vežimo ir atsišliejo į savo lauko tvorą. Išsitraukęs sūrų avies sūrį atlaužė gabalą ir davė man. Iš sūrio kyšojo juodas avies plaukas. Atsikandau sūrio.

— Tai tu nieko nežinai apie abrekų priesaiką? Vidurnaktį abrekas eina į mečetę ir prisiekia: „Prisiekiu šia šventa vieta, kad nuo šiol būsiu atstumtasis. Prisiekiu be gailesčio žudyti žmones. Prisiekiu atimti iš jų visa, kas brangu jų širdžiai, garbei ir orumui. Prisiekiu nužudyti kūdikį ant motinos krūtinės, padegti net vargingiausią elgetos lūšnelę ir visur, kur lig šiol viešpatavo džiaugsmas, sėti sielvartą. Jeigu sulaužysiu šią priesaiką, jeigu į mano širdį įsigaus meilė arba užuojauta, te niekados nebepamatysiu savo protėvio kapo, te vanduo nenumaldys mano troškulio, o duona alkio, te mano lavonas gulės kelio dulkėse ir jį išniekins purvinas šuo“.

Valstietis tarė šiuos žodžius rimtai ir iškilmingai, veidu į saulę. Jo akys buvo žalios ir bedugnės.

— Štai kokia ta abrekų priesaika, — tarė jis patylėjęs.

— Kokie gi žmonės duoda tokią priesaiką?

— Tie, kurie patyrė daug neteisybės.

Jis nutilo. Nuėjau namo. Aūlo pirkelės buvo panašios į kubelius. Saulė kepino. Nejaugi ir aš pats esu abrekas, atstumtasis, priverstas slapstytis kalnuose? Gal ir man duoti tą kruviną Dagestano kalnų plėšikų priesaiką? Įžengiau į kaimą. Tos klaikios priesaikos žodžiai gundomai skambėjo ausyse. Prie savo pirkelės pamačiau tris pabalnotus svetimus arklius. Vieno jų pakinktai buvo aptaisyti sidabru. Namo terasoje sėdėjo kokių šešiolikos metų drimba, prie diržo prisitaisęs paauksuotą durklą. Jis man pamojavo ir nusijuokė. Tai buvo Arslanas Aga, mūsų mokyklos mokinys. Jo tėvas — turtingas naftos pramoninkas. Arslanas Aga buvo silpnos sveikatos, todėl dažnai važiuodavo gydytis į Kislovodską. Menkai jį pažinau, nes jis buvo jaunesnis už mane. O čia, kalnų vienatvėje, apkabinau kaip brolį. Iš pasididžiavimo jis net išraudo ir tarė:

— Su tarnais kaip tik jojau pro šalį ir nutariau jus aplankyti.

Paplojau jam per petį.

— Būkite mano svečias, Arslanai Aga. Susitikimo proga iškelsim vaišes. — Šūktelėjau vidun: — Gazi Mula, suruošk mums puotą. Pas mane iš Baku atvyko svečias.

Po pusvalandžio Arslanas Aga sėdėjo priešais, valgė šašlyką, pyragą ir tirpo iš laimės.

— Taip džiaugiuosi jus matydamas, Ali Chanai. Jūs gyvenate kaip didvyris tolimame kaime, slapstydamasis nuo keršytojų. Galite būti ramus, aš niekam neišduosiu, kur jūs esate.

Galėjau būti ramus. Aišku, netrukus visas Baku žinos, kur aš slapstausi.

— Kaip sužinojote, kad aš čia?

— Man pasakė Seidas Mustafa. Paaiškėjo, kad šis kaimas — kaip tik man pakeliui, tad jis paprašė perduoti jums linkėjimų.

— Kur jūs vykstate, Arslanai Aga?

— Gydytis į Kislovodską. Mane lydi du tarnai.

— Štai kaip, — nusišypsojau. Jis žiūrėjo į mane nekalčiausiomis akimis. — Sakykite, Arslanai Aga, kodėl nevažiavote tiesiai — traukiniu?

— Prisiekiu Alachu, norėjau įkvėpti tyro kalnų oro. Išlipau Machačkaloje ir patraukiau tiesiu keliu į Kislovodską.

Prisikimšęs pilną burną pyrago jis žiaumojo patenkintas.

— Bet tiesus kelias už trijų dienų nuo čia!

Arslanas Aga nutaisė nustebusį veidą.

— Tikrai? Tai mane neteisingai informavo. Bet vis tiek džiaugiuosi, bent jau jus aplankiau.

Tas stačiokas tik dėl to padarė tokį lankstą, kad galėtų namie papasakoti pasimatęs su manimi. Regis, tapau Baku garsenybe.

Įpyliau jam vyno, jis išgėrė dideliais gurkšniais. Tada pasidarė atviresnis.

— Ar per tą laiką daugiau nieko nenužudėte, Ali Chanai? Maldauju, pasakykite man tiesą, aš tikrai niekam nepasakosiu.

— O kaipgi! Dar dešimtį kitą.

— Ką jūs sakote!

Susižavėjęs jis toliau maukė vyną. Aš vis pildžiau jo taurę.

— Ar jūs vesite Nino? Mieste dėl to visi eina lažybų. Žmonės sako, kad vis dar ją mylite. — Jis patenkintas nusijuokė, o paskui ir vėl ėmė gurkšnoti. — Žinote, mes visi taip nustebome. Ištisas dienas tik apie tai tekalbėjome.

— Negali būti. O kas naujo Baku, Arslanai Aga?

— Baku? Nieko nauja. Pradėjo eiti naujas laikraštis. Darbininkai streikuoja. Mokytojai sako, kad jūs visada buvote karštakošis. Bet sakykite — kaip jūs viską sužinojote?

— Mielasis Arslanai, mano drauge, gana klausinėti. Dabar mano eilė. Ar matėte Nino? Arba kurį nors iš Nachararianų? Ką veikia Kipianiai?

Pyragas įstrigo vargšeliui skersai gerklės.

— Ak, aš nieko nežinau, visiškai nieko. Nieko nemačiau. Taip retai išeinu iš namų.

— Kodėl, mano drauge? Gal sirgote?

— Taip taip, sirgau, net labai sirgau. Buvau pasigavęs difteritą. Tik pagalvokite — kasdien man statydavo po penkias klizmas.

— Nuo difterito?

— Taip.

— Gerkite, Arslanai Aga, vynas taiso sveikatą.

Jis vėl išgėrė, tada aš pasilenkiau prie jo ir paklausiau:

— Mielas drauge, kada paskutinį kartą kalbėjote tiesą?

Jis pakėlė į mane nekaltas akis ir atvirai prisipažino:

— Mokykloje, kai reikėjo atsakyti, kiek yra triskart trys.

Jis jau buvo gerokai įkaušęs, tas vaikinas. Ėmiau jį tardyti. Vynas buvo saldus, o Arslanas Aga dar labai jaunas. Jis prisipažino atjojęs čia iš gryno smalsumo, nesirgęs jokiu difteritu ir atmintinai žinąs visus Baku sklandančius gandus.

— Nachararianai nori tave nužudyti, — tarškėjo jis, — tik laukia patogaus momento. Jiems nėra kur skubėti. Kartais užeidavau pas Kipianius. Nino ilgai sirgo. Paskui ją buvo išvežę į Tiflisą. Dabar ji ir vėl sugrįžo. Mačiau ją per pokylį pas gubernatorių. Žinai, ji gėrė vyną lyg vandenį ir visą vakarą juokėsi. Ir šoko tik su rusais. Tėvai norėjo išsiųsti ją į Maskvą, bet ji nesutiko. Kasdien vaikštinėja po miestą, visi rusai ją įsimylėję. Iljasas Bekas gavo ordiną, o Mechmedas Haidaras buvo sužeistas. Nachararianų vila sudegė, girdėjau kalbant, kad ją padegė tavo draugai. Ak, dar štai kas. Nino įsitaisė šunį ir kasdien jį negailestingai muša. Niekas nežino, kaip ji tą šunį vadina: vieni sako, kad Ali Chanu, kiti — kad Nachararianu. O aš manau, kad ji vadina jį Seidu Mustafa. Mačiau ir tavo tėvą. Jis sakė mane prikulsiąs, jeigu ir toliau tiek daug plepėsiu. Kipianiai nusipirko Tiflise namą. Galbūt persikels ten visam laikui.

Pasižiūrėjau į jį su užuojauta.

— Kas iš tavęs išeis, Arslanai Aga?

Pažvelgęs į mane girtomis akimis jis atsakė:

— Padišachas.

— Kas?

— Noriu būti padišachas kokioje nors gražioje šalyje ir turėti daug kareivių.

— Daugiau nieko nenori?

— Dar noriu numirti.

— Kodėl?

— Nes priešas puls mano karalystę.

Aš nusijuokiau, o jis labai įsižeidė.

— Tie niekšai trim dienoms įkišo mane į karcerį.

— Kur? Mokykloje?

— Taip, ir atspėk kodėl. Už tai, kad parašiau straipsnį į laikraštį. Apie tai, kaip mokyklose žiauriai elgiamasi su vaikais. O Dieve, koks kilo pasipiktinimas!

— Bet, Arslanai Aga, argi padorus žmogus rašinėja straipsnius į laikraščius?

— Žinoma, rašinėja, kai sugrįšiu, parašysiu ir apie tave. Neminėdamas vardo. Juk aš diskretiškas, be to, esu tavo draugas. Maždaug taip: „Kruvino priešo baimė, arba apgailėtinas mūsų tautos paprotys“.

Jis ištuštino butelį iki dugno, nuvirto ant demblio ir tuoj pat užmigo. Atėjęs jo tarnas nepritariamai palingavo galva, lyg sakytų: „Ar ne gėda, Ali Chanai, taip nugirdyti vaiką“.

Išėjau laukan. Tikra žiurkė tas Arslanas Aga. Tikriausiai pusę to, ką pasakojo, primelavo. Kam Nino mušti šunį? Įdomu, kaip ji tą šunį pavadino.

Nusileidau kaimo keliuku ir prisėdau pakelėj. Uolos stūksojo lyg šešėliai mėnesienoje ir supo mane grėsme. Ką jos slepia? Praeitį ar aistras? Žvaigždės tamsiame danguje priminė Baku žiburius. Tūkstančiai spinduliukų, atklydusių iš begalybės, atsispindėjo mano akyse. Taip sėdėjau visą valandą dairydamasis po dangų.

Vadinasi, ji šoka su rusais, galvojau, ir staiga taip įsigeidžiau sugrįžti į miestą, užbaigti tos lemtingos nakties košmarą. Pro mane šnarėdamas šmurkštelėjo driežas. Nutvėriau jį. Išgąsdinta širdelė tvaksėjo mano saujoje. Paglosčiau šaltą odą. Mažos akutės net nekrustelėjo — tai baimė, o gal išmintis? Pakėliau jį prie akių. Jis buvo panašus į gyvą sustingusį akmenį, toks senut senutėlis sugrubusia oda.

— Nino, — tariau jam galvodamas apie šunį, — Nino, gal ir man tave prilupti? Bet kaip primušti driežą?

Staiga tas padarėlis atvėrė burną. Iškišo smailą liežuvėlį, paskui bemat vėl įtraukė. Nusijuokiau. Tas liežuvėlis buvo švelnus ir laibas. Atlenkiau pirštus, ir driežas pasislėpė tamsoje tarp akmenų.

Grįžau į namus. Arslanas vis dar miegojo ant grindų. Jo galvą ant kelių laikė rūpestingas tarnas.

Užlipau ant stogo ir iki rytinio namazo rūkiau kanapes.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Nė pats nežinau, kaip tai atsitiko. Vieną dieną prabudau ir pamačiau priešais stovinčią Nino.

— Pasidarei toks miegalius, Ali Chanai, — tarė ji prisėsdama ant mano čiužinio kraštelio, — be to, baisiai knarki, o tau tai netinka.

Nė kiek nenustebau.

— Tai dėl kanapių, — atsakiau niūriai.

Nino linktelėjo.

— Tai liaukis jas rūkęs.

— Kaip tu gali mušti šunį, beširde?

— Šunį? Ak taip! Kaire ranka nutveriu jį už uodegos, o dešine tol vanoju per nugarą, kol pradeda kaukti.

— O kaip tu jį vadini?

— Kilimandžaru, — ramiai atsakė Nino.

Pasitryniau akis ir staiga viskas vėl iškilo prieš akis: Nachararianas, Karabacho žirgas, mėnesienos užlietas kelias ir Nino Seido balne.

— Nino, — sušukau pašokdamas, — kaip tu čia atsidūrei?

— Arslanas Aga visam miestui pasakoja, kad tu nori mane nužudyti. Kai tik išgirdau, iškart atvažiavau. — Ji palinko prie manęs ašarotomis akimis. — Taip tavęs ilgėjausi, Ali Chanai.

Mano pirštai paniro į tankius jos plaukus. Pabučiavau ją, jos lūpos prasivėrė svaigindamos savo šiluma. Parverčiau ją ant patalo, nuplėšiau drabužius, jos oda buvo švelni ir kvapni. Švelniai ją glosčiau, ji giliai alsavo žvelgdama į mane, mažos krūtys virpėjo mano rankose. Smarkiai suspaudžiau ją, ji sudejavo mano glėbyje. Po oda ryškėjo smulkūs šonkauliai. Padėjau galvą jai ant krūtinės.

— Nino, — jos vardą ištariau taip, tarsi jame slypėtų kokia nepaprasta galia, ir viskas aplinkui pranyko. Liko tik dvi didelės, pilnos ašarų gruziniškos akys, kuriose atsispindėjo baimė, smalsumas ir ūmus, aštrus skausmas.

Ji neverkė, tik staiga nėrė po antklode ir pasislėpė šiltuose pūkuose. Padėjo galvą man ant krūtinės, ir kiekvienas jos lieso kūnelio krustelėjimas buvo it išganingo lietaus ištroškusios žemės šauksmas. Atsargiai nutraukiau antklodę. Laikas sustojo.

Išvargę ir laimingi tylėjome. Staiga Nino tarė:

— Tai jau galiu važiuoti namo, nes matau, kad visai nesirengi manęs žudyti.

— Ar tu viena atvažiavai?

— Ne, mane atvežė Seidas Mustafa. Pasakė, kad nuveš pas tave, bet tuoj pat užmuš, jeigu tave nuvilsiu. Jis sėdi su revolveriu ir laukia. Jeigu nuvyliau, pašauk jį.

Nepašaukiau. Pabučiavau ją.

— Tik dėl to ir atvažiavai?

— Ne, — atsakė ji atvirai.

— Tai paaiškink man kai ką.

— Ką?

— Kodėl tą naktį sėdėdama Seido balne tylėjai?

— Iš išdidumo.

— O kodėl dabar esi čia?

— Irgi iš išdidumo.

Suėmęs jos plaštaką apčiupinėjau kiekvieną pirštelį.

— O Nachararianas?

Nino pasitrynė nosyte man į krūtinę.

— Nachararianas? — tyliai pakartojo. — Nemanyk, kad jis pagrobė mane prieš mano valią. Žinojau, ką darau, — galvojau, kad elgiuosi teisingai. Bet klydau. Dėl visko buvau kalta aš ir turėjau mirti. Todėl ir tylėjau, todėl ir čionai atvykau. Na štai, dabar tu žinai viską.

Pabučiavau šiltą jos delną. Ji kalbėjo tiesą, nors Nachararianas buvo negyvas ir tiesa kėlė jai pavojų.

— Aš grįšiu namo. Tau visai nebūtina manęs vesti. Aš išvažiuosiu į Maskvą.

Nuėjau prie durų ir truputį pravėriau. Seidas Mustafa sėdėjo lauke parietęs kojas ir laikė revolverį. Žalia juosta buvo smarkiai suveržusi juosmenį.

— Seidai, — pasakiau, — pašauk mulą ir dar vieną liudytoją. Po valandos mano tuoktuvės.

— Mulos nekviesiu, — atsakė Seidas, — atsivesiu tik du liudytojus. Aš pats judu sutuoksiu, turiu tokią teisę.

Uždariau duris. Nino sėdėjo lovoje, juodi plaukai krito ant pečių. Ji nusijuokė.

— Galvok, ką darai, Ali Chanai. Tu ketini vesti puolusią merginą.

Atsiguliau ir prisiglaudžiau prie jos.

— Ar tu tikrai nori mane vesti? — paklausė Nino.

— Jei tik tu tekėsi už manęs, juk mane persekioja priešų kraujo kerštas.

— Žinau. Bet iki čia jie neatkeliaus. Mes liksime čia.

— Tu nori likti čia, Nino? Šioje kalnų lūšnoje, be namų, be tarnų?

— Taip, — atsakė ji, — noriu, nes tau reikia čia pasilikti. Tvarkysiu namus, kepsiu duoną ir būsiu tau gera žmona.

— Nenuobodžiausi?

— Ne, — atsakė ji paprastai, — juk mes dalysimės viena antklode.

Kažkas pabeldė į duris. Apsirengiau. Nino užsimetė mano chalatą. Į kambarį įžengė Seidas Mustafa, jau su žaliu turbanu. Iš paskos įėjo du liudytojai. Jis atsisėdo ant aslos. Iš už juostos išsitraukė žalvario rašalinę ir rašiklius. Ant rašalinės buvo įrašas: „Tik Alacho nurodytu keliu“. Išlankstęs popierių pasidėjo ant kairės rankos. Nendrės rašiklį pamerkęs į rašalą smulkia rašysena užrašė: „Vardan Alacho, gailestingojo ir mielaširdingojo“. Paskui kreipėsi į mane.

— Kuo jūs vardu, aga?

— Ali Chanas, Sefero Chano iš Širvanšyrų giminės sūnus.

— Kokį tikėjimą išpažįstate?

— Esu musulmonas. Priklausau imamo Džafaro šiitų šakai.

— Koks jūsų noras?

— Noriu vesti šią moterį.

— Kuo jūs vardu, chanum?

— Kunigaikštytė Nino Kipiani.

— Kokį tikėjimą išpažįstate?

— Graikų stačiatikių.

— Koks jūsų noras?

— Noriu tapti šio vyro žmona.

— Ketinate ir toliau išpažinti savo tikėjimą ar priimsite vyro tikėjimą?

Kiek padelsusi Nino pakėlė galvą ir išdidžiai, ryžtingai atsakė:

— Išlaikysiu savo tikėjimą.

Seidas rašė. Popieriaus lapas slydo jo delnu, marginamas dailiai išraitytomis arabiškomis raidėmis. Santuokos sutartis buvo sudaryta.

— Pasirašykite, — tarė Seidas.

Aš padėjau parašą.

— Kuriuo vardu turiu pasirašyti? — paklausė Nino.

— Naujuoju.

Tvirta ranka ji parašė: „Nino Chanum Širvanšyr“.

Paskui pasirašė liudytojai, Seidas Mustafa išsitraukęs antspaudą užantspaudavo raštą: „Dievo tarnas Hafizas Seidas Mustafa iš Mešchedo“. Paskui padavė man tą dokumentą.

Apkabinęs mane persiškai pasakė:

— Aš negeras žmogus, Ali Chanai. Bet Arslanas Aga man papasakojo, kad be Nino tu nyksti kalnuose ir pradėjai girtauti. Tai nuodėmė. Nino paprašė atvežti ją čia. Jeigu tai, ką ji sakė, tiesa, mylėk ją. Jeigu netiesa, rytoj turėsime ją užmušti.

— Ji sumelavo, Seidai Mustafa, bet mes vis tiek jos nežudysime.

Jis sutrikęs apsidairė po kambarį ir nusijuokė.

Po valandos mes iškilmingai išmetėme į prarają mano kaljaną. Taip ir baigėsi vestuvių ceremonija.

Visiškai nelauktai gyvenimas ir vėl sutvisko visomis spalvomis. Jis buvo nuostabus. Kai eidavau per kaimą, kaimiečiai man šypsodavosi ir aš atsakydavau jiems šypsena, nes buvau laimingas. Rytais žiūrėdavau į Nino, kuri basa, nešina tuščiu ąsočiu skubėdavo prie šaltinio. Grįždama atsargiai žengdavo per aštriabriaunius akmenis. Vandens ąsotį ji nešdavo ant dešinio peties, tvirtai apglėbusi mažomis rankutėmis. Tik vieną kartą, pačioje pradžioje, ji suklupo ir išmetė ąsotį. Paskui apsiverkė iš gėdos. Kaimynų moterys puolė ją guosti. Nino kasdien eidavo vandens su kitomis kaimo moterimis. Iš tolo žiūrėdavau į jas, kylančias vorele į kalną, matydavau plikas Nino kojas ir susikaupusias į priekį žvelgiančias akis. Į mane ji nežiūrėdavo, o ir aš nusukdavau žvilgsnį į šoną. Ji bemat perprato kalnų tradicijas. Niekada, jokiomis aplinkybėmis nedera savo meilės rodyti prie kitų žmonių. Grįžusi į tamsią pirkelę ji uždarydavo duris ir pastatydavo ąsotį ant žemės. Atnešdavo duonos, sūrio ir medaus. Mes valgydavome rankomis, sėdėdami ant žemės — kaip visi aūlo gyventojai. Nino greitai išmoko sėdėti parietusi kojas. Pavalgiusi aplaižydavo pirštus, žybčiodama baltais dantimis.

— Čionykščiu papročiu turėčiau numazgoti tau kojas, — sakydavo ji. — Bet kadangi mes dabar vieni, o prie šaltinio ėjau aš, kojas man mazgosi tu.

Įmerkdavau jos mažas kaip lėlytės pėdas į vandenį, ji jomis maskatuodavo taip, kad aptaškydavo man veidą. Paskui kopdavome ant stogo. Aš įsitaisydavau ant pagalvių, o Nino — man prie kojų. Kartais ji niūniuodavo kokią dainelę, kartais tylėdavo atgręžusi į mane madonos veidą. Man būdavo labai gera. Gera kaip niekada. Ten, ant stogo, būčiau galėjęs praleisti visą gyvenimą. Vien su Nino, kurios tokios mažos kojytės apmautos ryškiomis raudonomis dagestaniečių plačkelnėmis. Ji niekuo neišsidavė, kad yra pratusi gyventi, mąstyti ir viską daryti kitaip nei aūlo moterys.

Nė vienas žmogus aūle neturėjo tarnų, tad ir ji atsisakė juos samdyti. Gamindavo valgį, tauškėdavo su kaimynėmis ir perpasakodavo man visas kaimo paskalas. Aš jodinėdavau, medžiodavau, parnešdavau nudobtus žvėris ir valgydavau keistus patiekalus, sukurtus jos vaizduotės ir išmonės.

Kartą nuvykau į Chunzaką. Grįžau apsikrovęs kultūros reikmenimis — žibaline lempa, liutnia, gramofonu ir šilkiniu šalių... Jos akys nušvito, kai išvydo gramofoną. Deja, visame Chunzake radau tik dvi plokšteles. Kalnų šokį ir ariją iš „Aidos“. Klausėmės pakaitomis, kol nebegalėjome vieno atskirti nuo kito. Naktį Nino šmurkštelėdavo po antklode it žvėrelis.

— Ar tu laimingas, Ali Chanai?

— Labai. O tu? Nenori į Baku?

— Ne, — atsakė ji rimtai, — noriu įrodyti, kad moku tą patį, ką moka visos Azijos moterys, — tarnauti savo vyrui.

Kartais gaudavome žinių iš Baku. Nino tėvai maldavo mūsų persikelti gyventi į kokią nors civilizuotą šalį, antraip prakeiks mus. Kartą buvo atvykęs Nino tėvas. Jis įniršo pamatęs pirkelę, kurioje gyvena dukra.

— O Dieve, tučtuojau išvažiuokite iš čia, Nino apsirgs šitame užkampyje.

— Niekada nesu buvusi tokia sveika, tėve, — atsakė Nino. — Mes negalime iš čia išvažiuoti. Aš dar nenoriu tapti našle.

— Bet juk yra šalių, į kurias Nachararianai nenuvyks. Pavyzdžiui, Ispanija.

— Bet, tėve, kaip pasiekti Ispaniją?

— Per Švediją.

— Nevažiuosiu per Švediją, — atkirto Nino.

Kunigaikštis išvažiavo, paskui kas mėnesį atsiųsdavo drabužių, pyragų ir knygų. Knygas Nino pasilikdavo, o kitką išdalydavo. Mano tėvas irgi kartą apsilankė. Nino pasitiko jį baikščiai šypsodamasi. Taip ji šypsodavosi mokykloje, kai reikėdavo išspręsti lygtį su keliais nežinomaisiais. Lygtis netrukus buvo išspręsta.

— Tu verdi?

— Taip.

— Nešioji vandenį?

— Taip.

— Aš pavargęs po kelionės, gal numazgosi man kojas?

Atsinešusi dubenį ji numazgojo jam kojas.

— Dėkui tau, — tarė tėvas ir ištraukęs iš krepšio užkabino Nino ant kaklo rausvų perlų karolius. Paskui valgydamas pasakė: — Turi gerą žmoną, bet prastą virėją, Ali Chanai. Atsiųsiu tau virėją iš Baku.

— Prašau, nedarykite to! — sušuko Nino. — Aš noriu pati tarnauti savo vyrui.

Jis nusijuokė, o paskui iš miesto atsiuntė auskarus su deimantais.

Gyvenimas mūsų kaime tekėjo ramia vaga. Tik kartą Gazi Mula buvo atbėgęs pranešti grėsmingos naujienos: kaimo pakraštyje sulaikytas kažkoks svetimas žmogus. Regis, armėnas. Ginkluotas. Subėgo visas kaimas. Aš buvau aūlo svečias. Mano mirtis būtų užraukusi amžiną gėdą visiems kaimiečiams. Nuėjau pažiūrėti to vyro. Jis buvo armėnas. Bet niekas nežinojo, ar jis ne Nachararianas. Susirinko kaimo seniūnai, pasitarė ir nusprendė primušti jį ir išginti iš kaimo. Jeigu jis Nachararianas, tegul įspėja kitus, jeigu ne — Alachas atleis kaimiečiams už gerus ketinimus.

Vakarais, kai užgesdavo žibalinė lempa, Nino atsiguldavo šalia manęs ir žiūrėdavo į tamsą. Ji ilgai svarstydavo, ar tikrai būtina į šašlyką dėti tiek daug česnako, ar poetas Rustavelis ir karalienė Tamara turėjo meilės ryšių. O ką reikėtų daryti, jei staiga šitame kaime jai suskaustų dantį? Ir kodėl kaimynė vakar taip baisiai prikūlė šluotražiu savo vyrą?

— Gyvenimas pilnas paslapčių, — sakydavo ji susirūpinusi ir užmigdavo.

Naktį pabusdavo, pabaksnodavo man alkūnę, išdidžiai ištardavo: „Aš — Nino“, — ir vėl užmigdavo, o aš apkamšydavau antklode jos siaurus petukus.

„Nino, — galvodavau, — tu nusipelnei geresnio gyvenimo nei šitame Dagestano kaime“.

Kažkur kitoje planetoje vyko karas. Mes nieko apie jį nežinojome. Kalnai buvo pilni sakmių apie Šamilio laikus. Žinios apie karą mūsų nepasiekdavo. Kartais draugai atsiųsdavo laikraščių, bet aš neperskaičiau nė eilutės.

— Ar dar nepamiršai, kad vyksta karas? — kartą paklausė Nino.

Aš nusijuokiau.

— Tikrai, Nino, beveik pamiršau.

Ne, negalėjau įsivaizduoti geresnio gyvenimo, net jei tai buvo tik atvanga tarp praeities ir ateities. Atsitiktinė Alacho dovana Ali Chanui Širvanšyrui.

Paskui gavau laišką. Jį atnešė raitelis ant apsiputojusio žirgo. Ne nuo tėvo ir ne nuo Seido. Ant voko buvo parašyta: „Arslanas Aga Ali Chanui“.

— Ko jam prisireikė? — nustebusi paklausė Nino.

— Jums daug laiškų, bet jie dar kelyje. Arslanas Aga davė man daug pinigų, kad tą naujieną sužinotumėte pirmiausia iš jo, — tarė raitelis.

Pagalvojau, kad mano gyvenimas aūle baigėsi, ir atplėšiau laišką. Štai ką perskaičiau.

Vardan Alacho, gailestingojo ir mielaširdingojo.

Sveikas, Ali Chanai. Kaip laikaisi, kaip laikosi tavo arkliai, vynas, avys ir žmonės, su kuriais gyveni? Man einasi gerai, gerai laikosi ir mano arkliai, mano vynas ir žmonės. Mūsų mieste nutiko svarbus įvykis. Kaliniai išsiveržė iš kalėjimo ir vaikštinėja gatvėmis. Žinau, tu paklausi, ką veikia policija. Tai žinok — policija dabar sėdi kalinių vietoje. Kalėjime prie jūros. O kareiviai? Nėra jokių kareivių. Įsivaizduoju, mano drauge, kaip tu kraipai galvą pamanęs, kodėl tokius dalykus leidžia mūsų gubernatorius. Tad žinok: mūsų išmintingasis gubernatorius vakar pabėgo. Pabodo valdyti tokius blogus žmones. Paliko tik kelerias kelnes ir seną kokardą. Tu dabar tikriausiai juokiesi ir galvoji, kad meluoju. Įsivaizduoju tave klausiantį: tai kodėl caras neatsiunčia naujos policijos ir naujo gubernatoriaus? Tad žinok, kad caro nebėra. Apskritai nieko nebeliko. Nežinau, kaip visa tai vadinasi, — vakar mes prikūlėme mokyklos direktorių ir niekas mums nesutrukdė to daryti. Aš tavo draugas, Ali Chanai, tad noriu, kad pirmiausia visa tai sužinotum iš manęs, nors šiandien mūsų mieste daug kas sėdo rašyti tau laiškų. Taigi žinok: Nachararianai išvyko, o policijos nebėra. Linkiu tau sveikatos ir laimės. Tavo draugas ir vergas

Arslanas Aga

Pakėliau akis į staiga išbalusią Nino.

— Ali Chanai, — tarė ji virpančiu balsu, — kelias laisvas, mes išvykstame, išvykstame, išvykstame!

Pagauta keistos ekstazės ji kartojo tą vieną žodį. Pakibusi man ant kaklo ėmė kūkčioti. Basomis kojomis nekantriai trepsėjo kiemo smėlyje.

— Taip, Nino, žinoma, išvyksime.

Aš ir džiaugiausi, ir liūdėjau. Kalnai dunksojo puikuodamiesi plikomis uolomis. Pirkelės priminė avilius. Vidury kaimo — neaukštas minaretas, tarsi nebylus įspėjimas.

Gyvenimas aūle baigėsi.

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Žmonių veiduose laimė sumišusi su baime. Skersai gatvių iškabinti ryškiai raudoni transparantai su beprasmiais užrašais. Turgaus prekeivės gatvių kampuose reikalauja laisvės indėnams ir bušmėnams. Frontas pralaužtas. Didysis kunigaikštis dingęs, po miestą slampinėja būriai apdriskusių kareivių. Naktimis girdėti susišaudymai, o dieną plėšiamos parduotuvės.

Nino palinko prie atlaso.

— Ieškau ramios šalies, — tarė vedžiodama pirštu po margas sienų linijas.

— Gal važiuokim į Maskvą ar Peterburgą, — pasiūliau juokais.

Ji tik trūktelėjo pečiais ir čia pat dūrė pirštu į Norvegiją.

— Tai tikrai rami šalis, — pasakiau. — Bet kaip ją pasiekti?

— Tikrai, ten mes nenusigausime, — atsiduso Nino. — Gal į Ameriką?

— Vandenyne povandeniniai laivai, — kandžiai nusišaipiau.

— Į Indiją, Ispaniją, Kiniją, Japoniją?

— Ten arba karas, arba jos pernelyg toli.

— Ali Chanai, patekome į spąstus.

— Na matai, Nino, nėra prasmės bandyti kur nors bėgti. Reikia pagalvoti, kaip palaikyti tvarką mieste, kol ateis turkai.

— Ir kodėl aš ištekėjau už didvyrio, — papriekaištavo Nino. — Negaliu pakęsti transparantų, šūkių ir prakalbų. Jeigu viskas taip bus ir toliau, pabėgsiu pas tavo dėdę į Iraną.

— Ilgai taip nebus, — atsakiau jai ir išėjau.

Islamo labdarių draugijos salėje vyko susirinkimas. Turtingieji ponai, kadaise mano tėvo namuose laužę galvą dėl tautos ateities, nedalyvavo. Salėje buvo susirinkę jauni raumeningi vyrukai. Tarpdury susidūriau su Iljasu Beku. Jiedu su Mechmedu Haidaru grįžo iš fronto. Carui atsisakius sosto jų priesaika liovėsi galiojusi, tad jie grįžo į miestą įrudusiais veidais, išdidūs ir trykštantys energija. Karas išėjo jiems į naudą. Tai buvo žmonės, užmetę akį į kitokį pasaulį ir to pasaulio vaizdą nešiojantys širdyje.

— Ali Chanai, — tarė Iljasas Bekas, — turime ko nors imtis. Priešas prie miesto vartų.

— Taip, turime gintis.

— Ne, reikia pulti.

Jis užlipo į tribūną. Prabilo garsiai, komandiniu balsu:

— Musulmonai! Noriu paaiškinti jums, kokia miesto padėtis. Prasidėjus revoliucijai frontas suiro. Visokio plauko ginkluoti rusų dezertyrai stovi prie miesto pasiryžę jį plėšti. Mieste tik vienas musulmonų karinis dalinys. Tai mes, „Laukinės divizijos“ savanoriai. Bet mūsų mažiau nei rusų, ir mes blogiau apsiginklavę. Antras mūsų mieste dislokuotas karinis junginys — tai armėnų nacionalistų partijos „Dašnakcutiun“ būriai. Šios partijos vadovai, Stepą Lalajus ir Andranikas, susisiekė su mumis. Miesto gyventojus armėnus jie buria į kariuomenę — ketina permesti į Karabachą ir Armėniją. Mes pritarėme šiam planui. Už tai armėnai kartu su mumis paskelbs ultimatumą rusams. Reikalaujame, kad rusų kareiviai ir pabėgėliai daugiau nebūtų nukreipiami per mūsų miestą.

Jeigu rusai mūsų pasiūlymą atmes, tada mes drauge su armėnais galėsime siekti savo tikslo kariniais veiksmais. Musulmonai, stokite į „Laukinę diviziją“, griebkitės ginklo. Priešas prie miesto vartų.

Klausiausi tos kalbos, ji dvelkė karu ir krauju. Jau kelios dienos kareivinių kieme mokiausi šaudyti iš kulkosvaidžio, dabar pasitaikė proga ką išmokau pritaikyti praktiškai. Šalia manęs stovėjo Mechmedas Haidaras ir žaidė šovinių apkaba. Pasilenkiau prie jo.

— Po susirinkimo ateik pas mane su Iljasu Beku. Ateis ir Seidas Mustafa. Aptarsime padėtį.

Jis linktelėjo. Grįžau namo. Nino kaip tikra šeimininkė užkaitė arbatos. Netrukus atėjo draugai. Jie buvo ginkluoti, net iš už žaliosios Seido juostos kyšojo durklas. Mes buvome keistai ramūs. Mūšio išvakarėse miestas atrodė susikaupęs, niūrus ir svetimas. Gatvėse dar buvo žmonių, jie tvarkė reikalus arba tiesiog vaikštinėjo. Bet tai, ką jie daro, atrodė nerealu, vaiduokliška, tarsi jau nujaustų, kad netrukus kasdieniai darbai nebeteks prasmės.

— Ar ginklų užtenka? — paklausė Iljasas Bekas.

— Turime penkis šautuvus, aštuonis revolverius, kulkosvaidį ir šaudmenų. Moterims ir vaikams pasislėpti yra rūsys.

Nino staiga pakėlė galvą.

— Aš į rūsį neisiu, — tvirtai pasakė, — aš irgi ginsiu savo namus.

Jos balse buvo girdėti užsispyrimas.

— Nino, — ramiai atsakė Mechmedas Haidaras, — mes šaudysime, o jūs perrišinėsite žaizdas.

Nino nuleido akis. Jos balsas išdavė įtampą.

— Dieve, mūsų gatvės virs mūšio lauku, teatras — generalinio štabo būstine. Netrukus pereiti Nikolajaus gatve bus sunkiau nei anksčiau — išvykti į Kiniją. Kad pasiektum Šv. Tamaros licėjų, reikės arba keisti pasaulėžiūrą, arba įveikti ištisą armiją.

Įsivaizduoju, kaip apsiginklavę jūs šliaužiate Gubernatoriaus sodu, o prie baseino, kur anksčiau susitikdavau su Ali Chanu, stovi kulkosvaidis. Keistas miestas.

— Mūšio nebus, — užtikrintai pasakė Iljasas Bekas. — Rusai priims mūsų ultimatumą.

Mechmedas Haidaras niūriai nusijuokė.

— Pamiršau pasakyti — eidamas čionai sutikau Asadulą. Jis sakė, kad rusai nepriėmė mūsų ultimatumo. Jie reikalauja, kad nusiginkluotume. Aš savo ginklo neatiduosiu.

— Mūsų su sąjungininkais armėnais laukia kova, — tarė Iljasas Bekas.

Nino tylėjo nusisukusi į langą. Seidas Mustafa pasitaisė emamę.

— O Alachai, Alachai! — tarė jis. — Aš niekada nesu buvęs kare. Nesu toks mokytas kaip Ali Chanas. Bet gerai išmanau šariatą. Musulmonai per karą neturi tikėtis krikščionių ištikimybės. Iš viso nedera kuo nors pasikliauti. Taip skelbia šariatas, ir toks yra gyvenimas. Kas vadovauja armėnų daliniams? Stepą Lalajus! Jūs gi jį pažįstate. 1905 metais musulmonai nužudė jo tėvus. Netikiu, kad jis būtų tai pamiršęs. Aš apskritai netikiu, kad armėnai kausis už mus prieš rusus. O kas tie rusai? Apgailėtini driskiai, anarchistai ir plėšikai. Jų vadas Stepanas Šaumianas irgi armėnas. Armėnų nacionalistas daug greičiau ras bendrą kalbą su armėnų anarchistu nei su azerbaidžaniečių nacionalistu. Tai kraujo ryšys. O tarp mūsų ir jų kils nesantaika, tai aišku kaip Koranas.

— Seidai, — tarė Nino, — be kraujo, dar yra išmintis. Jei rusai nugalės, tai gerai nesibaigs nei Lalajui, nei Andranikui.

Mechmedas Haidaras ėmė juoktis.

— Atleiskit, — pasiteisino jis, — aš tik pagalvojau, kas bus su armėnais, jei mes nugalėsime. Jeigu turkai užplūs Armėniją, mes juk nestosime ginti jų šalies.

Iljasas Bekas labai supyko.

— Tokių dalykų negalima nei galvoti, nei sakyti. Armėnų klausimas bus išspręstas labai paprastai: tie batalionai, kuriuos sutelks Lalajus, išžygiuos į Armėniją. Su kareiviais persikels ir jų šeimos. Po metų Baku nebeliks nė vieno armėno. Jie gyvens savo šalyje, o mes savo. Mes paprasčiausiai būsime kaimyninės tautos.

— Iljasai Bekai, — nutraukiau jį, — Seidas teisus. Tu pamiršti kraujo ryšį. Stepą Lalajus, kurio tėvus užmušė musulmonai, būtų tikras niekšas, jei pamirštų kraujo pareigą.

— Arba politikas, Ali Chanai, — žmogus, kuris sutramdo keršto jausmą, kad išgelbėtų savo tautą nuo sunaikinimo. Jeigu jis išmintingas, pereis į mūsų pusę. Savo ir savo tautos labui.

Mes ginčijomės iki vakaro. Tada Nino tarė:

— Kad ir kas jūs esate, politikai ar paprasti žmonės, kviečiu po savaitės ir vėl čia susirinkti. Sveikus ir gyvus. Juk jeigu mieste prasidės mūšiai...

Ji nepabaigė sakinio.

Naktį gulėjo šalia manęs negalėdama užmigti. Drėgnos lūpos buvo pravertos. Ji tylėdama žvelgė pro langą. Apkabinau ją. Ji atsisuko ir paklausė:

— Ar ir tu kausies, Ali Chanai?

— Žinoma, Nino.

— Taip, — pasakė ji. — Žinoma.

Staiga suėmė mano galvą ir priglaudė prie krūtinės. Bučiavo mane be žodžių, plačiai atmerkusi akis. Ją pagavo pašėlusi aistra. Glaudėsi prie manęs tylėdama, nepasotinama, atsidavusi, apimta geismo ir mirties baimės. Tarsi panirusi į kitą pasaulį, į pasaulį, kuris priklauso tik jai vienai. Staiga krito ant pagalvių ir žvelgdama man tiesiai į akis sušnabždėjo:

— Kūdikį aš pavadinsiu Ali.

Paskui vėl nutilo ir įsmeigė į langą susimąsčiusį, nerimastingą žvilgsnį.

Senasis minaretas stiebėsi blyškioje mėnulio šviesoje. Tvirtovės sienos šešėlis buvo grėsmingai užklojęs žemę. Tolumoje sužvangėjo metalas — kažkas galando durklą, ir tai atrodė tarsi pranašystė. Paskui suskambėjo telefonas. Pakilęs nusvirduliavau per tamsą. Ragelyje sududeno Iljaso Beko balsas.

— Armėnai susivienijo su rusais. Reikalauja, kad musulmonai nusiginkluotų. Iki rytojaus trečios valandos. Mes, žinoma, atsisakėme. Tu su kulkosvaidžiu įsitaisysi prie sienos, į kairę nuo Cicianašvilio vartų. Atsiųsiu tau dar trisdešimt vyrų. Parenk viską, kas reikalinga vartų gynybai.

Padėjau ragelį. Nino sėdėjo lovoje ir žiūrėjo į mane. Paėmiau durklą ir patikrinau ašmenis.

— Kas nutiko, Ali?

— Priešas prie miesto sienos, Nino.

Apsirengiau, pašaukiau tarnus. Jie atėjo — plačiapečiai, stiprūs, aukšti. Išdalijau jiems po šautuvą. Paskui nuėjau pas tėvą. Jis stovėjo priešais veidrodį, o tarnas valė jam čerkesę.

— Kur tavo pozicija, Ali Chanai?

— Prie Cicianašvilio vartų.

— Gerai. Aš būsiu Labdarių draugijos salėje, štabe. — Jo kardas subarškėjo, jis papešiojo barzdą. — Būk narsus, Ali. Nevalia leisti priešui perlipti sieną. Jeigu užims aikštę priešais vartus, pasitik juos ugnimi iš kulkosvaidžio. Asadula atsives iš kaimų valstiečius ir puls iš užnugario Nikolajaus gatvėje. — Įsikišęs į kišenę revolverį jis liūdnai pridūrė: — Aštuntą paskutinis garlaivis į Iraną. Nino būtinai turi išplaukti. Jeigu rusai mus nugalės, išniekins visas moteris.

Nuėjau į kambarį. Nino kalbėjo telefonu.

— Ne, mama, — išgirdau, — aš liksiu čia. Juk man niekas negresia. Dėkui, tėti, nesirūpink, mes turime pakankamai maisto atsargų. Nagi, palikite mane ramybėje. Neatvažiuosiu, ne ir dar kartą ne.

Ji kone šaukė. Paskui pakabino ragelį.

— Tu teisi, Nino, — pasakiau, — pas tavo tėvus taip pat nesaugu. Aštuntą išplaukia garlaivis į Iraną. Susikrauk daiktus.

Ji net išraudo iš pykčio.

— Tu nori mane išvaryti, Ali Chanai?

Niekada nebuvau matęs Nino taip įpykusios.

— Teherane tau bus saugu, Nino. Jeigu priešai laimės, išniekins visas moteris.

Ji pakėlė galvą ir išdrožė:

— Manęs neišniekins, tai jau ne. Nesirūpink, Ali Chanai.

— Išvažiuok į Iraną, Nino, tai būtina.

— Net nekalbėk apie tai, — pasakė ji griežtai. — Ali, aš labai bijau. Priešų, mūšio, visų tų baisių dalykų, kurie mūsų laukia. Bet vis tiek liksiu čia. Padėti tau negaliu. Bet mano vieta — šalia tavęs. Turiu likti čia, ir baikim tas kalbas.

Pabučiavau jos akis be galo didžiuodamasis. Ji buvo gera žmona, nors ir priešgyniavo.

Paskui išėjau iš namų.

Brėško. Aplink kilo dulkių stulpai. Užlipau ant sienos. Mano tarnai su šautuvais gulėjo prie šaudymo angų. Trisdešimt vyrų, kuriuos atsiuntė Iljasas Bekas, stebėjo tuščią Dūmos aikštę. Įdegę, barzdoti pavargę jų veidai buvo susikaupę. Jie gulėjo tylėdami, ramiai ir oriai. Kulkosvaidis priminė ruso nosį — riestą ir plačią. Aplinkui buvo labai tylu. Tik kartais siena prabėgdavo ryšininkai su trumpais pranešimais. Kažkur seniūnai ir dvasininkai dar derėjosi, tikėdamiesi paskutinę akimirką padaryti stebuklą — pasiekti taikingą sprendimą.

Patekėjo saulė. Iš dangaus ant akmenų ėmė lietis kaitra. Pažvelgiau į savo namus. Ant stogo sėdėjo Nino, atsukusi veidą į saulę. Apie vidudienį ji atėjo prie sienos. Atnešė valgyti, gerti ir smalsiai apžiūrėjo kulkosvaidį. Tylėdama sėdėjo šešėlyje, kol paraginau eiti namo.

Pirmą valandą nuo minareto pasigirdo graudus ir iškilmingas Seido Mustafos balsas, kviečiantis melstis. Paskui jis atėjo pas mus, iš paskos vilkdamas šautuvą. Už juostos kyšojo Koranas. Pažvelgiau į Dūmos aikštę už sienos. Pro dulkes pamačiau kelias susigūžusias figūras, baikščiai bėgančias per aikštę. Čadra apsigobusi moteris bardamasi ir klupdama lakstė paskui žaidžiančius savo vaikus.

Vienas, du, trys. Rotušės aikštės varpo dūžiai perplėšė tylą. Ir iškart, lyg tie dūžiai būtų paslaptingai atvėrę vartus į kitą pasaulį, miesto pakraštyje supoškėjo pirmieji šūviai.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Naktis buvo be mėnulio. Burlaivis slydo vangiomis Kaspijos bangomis. Karčiai sūrūs vandens purslai kartais tykštelėdavo per bortą. Nakties tamsoje juoda burė buvo panaši į išskleistus didelio paukščio sparnus.

Gulėjau ant laivės dugno, susisupęs į burką. Vairininkas plačiu bebarzdžiu veidu abejingai dairėsi į žvaigždes. Pakėliau galvą ir paliečiau ranka greta gulintį žmogų, irgi susisupusį į burką.

— Seidai Mustafa, tai tu? — paklausiau.

Seidas atsisuko. Raudonų akmenukų rožinis slydo jo delnu... Tarytum švelnios Seido rankos žaistų kraujo lašais.

— Gulėk ramiai, Ali Chanai, aš čia, — atsakė jis.

Pamačiau ašaras jo akyse. Atsisėdau.

— Mechmedas Haidaras žuvo, — tariau. — Mačiau jo kūną Nikolajaus gatvėje. Nupjauta nosimi ir ausimis.

— Rusai įsiveržė iš Bailo pusės ir užėmė bulvarą. Tu šlavei visus, kurie bandė įeiti į Dūmos aikštę.

— Taip, — prisiminiau, — o paskui atėjo Asadula ir liepė pulti. Mes pakilome į ataką, ginkluoti vien durklais. Tu ėmei melstis už mirusiuosius.

— O tu? Tu švaisteisi durklu į kairę ir į dešinę. Ar žinai, kas stovėjo prie kampo, prie Ašūmo namų? Nachararianai, visa giminė. Visi jie žuvo.

— Visi jie žuvo, — pakartojau. — Ant Ašūmo namų stogo buvau pastatęs aštuonis kulkosvaidžius. Mes kontroliavome visą apylinkę.

Seidas Mustafa pasitrynė kaktą. Veidas buvo pajuodęs, lyg apibarstytas pelenais.

— Ten visą dieną tratėjo kulkosvaidis. Kažkas pasakė, kad tu žuvęs. Nino išgirdo, bet nieko nepasakė. Ji nesutiko eiti į rūsį. Sėdėjo tylėdama kambaryje. Ji tylėjo, o kulkosvaidžiai kaleno. Staiga Nino užsidengė veidą rankomis, sušuko: „Gana, daugiau nebenoriu, nebenoriu“, — o kulkosvaidžiai tratėjo toliau. Iki aštuntos valandos vakaro. Paskui baigėsi šaudmenys. Bet priešai to nežinojo. Jie manė, kad tai klasta. Muša Nagi irgi žuvo. Jį pasmaugė Lalajus.

Aš tylėjau. Vairininkas iš Kizilkumo toliau dairėsi į žvaigždes. Margas šilkinis jo palaidinis plazdėjo lengvame vėjyje.

— Girdėjau, dalyvavai grumtynėse prie Cicianašvilio vartų. Bet aš to nemačiau. Buvau kitame sienos gale.

— Taip, dalyvavau. Nudūriau kažkokį storulį su juoda odine striuke. Perdūriau durklu, ir ji visa apsiliejo krauju. Aiša, pusseserė, irgi negyva.

Vandens paviršius buvo lygus. Laivė kvepėjo derva. Ji neturėjo vardo, kaip ir Kizilkumo pakrantės. Seidas pasakojo:

— Mes, mečečių dvasininkai, užsivilkome gedulo apdarus. Paskui išsitraukėme durklus ir puolėme priešą. Beveik visi žuvo. Man Dievas neskyrė mirti. Ir Iljasas gyvas. Jis slapstosi kaime. Kaip suniokoti jūsų namai! Neliko nei kilimų, nei baldų, nei indų. Tik plikos sienos.

Užsimerkiau. Skaudėjo visą kūną. Regėjau vežimus, prikrautus lavonų, ir Nino su ryšeliu naktį ant nafta užlieto Bibi Eibeto kranto. Paskui atplaukė ši laivė su vyru iš dykumos. Nuo Nargino salos sklido švyturio šviesa. Miestas pranyko nakties tamsoje. Juodi naftos bokštai dūlavo kaip grėsmingi sargybiniai.

Štai dabar guliu ant laivės dugno, įsisupęs į burką, slogus skausmas drasko krūtinę. Kilstelėjęs pažvelgiau į išblyškusį, liesą Nino veidelį. Paėmiau šaltą ranką ir pajutau, kaip virpa jos pirštai.

Už mūsų, prie vairininko, sėdėjo tėvas. Išgirdau sakinių nuotrupas.

— Ir jūs tikrai manote, kad Čardžou oazėje žmonės įsigeidę gali pakeisti akių spalvą?

— Taip, chane. Visame pasaulyje tik viena tokia vieta, kur žmonės gali tą padaryti, — Čardžou oazė. Vienas šventasis išpranašavo...

— Nino, — tariau, — mano tėvas šnekučiuojasi apie Čardžou oazės stebuklus. Štai kokiam reikia būti, kad pakeltum šio pasaulio naštą.

— Aš taip negaliu, — atsakė Nino, — negaliu. Ali Chanai, gatvių dulkės paraudo nuo kraujo.

Ji įsikniaubė į delnus ir be garso pravirko. Jos pečiai virpėjo... Sėdėjau šalia ir galvojau apie aikštę priešais didžiąją sieną, apie Mechmedo Haidaro lavoną Nikolajaus gatvėje, apie juodą odinę striukę, kuri staiga paraudonavo.

Kol esi gyvas, junti skausmą.

Iš tolo atsklido tėvo balsas.

— Žmonės kalba, kad Čelekeno pusiasalyje esama gyvačių.

— Taip, chane, jos labai ilgos ir nuodingos. Bet nė vienas žmogus jų nėra matęs. Tik vienas šventasis iš Mervo oazės kartą pasakojo...

Nebeištvėriau. Nuėjau į vairagalį ir pasakiau:

— Tėve, Azija žuvusi, mūsų draugai krito mūšyje, mes netekom namų, o tu kalbi apie gyvates Čelekeno pusiasalyje.

Tėvo veidas liko ramus. Jis atsirėmė į stiebą ir pažvelgė į mane.

— Azija nežuvo, tik pasislinko jos sienos. Visiems laikams. Baku dabar priklauso Europai, ir tai ne atsitiktinumas. Juk Baku nebeliko azijiečių.

— Tėve, aš tris dienas kulkosvaidžiu ir durklu gyniau mūsų Aziją.

— Tu narsus vyras, Ali Chanai. Bet kas yra narsa? Europiečiai irgi narsūs. Tu ir visi tie, kurie drauge su tavimi kovojo, jau nebe azijiečiai. Aš nejaučiu neapykantos Europai. Esu jai abejingas. Tu jos nekenti, nes pats nešiojiesi jos dalelę. Lankei rusišką mokyklą, mokeisi lotynų kalbos, vedei europietę. Ar tu vis dar azijietis? Net jei būtum laimėjęs, pats to nenorėdamas būtum įvedęs Baku europietiškus papročius. Koks skirtumas, rusai ar mes statysime naujas automagistrales ir fabrikus. Kitaip ir negalėjo būti. Paskandinti priešą kraujyje — tai dar nereiškia būti tikru azijiečiu.

— O ką reiškia būti tikru azijiečiu?

— Tu per pusę europietis, Ali Chanai, todėl ir klausi. Nėra prasmės aiškinti, nes tave gali įtikinti tik tai, ką regi savo akimis. Dabar tu prislėgtas. Kankiniesi dėl pralaimėjimo ir neslepi skausmo...

Tėvas nutilo. Jo žvilgsnis klaidžiojo toliuose. Kaip ir visi seniai Baku ar Irane, be tikrovės pasaulio, jis turėjo susikūręs dar kitą, svajonių pasaulį, kuriame galėjo pasislėpti ir jaustis saugus. Žinoti, kad yra tas kitas pasaulis, kuriame gali palaidoti draugus ir tuo pat metu šnekučiuotis su vairininku apie Čardžou oazės stebuklus. Beldžiausi į jo duris, bet manęs ten niekas neįsileido. Buvau įkalintas skausmingoje tikrovėje.

Aš nebebuvau azijietis. Niekas man to neprikaišiojo, bet visi, regis, žinojo. Tapau svetimšaliu ir galėjau tik svajoti, kad ir vėl rasiu prieglobstį stebuklingame Azijos pasaulyje.

Stovėjau laivėje žvelgdamas į juodą vandens paviršių. Mechmedas Haidaras negyvas, Aiša negyva, mūsų namai nusiaubti.

Mažuoju burlaiviu plaukiau į Iraną, kur viešpatauja ramybė.

Prie manęs priėjo Nino.

— Ką mes veiksime Irane? — paklausė nuleidusi akis.

— Ilsėsimės.

— Taip, ilsėsimės, Ali Chanai, aš miegosiu mėnesį, o gal metus. Noriu išsimiegoti žaliame sode. Ir kad niekas nešaudytų.

— Plauki kaip tik į tokią šalį. Iranas miega jau tūkstantį metų, ten retai kas šaudo.

Prigulėme ant suolelio, ir Nino bemat užmigo. Aš dar ilgai neužmigau, žiūrėjau į Seido siluetą, mačiau kraujo lašelius jo delne. Jis meldėsi. Ir jam tas paslaptingas pasaulis, prasidedantis anapus regimojo, buvo nesvetimas.

Už horizonto, kur kilo saulė, buvo Iranas. Jo alsavimas smelkėsi į mus, kai sėdėdami ant laivės dugno valgėme džiovintą žuvį ir gėrėme vandenį. Vairininkas kalbėjosi su tėvu ir žvelgė į mane abejingai, kaip į kokį daiktą.

Ketvirtos dienos vakare horizonte išniro gelsva juosta. Ji priminė debesį. Tai ir buvo Iranas. Toji juosta vis platėjo. Ėmiau įžiūrėti molio trobeles, uostą. Enzelis — šacho uostas. Prisišvartavome prie sutrūnijusios medinės prieplaukos. Prie mūsų priėjo kažkoks vyras su surdutu ir papacha. Jos emblemoje buvo pavaizduotas iškėlęs leteną sidabrinis liūtas ir tekanti saulė. Du uosto policininkai, basi ir nuskurę, slampinėjo pirmyn atgal. Tas vyras pažvelgė į mus didelėmis apvalainomis akimis ir tarė:

— Kilmingieji svečiai, sveikinu jus, kaip užgimusį kūdikį pasveikina pirmieji saulės spinduliai. Ar turite dokumentus?

— Mes Širvanšyrai, — atsakė tėvas.

— Ar didysis Imperijos liūtas Asadas as Sultanė Širvanšyras, kuriam visuomet atviri Deimantiniai šacho rūmų vartai, turi laimę būti jūsų giminaičiu?

— Jis mano brolis.

Išlipome iš laivės. Tas vyras ėmėsi mus lydėti. Prie sandėlių jis tarė:

— Asadas as Sultanė nujautė, kad atvyksite. Automobilis, kurį jis atsiuntė, yra stipresnis už liūtą, greitesnis už elnią, gražesnis už erelį, tvirtesnis už pilį.

Pasukome už kampo; šalikelėje stovėjo senas, nuvažinėtas fordas sulopytomis padangomis. Sulipome į automobilį. Suburzgė variklis. Vairuotojas žvelgė į priekį kaip okeaninio laivo kapitonas. Praėjo pusvalandis, kol automobilis pajudėjo iš vietos. Į Teheraną važiavome per Reštą.

DVIDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Nuo Enzelio, Rešto, pakelės kaimų dvelkė dykumos dvasia. Kartkartėmis horizonte išnirdavo Abi Jezidas — vandens ištroškusios dykumos miražas. Irano dykumos vaiduoklis. Didysis kelias į Reštą ėjo palei nusekusios, suskeldėjusios upės vagą. Irano upės išsekusios, tik kartais pamatysi užsilikusią telkšančią balą ar ežeriuką. Išdžiūvusiuose krantuose iškilusios uolos metė milžiniškus šešėlius. Jos priminė priešistorinius titanus, diktus, išpuikusius ir rūsčius. Tolumoje pasigirdo karavano varpeliai. Automobilis sulėtino greitį. Kupranugariai kilo stačiu šlaitu. Priekyje pasiremdamas lazda ėjo karavano vedlys. Jam iš paskos — žmonės juodais drabužiais. Kupranugariai žingsniavo įtempę visas jėgas. Pakaklėse skimbčiojo varpeliai. Abipus pilkų nugarų buvo nukarę pailgi tamsūs maišai. Audiniai iš Isfahano? Vilna iš Gilano? Automobilis sustojo. Ant kupranugarių nugarų kybojo nukarę lavonai. Šimtas, gal du šimtai lavonų, susuktų į juodą drobulę. Kupranugariai žingsniavo pro mus, jų galvos siūbavo kaip javai vėjyje. Karavanas nešė savo naštą per dykumas ir kalnus, per baltą druskingos stepės kaitrą, žalias oazes, pro didžiuosius ežerus. Toli vakaruose, prie Turkijos sienos, kupranugariai priklaups. Tarnautojai su raudonais fesais apžiūrės mirusiuosius, ir karavanas patrauks toliau, link šventojo miesto Kerbelos kupolų. Prie kankinio Huseino kapo karavanas sustos. Gailestingos rankos nuneš kūnus į kapą, suguldys poilsio Kerbelos smėlyje, kol arkangelo trimitas prikels juos iš miego.

Mes nusilenkėme rankomis prisidengę akis.

— Pasimelskite už mus prie šventojo kapo!

— Už mus pačius reikėtų pasimelsti, — išgirdome atsakymą.

Ir karavanas lėtai nuplaukė tolyn, panašus į Abi Jezidą, didžiosios dykumos fata morganą...

Važiuojame Rešto gatvėmis. Horizontą gožia molinės ir medinės trobelės. Čia junti prabėgusius šimtmečius. Vienu žvilgsniu aprėpi mažus namelius ir ankštas gatveles. Viskas vienos spalvos — pelenų arba anglių. Namukai mieste žemi, tikriausiai tuo pasireiškia nuolankumas likimui. Tik kur ne kur išnyra mečetė.

Vyrai čia skuta galvas plikai ir nešioja apvalias, panašias į moliūgus papachas. Jų veidai primena sustingusias mumijas.

Visur dulkės ir purvas. Ne dėl to, kad iraniečiai mėgtų dulkes ar purvą, tiesiog jie nori išsaugoti viską taip kaip yra. Juk kiekvienas žino, kad galų gale viskas pavirs į dulkes.

Sustojome pailsėti nedidelėje čaichanoje. Viduje kvepėjo kanapėmis. Lankytojai nepritariamai skersakiavo į Nino. Kampe apsikarstęs draiskanomis, susivėlusiais plaukais, praverta burna, nuo lūpų tįstančiomis seilėmis stovėjo dervišas, rankoje laikydamas varinę išmaldos pialą. Jis žvelgė į žmones, bet akys nieko nematė, tarsi jis klausytųsi kito, nematomo gyvenimo šauksmo ir lauktų kokio nors ženklo. Staiga jis pašoko ir atvėpusia burna suriko:

— Matau saulę, kylančią vakaruose!

Čaichanos lankytojai krūptelėjo.

Tarpduryje išdygo valdytojo pasiuntinys.

— Jo kilnybė nurodė skirti sargybą šiai apsinuoginusiai poniai saugoti.

Jis turėjo galvoje Nino, negobinčią čadros. Nino net nesureagavo — ji nesupranta persų kalbos. Naktį praleidome valdytojo namuose. Ryte sargybiniai pabalnojo žirgus. Jie palydėjo mus iki Teherano — dėl to, kad Nino nesislepia po čadra, o kartu ir dėl šalyje siaučiančių plėšikų.

Automobilis lėtai darda dykumos keliu. Kasvinas, senovės griuvėsiai. Čia telkė kariuomenę šachas Šapūras. Šiuose rūmuose gyveno Sefevidai, menininkai, mecenatai ir apaštalai.

Dar aštuoniasdešimt, septyniasdešimt, šešiasdešimt kilometrų. Kelias vingiuoja lyg gyvatė. Išvydome margus glazūruotus Teherano miesto vartų koklius. Jų spalvos švelnios, neryškios. Virš vartų — keturi kupolai ir išmintingi posakiai arabiškais rašmenimis. Tarsi į mus žvelgtų juoda demono akis. Po didžiaisiais vartais dulkėse gulėjo elgetos su šiurpą keliančiais pūliniais, dervišai ir piligrimai margais draiskalais. Jie tiesė į mus išdžiūvusias rankas plonais pirštais, giedodami apie šacho miesto Teherano grožį ir didybę, o balsuose buvo girdėti ilgesingas liūdesys. Ir jie kadaise su viltimi atklydo į šį daugybės kupolų miestą. O dabar guli dulkėse, patys jau kone virtę dulkėmis, ir gieda giesmes apie juos atstūmusį miestą.

Mažasis automobilis vinguriavo gatvių labirintu, paskui per Patrankų aikštę, pro Deimantinius šacho rūmų vartus vėl išvažiavo už miesto sienos į plačią gatvę, vedančią į Šimrano priemiestį.

Šimrano rūmų vartai buvo plačiai atverti. Padvelkė rožių aromatas. Sienos, išklotos mėlynais glazūruotais kokliais, skleidė malonią vėsą. Perėję sodą pro fontaną įžengėme į rūmus. Pritemdytame kambaryje uždangstytais langais buvo gaivu lyg prie šaltinio. Mudu su Nino kritome ant minkštų pagalvių ir bematant panirome į gilų miegą.

Miegojome vis prabusdami, snūduriuodami pusiaumiga, ir vėl užmigdavome. Tame vėsiame kambaryje uždangstytais langais buvo taip gera. Begalė pagalvių pūpsojo ant tachtos, žemų sofučių ir grindų. Per miegus girdėjome čiulbant lakštingalą. Buvo nuostabu snūduriuoti dideliuose, ramiuose namuose, toli nuo visų pavojų, nuo sudūlėjusių Baku sienų. Slinko valandos. Kartais Nino atsidusdavo, kilstelėdavo apsimiegojusią galvą ir padėdavo man ant krūtinės. Aš miegojau įsikniaubęs į minkštas pagalves, dvelkiančias saldžiu iranietiško haremo aromatu. Apėmė begalinis vangumas. Ilgas valandas kenčiau, mat niežėjo nosį, o aš tingėjau pakelti ranką jos pasikasyti. Pagaliau niežulys aprimo, ir aš užmigau.

Staiga Nino pabudo ir atsikėlusi pareiškė:

— Esu alkana kaip vilkas, Ali Chanai.

Nuėjome į sodą. Leidosi saulė. Aplink fontaną žėlė rožių kerai. Į dangų stiebėsi kiparisai. Išskleidęs uodegą kaip vėduoklę į besileidžiančią saulę žvelgė povas. Tolumoje baltavo snieguota Demavendo viršūnė. Suplojau rankomis. Tuoj pat pribėgo papūstžandis eunuchas. Jam iš paskos atskubėjo senė su kilimėliu ir pagalvėlėmis. Įsitaisėme kipariso šešėlyje. Eunuchas atnešė vandens, dubenį, paskui išdėliojo ant kilimo iraniečių virtuvės gardumynus...

— Geriau jau valgyti pirštais nei klausytis kulkosvaidžio tratėjimo, — taip tarusi Nino įkišo kairę saują į garuojančius ryžius.

Eunuchas nutaisė pasibaisėjusio žmogaus miną ir nusisuko. Paaiškinau Nino, kad Irane plovas valgomas trimis dešinės rankos pirštais. Ji nusijuokė — pirmą kartą nuo to laiko, kai išplaukėme iš Baku, — ir mane apėmė ramybė. Kaip gera šacho šalyje, Šimrano rūmuose, geraširdžių poetų ir išminčių krašte!

Staiga Nino paklausė:

— O kur tavo dėdė Asadas as Sultanė ir visas jo haremas?

— Tikriausiai miesto rūmuose. Ir trys žmonos kartu su juo. O haremas — štai šitas sodas ir namas.

— Vadinasi, tu vis dėlto atgabenai mane į haremą? Taip ir žinojau! — nusijuokė Nino.

Prie mūsų priėjo kitas eunuchas, sudžiūvęs senis, ir paklausė, ar nenorėtume pasiklausyti jo dainavimo. Mes atsisakėme. Trys merginos suvyniojo kilimą, senė išnešė maisto likučius, berniukas ėmė lesinti povą.

— Kas visi šitie žmonės, Ali Chanai?

— Tarnai ir sargybiniai.

— Viešpatie, tai kiekgi čia tų tarnų?

Nežinojau, ką atsakyti, tad pasišaukiau eunuchą. Jis ilgai galvojo be garso krutindamas lūpas. Paaiškėjo, kad haremą prižiūri dvidešimt aštuoni žmonės.

— Kiek moterų čia gyvena?

— Kiek įsakysi, chane. Kol kas yra tik viena, kuri sėdi prie tavęs. Bet vietos čia pakanka. Asadas as Sultanė su savo žmonomis yra mieste. Tai tavo haremas. — Jis atsisėdo ir oriai kalbėjo toliau: — Mano vardas Jachja Kuly. Aš saugosiu tavo garbę, chane. Moku skaityti, rašyti ir skaičiuoti. Išmanau visus namų priežiūros reikalus ir sprendžiu klausimus, susijusius su moterimis. Gali manimi pasitikėti. Kaip matau, ši moteris nėra gerai išauklėta, bet aš išmokysiu ją, kaip dera elgtis. Tik nurodykite man dienas, kada ji nesveikuoja, užsirašysiu jas, kad žinočiau, kada bus įnoringa. Matau, kad ji užgaidi. Aš pats ją prausiu ir nuskusiu. Matau, net jos pažastyse plaukai nenuskusti. Gaila, kad kai kuriose šalyse taip aplaidžiai žiūrima į moterų auklėjimą. Rytoj nudažysiu jos nagus raudonai, o prieš miegą patikrinsiu burną.

— Viešpatie, kam to reikia?

— Jei moters blogi dantys, iš burnos sklinda blogas kvapas. Reikės pažvelgti jai į burną ir pauostyti.

— Ką jis ten tauškia? — paklausė Nino.

— Jis siūlosi pabūti dantų gydytoju. Atrodo tikras keistuolis.

Jaučiausi sutrikęs. Eunuchui tariau:

— Matau, Jachja Kuly, kad esi patyręs žmogus ir išmanai kultūros dalykus... Bet mano žmona nėščia, su ja reikia elgtis itin atsargiai. Todėl jos auklėjimą atidėsime vėlesniam laikui, kai pagimdys.

Kalbėdamas jaučiau, kaip kaista raudoniu mano skruostai. Nino tikrai buvo nėščia, bet aš vis dėlto melavau.

— Tu labai išmintingas, chane, — atsakė eunuchas, — nėščią moterį labai sunku suprasti. Beje, yra geras būdas susilaukti berniuko. Tačiau, man regis, — jis metė žvilgsnį į liekną Nino liemenį, — kad dar mėnesį kitą galima palaukti.

Verandoje pasigirdo šlepsėjimas. Eunuchai ir moterys ėmė rodyti kažkokius paslaptingus ženklus. Jachja Kuly nuėjo prie jų ir grįžęs iškilmingai pareiškė:

— Chane, tave nori pasveikinti garbusis mokslininkas Hafizas Seidas Mustafa iš Mešchedo. Nedrįsčiau tau trukdyti hareme, bet Seidas yra mokslo vyras ir iš Pranašo giminės. Jis laukia tavęs vyrų pusėje.

Išgirdusi Seido vardą Nino kilstelėjo galvą.

— Seidas Mustafa? — paklausė. — Tegul ateina, kartu išgersime arbatos.

Širvanšyrų giminės garbę išgelbėjo tik tai, kad eunuchas nemokėjo rusų kalbos. Baisu pagalvoti: chano žmona priima hareme svetimą vyrą. Sutrikęs ir šiek tiek susigėdęs pasakiau jai:

— Seidui čia negalima užeiti, juk tai haremas.

— Štai kaip! Kokie keisti čia papročiai. Na gerai, tada priimsime jį už haremo sienų.

— Bijau, Nino... kaip tau paaiškinti... Irane viskas kitaip. Turiu galvoje, kad Seidas — vyras.

Nino akys išsiplėtė iš nuostabos.

— Tai tu nori pasakyti, kad aš negaliu pasirodyti Seidui, tam pačiam Seidui, kuris gabeno mane pas tave į Dagestaną?

— Bijau, Nino, kad bent jau iš pradžių — negali.

— Na gerai, — šaltai tarė ji, — eik jau.

Nuėjau prislėgtas. Sėdėjome su Seidu didžiulėje bibliotekoje ir gėrėme arbatą. Jis kalbėjo ketinantis iki to laiko, kai iš Baku bus išvyti rusai, pagyventi pas savo garsųjį dėdę Mešchede. Aš jam pritariau. Seidas buvo mandagus vyras. Jis nepasiteiravo apie Nino, net neištarė jos vardo. Staiga atsidarė durys.

— Labas vakaras, Seidai.

Nino balsas buvo ramus, bet ne be įtampos. Mustafa pašoko. Jo randuotame veide atsispindėjo siaubas. Nino atsisėdo ant demblių.

— Gal įpilti dar arbatos, Seidai?

Už durų pasigirdo nerimastingas šlepsėjimas. Širvanšyrų giminės garbė buvo amžiams suteršta. Seidas tik po kelių minučių atitoko nuo išgąsčio.

Piktdžiugiškai šypsodamasi Nino kalbėjo:

— Neišsigandau kulkosvaidžių, nebijosiu ir tavo eunuchų.

Taip ir sėdėjome visi trys iki vėlaus vakaro. Mat Seidas buvo taktiškas žmogus.

Prieš einant miegoti prie manęs priėjo nusižeminęs eunuchas.

— Aga, žinau, kad nusipelniau bausmės. Turėjau nenuleisti nuo jos akių. Bet kas galėjo pagalvoti, kad ji šitaip baisiai neišauklėta. Tai mano kaltė.

Putliame jo veide atsispindėjo atgaila.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Keista! Kai ant nafta persisunkusių Bibi Eibeto krantų nuaidėjo paskutiniai šūviai, maniau, kad niekada nebebūsiu laimingas. Po keturių savaičių kvepiančiuose Šimrano soduose mane užvaldė ramybė. Tarsi būčiau iš naujo atradęs tėvynę. Gyvenau kaip augalas, alsuojantis gaiviu Šimrano oru.

Į miestą važiuodavau retai. Aplankęs giminaičius vaikštinėdavau lydimas tarnų klaidžių Teherano turgaus labirintu.

Siauri praėjimai, prekeivių būdelės, panašios į palapines, viskas po milžinišku moliniu gaubtu. Gėriuosi rožėmis, apžiūrinėju riešutus, kilimus, šalius, šilkus ir juvelyrinius dirbinius. Aptinku ąsočių su auksiniais raštais, senovinių papuošalų, tymo pagalvių, nepaprastų kvepalų. Sunkūs sidabriniai tomanai pranyksta iraniečio prekeivio kišenėje. Mano tarnai eina apsikrovę visokiausiomis rytietiškomis grožybėmis. Viskas skirta Nino. Gal jos akys nebesidairys po rožyną taip išgąstingai?

Tarnai sulinkę nuo naštos. Einu toliau. Vienoje turgaus kertėje pastebiu Korano knygas, įrištas tymu, su tapytomis miniatiūromis: mergina po kiparisu, šalia princas su migdolinėmis akimis; medžiojantis šachas, ietis ir sprunkanti stirna. Vėl suskamba sidabriniai tomanai. Tolėliau prie žemo staliuko sutūpę du pirkliai. Vienas iš plačios kišenės išsitraukia sidabrinę monetą ir duoda kitam. Šis atidžiai ją apžiūri, patikrina dantimis, pasveria ant nedidukių svarstyklių ir įmeta į didelį maišą. Šimtą, tūkstantį, gal dešimt tūkstančių kartų pirklys trauks tomanus iš kišenės, kol grąžins skolą. Jo veidas orus. Tai prekyba! Šventas reikalas! Net ir pats Pranašas buvo pirklys.

Viskas turguje susimaišę kaip labirinte. Greta pirklių būdelėje tūno išminčius ir sklaido knygos lapus. To senio veidas primena apsamanojusius rašmenis uoloje. Ilgais plonais pirštais jis atsargiai verčia pageltusius, apipelijusius folianto lapus, iš kurių sklinda Širazo rožių aromatas, Irano lakštingalų čiulbėjimas, aidi ilgesingos giesmės, žvelgia migdolinės akys ilgomis blakstienomis.

Šnabždesys, triukšmas, šūksmai. Deru švelnių spalvų senovišką kilimą iš Kermano. Nino mėgsta tokius. Kažkas parduoda rožių vandenį ir rožių aliejų. Tūkstančiai rožių susilieja viename rožių aliejaus lašelyje kaip tūkstančiai žmonių ankštame Teherano turgaus labirinte. Regiu Nino, palinkusią ties indeliu su rožių aliejumi.

Tarnai stovi šalia jau visai nusikamavę.

— Nugabenkite visa tai į Šimraną. Aš grįšiu vėliau.

Tarnai pranyko žmonių spūstyje. Dar keli žingsniai, ir pasilenkęs žengiau pro žemas iranietiškos čaichanos duris. Viduje buvo pilna žmonių. Viduryje — vyras ruda barzda. Prisimerkęs jis deklamavo Hafizo meilės eiles. Klausytojai dūsavo iš susižavėjimo. Paskui jis pradėjo skaityti iš laikraščio:

— „Amerikoje išrasta mašina, kuri visam pasauliui paskelbia ištartus žodžius. Mūsų didysis valdovas šachinšachas Sultanas Achmedas Šachas Bagešachas, kuris spinduliuoja kaitriau už saulę, kurio rankos siekia Marsą ir kurio sostas aukštesnis už visą pasaulį, savo rūmuose priėmė Anglijos karaliaus pasiuntinius. Ispanijoje gimė vaikas su trim galvomis ir keturiomis kojomis. Liaudis tai laiko blogu ženklu“.

Nustebę klausytojai ėmė pliaukšėti liežuviais. Rudabarzdis sulankstė laikraštį ir vėl užtraukė prodainiu eiles. Šįsyk apie karžygį Rustamą ir jo sūnų Zochrabą12. Aš jo beveik nesiklausiau. Žvelgiau į auksaspalvę garuojančią arbatą. Galvojau — ne viskas vyksta taip, kaip turėtų.

Aš Irane, gyvenu rūmuose ir esu patenkintas. Nino gyvena tuose pačiuose rūmuose ir visiškai nepatenkinta. Dagestane ji savo noriu pakėlė visus nepriteklius. O čia niekaip negali susitaikyti su iraniečių gyvensena. Nori vaikštinėti su manimi gatvėmis, nors policija draudžia. Vyras ir moteris negali kartu nei priimti svečių, nei eiti pasivaikščioti. Ji prašo manęs, kad parodyčiau miestą, ir labai susierzina, kai bandau ją nuo to sumanymo atkalbėti.

— Mielai parodyčiau tau miestą, Nino. Bet nevalia tavęs rodyti miestui.

Jos didelės, tamsios, sutrikusios akys žvelgia priekaištingai. Kaip man ją įtikinti, kad chano žmonai nedera vaikštinėti po miestą be čadros? Pripirkau jai brangiausių čadrų.

— Tik pažvelk, Nino, kokios jos gražios. Puikiai apsaugo veidą nuo saulės ir dulkių. Aš ir pats mielai apsigobčiau čadra.

Ji tik liūdnai nusišypso ir padeda čadrą į šalį.

— Veido dangstymas žemina moterį, Ali Chanai. Apsisiautusi čadra imčiau pati save niekinti.

Tada parodžiau jai policijos potvarkius. Ji juos suplėšė, tad užsakiau iš visų pusių uždangstytą karietą šlifuoto stiklo langais.

Taip išvažiavome kartu su ja į miestą. Patrankų aikštėje ji pamatė mano tėvą ir užsigeidė su juo pasisveikinti, tai buvo siaubinga. Kad ją nuraminčiau, supirkau pusę turgaus...

Sėdėjau vienas ir žvelgiau į arbatos puodelį.

Nino nyksta iš nuobodulio, o aš nieko negaliu pakeisti. Ji nori susipažinti su moterimis iš europiečių kolonijos. Bet to daryti negalima. Chano žmona neturi bendrauti su kitatikėmis. Jos ims ją guosti dėl nepakeliamo gyvenimo hareme, ir ji iš tiesų jo nebeištvers.

Neseniai Nino viešėjo pas mano pusseseres ir tetas ir grįžo namo visiškai sumišusi.

— Ali Chanai, — šaukė ji pasibaisėjusi, — jos kamantinėjo, kiek kartų per dieną tu apdovanoji mane savo meile. Jos sako, kad tu nuolat būni su manimi. Sužinojo iš savo vyrų. Ir neįsivaizduoja, kad mes galėtume dar ką nors veikti. Jos davė man kažkokių žolelių, saugančių nuo džinų, ir patarė nešioti amuletą nuo nužiūrėjimo. Tvirtino, kad jis apgins mane nuo visų varžovių. Tavo teta Sultan Chanum klausė, ar nepavargstu būdama vienintelė tokio jauno vyro žmona, ir visoms magėjo išsiaiškinti, kaip sugebu sulaikyti tave nuo lankymosi pas berniukus šokėjus. Tavo pusseserė Suata kamantinėjo, ar dar nebuvai užsikrėtęs gėdinga liga. Jos vienu balsu tvirtino, kad belieka man pavydėti. Ali Chanai, aš jaučiuosi lyg apmėtyta mėšlu.

Guodžiau ją kaip įmanydamas. Ji kiūtojo kampe lyg įsibauginęs vaikas, baikščiai dairėsi aplinkui ir ilgai negalėjo nurimti.

Arbata visai ataušo. Sėdėjau arbatinėje, kad žmonės pamatytų: ne visą savo laiką leidžiu hareme. Nedera visą laiką sėdėti pas žmoną. Pusbroliai jau ima tyčiotis iš manęs. Žmonai dera skirti tik tam tikras valandas. Kitos leidžiamos savo nuožiūra. Bet aš esu vienintelis, galintis prablaškyti Nino, aš jos laikraštis, teatras, kavinė, būrys pažįstamų ir kartu sutuoktinis. Todėl negaliu palikti jos vienos, todėl su didžiausiu malonumu pripirkau turguje galybę daiktų, nes šį vakarą dėdė rengia tėvo garbei priėmimą, dalyvaus net ir vienas iš šacho sūnų, o Nino turės likti namie, su eunuchu, kuris baudžiasi ją išauklėti.

Išėjęs iš turgaus nuvažiavau į Šimraną. Susimąsčiusi Nino sėdėjo didelėje kilimais išklotoje menėje priešais visą kalną auskarų, apyrankių, šilkinių skraisčių ir kvepalų buteliukų. Netardama nė žodžio ji švelniai mane pabučiavo, ir staiga apėmė neviltis. Eunuchas atnešė šerbeto nepritariamai skersakiuodamas į dovanas. Nepritinka taip lepinti žmoną.

Irane gyvenimas užverda naktį. Naktį žmonės gyvesni, mintys lengvesnės, pokalbiai paprastesni. Dieną slegia karštis, dulkės ir purvas. Naktį Iranas tarsi persimaino. Tai visiškai kitoks pasaulis, tokio nemačiau nei Baku, nei Dagestane, nei Gruzijoje. Žavėjausi tuo savotišku prakilniu pasauliu, mylėjau jį. Aštuntą valandą prie mūsų namų sustojo dėdės karietos, viena tėvui, kita man. Taip reikalauja etiketas. Priešais kiekvieną karietą stovėjo trys tarnai su žibintais ant ilgų karčių, šviesa krito ant įkaitusių veidų. Jaunystėje tiems žmonėms išpjaunama blužnis, jie skirti vien bėgti prieš karietą ir grėsmingai šaukti: „Saugokitės!“

Kelyje žmonių nepasitaikė, tačiau bėgikai nesiliovė šūkavę, mat to irgi reikalauja etiketas. Važiavome ankštomis gatvelėmis palei nesibaigiančias pilkas molio sienas, už kurių stovėjo kareivinės, namukai, rūmai ar kokios įstaigos. Aukštos tvoros slepia Irano gyvenimą nuo pašalinių akių.

Mėnesienos nušviesti turgaus krautuvėlių kupolai priminė balionus, laikomus krūvoje kažkokios nematomos rankos. Sustojome prie masyvių bronzinių vartų. Vartai atsidarė, įvažiavome į rūmų kiemą.

Kai šiuose namuose lankiausi vienas, prie vartų stovėjo tik senas tarnas apdriskusiais drabužiais. Šiandien vartai buvo nukabinėti gėlių pynėmis ir žibintuvais, o kai karietos sustojo prie slenksčio, mums nusilenkė aštuoni tarnai.

Erdvų kiemą į dvi dalis skyrė žema tvora. Anapus buvo haremas. Ten tryško fontanas, giedojo lakštingala. Vyrų kieme buvo paprastas keturkampis baseinas su auksinėmis žuvelėmis.

Išlipome iš karietų. Dėdė pasveikino mus tarpdury žemai nusilenkdamas, paskui palydėjo į namus. Didžioji salė su paauksuotomis kolonomis ir raižytais mediniais paneliais buvo pilna žmonių. Vyrai buvo su papachomis, emamėmis, vilkėjo plačius rudo plono audinio drabužius. Viduryje sėdėjo senyvas vyras stambia kumpa nosimi, žilais plaukais ir vešliais antakiais — jo aukštybė šachzadė. Mums įėjus visi atsistojo. Pirmiausia pasisveikinome su šachzadė, paskui su visais kitais. Tada susėdome ant minkštų pagalvių. Visi pasekė mūsų pavyzdžiu. Taip pasėdėjome porą minučių, paskui vėl visi pakilome ir ėmėme vieni kitiems lankstytis. Ir vėl susėdome, įsivyravo prakilni tyla. Tarnai atnešė kvapnios arbatos mėlynuose puodeliuose. Per rankas keliavo krepšeliai su vaisiais. Pirmas tylą nutraukė jo aukštybė.

— Esu daug keliavęs, pažinau nemažai šalių. Niekur nėra tokių skanių agurkų ar persikų kaip Irane.

Jis nusilupo agurką, pabarstė druska ir lėtai, susikaupęs suvalgė.

— Jūsų aukštybė teisus, — tarė dėdė. — Kai buvau Europoje, negalėjau atsistebėti, kokie mažučiai jų vaisiai.

— Kaskart sugrįžęs į Iraną lengviau atsikvepiu, — pasakė Irano šacho pasiuntinys kažkurioje Europos šalyje. — Pasaulyje nėra nieko, dėl ko turėtume kam nors pavydėti. Tiesą sakant, yra tik iraniečiai ir barbarai.

— Na, gal dar galima prie mūsų priskirti kai kuriuos indus, — svarstė šachzadė. — Kai prieš daugelį metų lankiausi Indijoje, sutikau kilnių, pagarbos vertų žmonių, beveik pasiekusių mūsų kultūros lygį. Nors gali lengvai apsirikti. Vienas indų aristokratas, kurį pažinau ir ilgai laikiau kultūringu žmogumi, vis dėlto pasirodė esąs barbaras. Tik pagalvokite, kartą drauge pietaujant suvalgė išorinius salotų lapus.

Susirinkusieji pasibaisėjo. Vienas mula plačia emame ir įdubusiais skruostais tyliu, pavargusiu balsu tarė:

— Iraniečiai nuo visų kitų skiriasi tuo, kad vieninteliai geba įvertinti grožį.

— Tikra tiesa, — pritarė dėdė, — gražią gazelę aš vertinu labiau nei triukšmingą fabriką. Net galėčiau atleisti Abu Seidui už jo erezijas, nes jis sukūrė pirmuosius rubajatus mūsų literatūroje.

Atsikrenkštęs dėdė progiesmiu padeklamavo:

Kol yra pasaulyje mečečių ir medresių,

Kelyje bus tas, kuris ieško tiesos.

Kol yra pasaulyje tikėjimas ir netikėjimas,

Nelemta žmogui tapti teisuoliu.

— Baisu, — sušuko mula, — baisu! Bet kiek harmonijos, — ir atkartojo paskutinę rubajato eilutę.

Jis atsistojo, paėmė sidabrinį ąsotį siauru kaklu apsiplauti ir nelygiu žingsniu išėjo iš salės. Po kurio laiko grįžo ir pastatė ąsotį ant žemės. Mes stačiomis pasveikinome jį atsikračius pertekliaus.

Mano tėvas kreipėsi į šachzadė.

— Ar tiesa, jūsų aukštybe, kad mūsų ministras pirmininkas Vosugas ad Dovlė ketina sudaryti naują sutartį su Anglija?

— To geriau klausti Asado as Sultanė, — nusijuokė šachzadė, — nors tai jokia valstybinė paslaptis.

— Taip, — patvirtino dėdė, — tai bus labai naudinga sutartis, nes nuo šiol barbarai taps mūsų vergais.

— Kaip?

— Na, anglai mėgsta darbą, o mes grožį. Jie mėgsta kovą, o mes — ramybę. Mums nebereikės rūpintis savo sienų saugumu. Anglija perims Irano gynybą, statys kelius, namus ir dar mokės mums už tai pinigus. Mat Anglija supranta, kiek skolinga Iranui pasaulio kultūra.

Šalia dėdės sėdėjo jaunuolis, mano pusbrolis Bachramas Chanas Širvanšyras. Pakėlęs galvą jis tarė:

— Ir jūs tikite, kad Anglija gins mus dėl mūsų kultūros, o ne dėl naftos?

— Ir viena, ir kita vertinga ir turi būti saugoma, — abejingai atsakė dėdė. — Bet mes juk negalime būti kareiviai!

— Kodėl ne? — įsiterpiau į pokalbį. — Pavyzdžiui, aš koviausi už savo tautą ir esu tikras, kad ir toliau kovosiu.

Asadas as Sultanė metė į mane nepatenkintą žvilgsnį, o šachzadė pastatė arbatos puodelį ir išdidžiai tarė:

— Nežinojau, kad tarp Širvanšyrų esama ir kareivių.

— Jūsų aukštybe, jis buvo karininkas.

— Tai tas pats, Asadai as Sultanė. Karininkas, — pakartojo su panieka ir papūtė lūpas.

Tylėjau. Visai buvau pamiršęs, kad iraniečių aristokrato akyse būti kareiviu negarbinga.

Tik pusbrolis Bachramas Chanas, regis, laikėsi kitokios nuomonės. Jis buvo dar jaunas. Greta šachzadė sėdintis ponas Mušyras ad Dovlė, aukštas valstybės pareigūnas, aiškino pusbroliui, esą Iraną gina Alachas: kad jis klestėtų, kardas nereikalingas. Senovėje Irano sūnūs jau įrodė esą narsūs.

— Šachinšacho lobyne yra auksinis gaublys, — tarė jis baigdamas pamokymus. — Jame šalys pavaizduotos skirtingais brangakmeniais. Ir tik Irano teritorija padengta gryniausiais deimantais. Tai daugiau nei simbolis. Tai — tiesa.

Prisiminiau užsienio kareivius, okupavusius šalį, ir policininkus apdriskusiais mundurais Enzelio uoste. Tai Azija, sudėjusi ginklus prieš Europą iš baimės tapti europietiška. Šachzadė niekino karius, o pats buvo palikuonis šacho, kurio vadovaujamas mano protėvis kadaise užėmė Tiflisą. Iranas tais laikais buvo išdidi šalis ir mokėjo valdyti ginklą. Laikai pasikeitė. Iranas nyko kaip menui atsidavusių Sefevidų laikais. Šachzadė poezija buvo labiau prie širdies nei kulkosvaidis, gal dėl to, kad geriau ją išmanė. Šachzadė buvo jau senas, dėdė irgi. Iranas palengva mirė, bet mirė subtiliai. Prisiminiau Omaro Chajamo eiles:

Diena ir naktis — šachmatų lenta,

Lemtis čia žaidžia su žmogum:

Išaukština, paskui paskelbia šachą, matą,

Ir vėl visus išskirsto į vietas.

Nė nepastebėjau, kaip susimąstęs padeklamavau tą eilėraštį garsiai. Šachzadė veidas nušvito.

— Jūs tikriausiai per klaidą tapote kareiviu? — atlaidžiai tarė jis. — Juk esate išsilavinęs žmogus. Jeigu galėtumėte rinktis likimą, ar pasirinktumėte kario profesiją?

Aš nusilenkiau jam.

— Ką pasirinkčiau, jūsų aukštybe? Keturis dalykus: rubino lūpas, muziką, išmintingus pamokymus ir raudonąjį vyną.

Šiuo garsiu Dagigi eilėraščiu užsitarnavau visų susirinkusiųjų palankumą. Net ir mula įdubusiais skruostais maloniai nusišypsojo.

Buvo jau vidurnaktis, kai atsivėrė svetainės durys ir mes įžengėme į ją. Ant kilimų buvo užtiestas didžiulis audeklas. Kampuose nejudėdami stovėjo tarnai su žibintais. Ant užtiesalo buvo išdėlioti dideli balti lavašo gabalai, mažos, vidutinės ir didelės lėkštės, viduryje stovėjo milžiniškas žalvarinis dubuo su plovų. Susėdę sukalbėjome maldą, paskui ėmėme skanauti iš dubenų įvairių patiekalų. Kiekvienas valgė kada ko panorėjęs. Valgėme greitai, kaip reikalauja paprotys“ nes valgymas — vienintelis dalykas, kurį iraniečiai daro paskubomis.

Šalia sėdėjo pusbrolis Bachramas Chanas. Jis valgė nedaug ir smalsiai žvilgčiojo į mane.

— Ar tau patinka Iranas?

— Taip, labai.

— Ilgai čia būsi?

— Kol turkai užims Baku.

— Pavydžiu tau, Ali Chanai. — Pusbrolio balse buvo girdėti susižavėjimas. Jis susuko lavašą ir pasiėmė ryžių. — Tu šaudei iš kulkosvaidžio, matei ašaras priešo akyse. Irano kardas surūdijęs. Mes žavimės prieš tūkstantį metų parašytomis Firdousi eilėmis, neklysdami atskiriame Dagigi posmus nuo Rudaki, bet nė vienas neišmano, kaip tiesti automobilių kelius ar vadovauti pulkui.

— Automobilių keliai... — pakartojau prisimindamas mėnulio šviesos užlietą melionų lauką prie Merdekiano. Gerai, kad Azijoje niekas nemoka tiesti kelių. Kitaip Karabacho žirgas nebūtų pavijęs europietiško automobilio. — Kam jums automobilių keliai, Bachramai Chanai?

— Kad galėtume kareivius gabenti sunkvežimiais. Nors ministrai tvirtina, kad mums visai nereikia kareivių. Bet mums jų reikia! Mums reikia kulkosvaidžių, mokyklų, ligoninių, sutvarkytos mokesčių sistemos, naujų įstatymų ir tokių žmonių kaip tu. O mažiausia mums reikia senovinių eilių, nuo kurių ilgesingo skambėjimo Iranas žlunga. Bet juk yra ir kitokių eilių. Ar žinai poetą Ašrafą iš Gilano?

Pasilenkęs jis tyliai padeklamavo:

Kančios ir vargas viešpatauja tėvynėje.

Kilk ir eik paskui Irano karstą.

Irano jaunystė pražuvo laidotuvių eisenoje.

Jos krauju nusidažė mėnuo, laukai, kalvos ir slėniai.

— Šachzadė pasakytų, kad tai siaubingos eilės, žeidžiančios jo poetinį skonį.

— Yra dar vienas, gražesnis eilėraštis, — nenusileido Bachramas Chanas. — Jo autorius Mirza Aga Chanas. Štai paklausyk:

Teapsaugo Alachas Iraną nuo klaidatikių viešpatystės,

Teneįžengs Irano nuotaka į rusų jaunikio namus.

Tenepuoš nuostabios Irano moterys

Anglų lordų susibūrimo.

— Neblogai, — tariau nusišypsojęs, nes Irano jaunimas aiškiai skyrėsi nuo senosios kartos poetinio skonio stoka. — Bet sakyk man, Bachramai Chanai, ko tu sieki?

Sėdėdamas ant šviesraudonio kilimo jis prakalbo:

— Ar kada esi buvęs Sipecho aikštėje? Ten stovi šimtas senų surūdijusių patrankų, jų vamzdžiai atsukti į visas keturias pasaulio šalis. Ar žinai, kad visame Irane daugiau patrankų nėra, tik šitos apdulkėjusios, niekam tikusios, pasenusios patrankos? Kad neturime nė vienos tvirtovės, nė vieno karo laivo ir nė vieno kareivio, be rusų kazokų, anglų šaulių ir keturių šimtų storulių rūmų sargybinių? Tik pažvelk į savo dėdę, į šachzadė ir visus kitus garbingus tituluotus valstybės vyrus. Apsiblaususios akys, suvytusios rankos, — jie susenę ir surūdiję kaip tos patrankos Sipecho aikštėje. Jie ilgai negyvens. Pats laikas užleisti vietą kitiems. Per ilgai mūsų likimą kreipė visokie šachzadė ir poetai. Iranas primena ištiestą seno elgetos ranką. Noriu, kad ta išdžiūvusi ranka pavirstų sugniaužtu jaunuolio kumščiu. Lik su mumis, Ali Chanai. Kai ką apie tave girdėjau, žinau, kaip iki paskutinės minutės tūnojai prie kulkosvaidžio, gynei senąją Baku miesto sieną, kaip naktį šviečiant mėnuliui perkandai gerklę priešui. Irane reikės ginti daugiau nei seną sieną, turėsi daugiau ginklų, ne vien kulkosvaidį. Tai geriau nei sėdėti hareme ar gėrėtis turgaus grožybėmis...

Aš tylėjau nugrimzdęs mintyse. Teheranas! Vienas seniausių pasaulio miestų. Babiloniečiai vadino jį Roga Rei — karalių miestu. Senų legendų dulkės, sugriuvę rūmai su nusilaupiusiu paauksavimu. Vingrios Deimantinių vartų kolonos, išblukę senųjų kilimų raštai ir ramūs išmintingų rubajatų ritmai, — visa tai, praeitis, dabartis ir ateitis, iškilo man prieš akis!

— Bachramai Chanai, — tariau, — jei tu pasieksi savo tikslą, nutiesi asfaltuotus kelius, pristatysi tvirtovių, o blogiausius poetus pasiusi mokytis į šiuolaikines mokyklas, kur tada glausis Azijos siela?

— Azijos siela? — Jis nusišypsojo. — Šalia Patrankų aikštės pastatysime didelį pastatą. Ten sunešime Azijos sielą: mečečių vėliavas, poetų rankraščius, miniatiūras ir malonumui skirtus berniukus, nes ir jie yra Azijos siela. Ant to namo fasado gražiausiais kufi rašmenimis užrašysime „Muziejus“. Tavo dėdė Asadas as Sultanė galės būti to muziejaus sargas, o jo aukštybė šachzadė — direktorius. Na kaip, ar padėsi mums pastatyti tokį muziejų?

— Man reikia pagalvoti, Bachramai Chanai.

Vakarienė baigėsi. Svečiai išsiskirstė po menę atskiromis grupelėmis. Atsistojau ir išėjau į atvirą verandą. Oras buvo gaivus. Iš sodo sklido Irano rožių aromatas. Atsisėdau, man tarp pirštų ėmė slysti rožinis, pažvelgiau į naktį. Štai ten, už molinių turgaus kupolų, Šimranas. Ten ant kilimų ir pagalvių guli manoji Nino. Tikriausiai ji miega vos vos pravėrusi lūpas, akių vokai pabrinkę nuo ašarų. Mane apėmė liūdesys. Neužtektų visų turgaus brangenybių, kad pamatyčiau ir vėl besijuokiančias jos akis.

Iranas! Nejaugi turiu likti čia, tarp eunuchų ir šachzadė, dervišų ir kvailių? Tiesti asfalto kelius, telkti kariuomenę, padėti Europai dar per gerą galą pasistūmėti į Aziją?

Staiga aiškiai suvokiau, kad niekas, niekas pasaulyje man taip nerūpi kaip besišypsančios Nino akys. Kada jos paskutinį kartą juokėsi? Baku, prie sutrūnijusios sienos. Mane apniko begalinis gimtinės ilgesys. Regėjau dulkėtą sieną ir saulę, besileidžiančią už Nargino salos. Girdėjau šakalus, kaukiančius prieš mėnulį prie Pilkojo Vilko vartų. Dykumos smėlis užpustė plynes prie Baku. Smėlėtame krante riebios naftos dėmės. Prie Mergelės bokšto prekeiviai siūlo savo prekes, o Nikolajaus gatve gali nueiti prie Šv. Tamaros licėjaus. Kieme po medžiais stovi Nino su mokykliniu sąsiuviniu rankoje, iš nuostabos išplėtusi akis. Irano rožių aromatas staiga išsisklaidė. Šaukiausi gimtinės kaip vaikas motinos, bet giliai širdyje jaučiau, kad jos nebėra. Užuodžiau vaiskų Baku dykumos orą, jūrą, smėlį ir naftą. Neturėjau išvykti iš miesto, kuriame Alachas skyrė man išvysti pasaulį. Pasijutau esąs pririštas prie senosios sienos kaip šuva prie būdos. Pažvelgiau į dangų. Irano žvaigždės buvo didelės ir tolimos kaip šacho karūnos brangakmeniai. Niekada nesijaučiau čia toks svetimas kaip dabar. Mano vieta — Baku. Prie senosios sienos, kurios šešėlyje žiburiuodamos šypsosi Nino akys.

Bachramas Chanas palietė man petį.

— Ali Chanai, tu, regis, užsisvajojai? Ar apmąstei mano žodžius, ar norėsi statyti naujojo Irano rūmą?

— Pusbroli Bachramai Chanai, pavydžiu tau. Tik tas, kuris prarado tėvynę, žino, kokia ji brangi. Negalėsiu statyti naujojo Irano. Mano durklas išgaląstas į Baku tvirtovės sienas.

Jis liūdnai pažvelgė į mane ir tarė:

— Medžnūnas.

Arabų kalba tai ir įsimylėjėlis, ir beprotis.

Jis buvo vieno kraujo su manim, todėl gerai mane suprato. Pakilau. Didžiojoje salėje prakilnūs svečiai lankstydamiesi atsisveikino su išeinančiu šachzadė. Mačiau liesą jo ranką ilgais, plonais pirštais ir raudonai dažytais nagais. Ne, aš čia ne tam, kad uždaryčiau muziejuje Firdousi eiles, Hafizo meilės giesmes ir Saadi išminties perlus.

Nuėjęs į menę nusilenkiau šachzadė. Jo akys buvo liūdnos ir susimąsčiusios, kupinos grėsmingos lemties nuojautos.

Paskui išvažiavau į Šimraną ir karietoje mąsčiau apie aikštę su surūdijusiomis patrankomis, pavargusias šachzadė akis, Nino nuolankumą ir neišvengiamos pragaišties paslaptį.

DVIDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Ryškios žemėlapio spalvos raibuliavo akyse. Vietovių, kalnynų ir upių pavadinimai buvo susigrūdę ir sunkiai perskaitomi. Žemėlapį buvau išskleidęs ant kanapos, sėdėjau priešais su mažomis vėliavėlėmis rankose. Šalia turėjau pasidėjęs laikraštį, kurio skiltyse vietovių, kalnynų ir upių pavadinimai buvo tokie pat painūs kaip žemėlapyje. Palinkęs ties abiem stengiausi laikraščio klaidas atnarplioti lygindamas su žemėlapiu. Žalią vėliavėlę įsmeigiau į mažą apskritimą. Prie jo užrašyta „Jelizavetpolis (Giandža)“, paskutinės penkios raidės užslinkusios ant Zonguldako kalnų. Laikraštyje buvo pranešama, kad advokatas iš Chojo Fatali Chanas Giandžoje paskelbė Azerbaidžano respublikos nepriklausomybę. Žaliomis vėliavėlėmis į rytus nuo Giandžos pasižymėjau kariuomenę, kurią Enveras pasiuntė išlaisvinti mūsų šalies. Iš dešinės Nuri Pašos pulkai artinosi prie Agdašo miesto. Kairėje Mursalis Paša buvo užėmęs Ulusu slėnius. Vidury kovėsi savanorių būriai. Žemėlapis pasidarė aiškesnis. Turkų kariuomenės žiedas aplink rusų okupuotą Baku darėsi vis glaudesnis. Tereikia kiek paslinkti žalias vėliavėles, ir jos išstums raudoną.

Už nugaros stovintis eunuchas Jachja Kuly susikaupęs stebėjo mano manipuliacijas. Iš visko sprendžiant, tas žaidimas su vėliavėlėmis jam atrodė lyg galingo burtininko kerai. Galbūt jis supainiojo priežastį su pasekme ir manė, kad man tereikia įsmeigti žalią vėliavėlę į raudoną Baku rutuliuką — ir padedamas nežemiškų jėgų išplėšiu Baku iš netikėlių rankų. Jis nenorėjo man trukdyti, bet verčiamas pareigos monotonišku balsu, rimtai pranešė:

— Chane, norėjau raudona chna nudažyti jai nagus, o ji apvertė dubenį ir apdraskė mane, nors buvau nupirkęs pačią brangiausią, kokią įstengiau rasti. Anksti rytą pavedėjau ją prie lango, švelniai suėmiau galvą prašydamas, kad išsižiotų. Juk mano pareiga, chane, patikrinti jos dantis. Tačiau ji ištrūko ir dešine ranka trenkė man per kairį skruostą. Neskaudėjo, bet tai mane labai pažemino. Atleisk man, savo vergui, — nedrįstu šalinti plaukų nuo jos kūno. Ji tokia keista moteris. Nenešioja jokių amuletų ir negeria vaistų savo kūdikiui apsaugoti. Nepyk ant manęs, jeigu gims mergaitė, pyk ant Nino Chanum. Ją tikriausiai apsėdusi nelaboji dvasia, nes ji pradeda visa virpėti, vos prie jos prisiliečiu. Abdulos Azizo mečetėje yra viena moteris, ji gerai išmano, kaip išvaryti piktąsias dvasias. Gal būtų gerai ją pasikviesti. Tik pagalvok, chane: chanum prausia veidą lediniu vandeniu, nors nuo to genda oda. Dantis šveičia tokiais kietais šepetėliais, kad net dantenos kraujuoja, užuot kaip visi žmonės valiusi juos dešinės rankos smiliumi, pamirkytu kvapnioje pastoje. Tik piktoji dvasia galėjo įteigti jai tokių minčių.

Aš beveik nesiklausiau. Kone kasdien jis ateidavo į mano kambarį su tokia pat ataskaita. Akys kupinos nuoširdaus rūpesčio, nes jis buvo pareigingas žmogus ir jautėsi atsakingas už mano būsimą kūdikį. Nino atkakliai, nors nesėkmingai su juo kovojo. Mėtė į jį pagalves, vaikštinėjo neprisidengusi čadra ant namą supančios sienos, išmėtė pro langą amuletus ir nukabinėjo savo kambario sienas giminaičių gruzinų nuotraukomis.

Jachja Kuly pranešdavo man viską su liūdesiu ir išgąsčiu, o vakarais Nino sėdėdavo priešais ant tachtos ir kurpdama rytdienos kovos planus tardavosi su manimi.

— Kaip tau atrodo, Ali Chanai, — sakydavo kasydamasi smakrą, — ar geriau naktį aplieti jį vandeniu iš plonos žarnos ar dieną mesti į jį katę? Ne, padarysiu dar geriau. Kas rytą mankštinsiuosi prie fontano, o jis turės mankštintis su manimi, nes jau pernelyg nutuko. O geriausia — užkutensiu jį iki mirties. Girdėjau, žmogų galima negyvai užkutenti, o jis be galo bijo kutenimo.

Iki išnakčių ji kurdavo keršto planus, o kitą dieną eunuchas pasibaisėjęs raportuodavo:

— Ali Chanai, Nino Chanum stovi prie baseino ir daro keistus judesius rankomis ir kojomis. Man baisu, aga. Ji lanksto kūną į priekį ir atgal lyg visai neturėtų kaulų. Gal garbina kokią dievybę. Ji reikalauja, kad ir aš daryčiau tą patį, bet aš esu pamaldus musulmonas, chane, ir į dulkes puolu tik prieš Alachą. Baiminuosi dėl jos kaulų ir savo sielos ramybės.

Nebuvo prasmės tą eunuchą atleisti. Į jo vietą ateitų kitas, nes be eunucho neįmanoma įsivaizduoti namų. Kas gi kitas prižiūrėtų moterį, kas skaičiuotų, saugotų pinigus ir tikrintų išlaidas? Tai daro tik eunuchas, žmogus be aistrų ir nepaperkamas.

Todėl tylėjau žvelgdamas į žalią vėliavėlių žiedą, supantį Baku. Eunuchas tyliai atsikosėjo, kad atkreiptų dėmesį.

— Ar pakviesti tą senę iš Abdulos Azizo mečetės?

— Kam, Jachja Kuly?

— Kad išvytų piktąsias dvasias iš Nino Chanum kūno.

Atsidusau. Vargu ar senoji burtininkė iš Abdulos Azizo mečetės pajėgs susidoroti su europietiškais demonais.

— Nereikia, Jachja Kuly. Aš ir pats moku išvaryti piktąsias dvasias. Kai reikės, viską sutvarkysiu. Bet dabar savo jėgas skiriu šioms mažoms vėliavėlėms.

Eunucho akyse pasirodė baimė ir smalsumas.

— Kai žalios vėliavėlės išstums raudonas, tavo tėvynė bus laisva, ar ne, chane?

— Taip, Jachja Kuly, taip ir bus.

— Tai kodėl dabar iš karto neperkeli tų vėliavėlių?

— Negaliu, Jachja Kuly, tai ne mano jėgoms.

Jis pažiūrėjo į mane su užuojauta.

— Turėtum melsti Alacho, kad suteiktų jėgų. Kitą savaitę prasidės Muharamas. Jeigu tą mėnesį kreipsiesi į Alachą, jis tau duos jėgų.

Sulanksčiau žemėlapį. Buvau pavargęs, sumišęs ir nusiminęs. Nemalonu nuolat klausytis eunucho plepėjimo. Nino nebuvo namie. Į Teheraną atvyko jos tėvai, ir ji ištisas valandas leisdavo nedidukėje viloje, kurioje apsigyveno kunigaikščio šeima. Slapta susitikdavo su kitais europiečiais, aš tai žinojau, bet nieko nesakiau, nes man buvo jos gaila. Eunuchas stovėjo nekrutėdamas ir laukė mano nurodymų. Pagalvojau apie Seidą Mustafą. Mano draugas buvo trumpam atvykęs į Teheraną iš Mešchedo. Retai jį matydavau, nes jis leido laiką mečetėse, prie šventųjų kapų ir išmintinguose pašnekesiuose su nuskurusiais dervišais.

— Jachja Kuly, — pagaliau tariau, — nuvažiuok pas Seidą Mustafą. Jis gyvena prie Sepahsalaro mečetės. Paprašyk, kad suteiktų man garbę savo apsilankymu.

Eunuchas išėjo. Likau vienas. Man iš tikrųjų nepakako jėgų įsmeigti žalią vėliavėlę į Baku. Kažkur mano tėvynės stepėse turkų batalionai ir su jais susijungę savanorių daliniai kovojo iškėlę naujojo Azerbaidžano vėliavą. Žinojau, kokia tai vėliava, kiek yra karių ir kur jie kaunasi. Savanorių gretose kovojo Iljasas Bekas. Aš irgi veržiausi į kovą, svajojau įkvėpti gaivaus laisvės oro. Tačiau kelias į frontą man buvo užkirstas. Sienas saugojo ir anglų, ir rusų pajėgos. Platus tiltas per Araksą, jungiantis Iraną su mūšio lauku, buvo apraizgytas dygliuota viela, apstatytas kulkosvaidžiais ir kareiviais. Iranas gyveno it sraigė, įlindusi į savo tykų namelį. Nė vienas žmogus, net pelė ar musė, neturėjo patekti į tą užkrėstą kraštą, kuriame vyko karas, švilpė kulkos ir nebuvo kuriami eilėraščiai. Užtat plūstelėjo pabėgėliai iš Baku, tarp jų ir Arslanas Aga, nerimastingasis plepys. Teherane jis leido dienas čaichanose, rašė straipsnius, kuriuose turkų pergales lygino su Aleksandro Makedono. Vienas straipsnis buvo uždraustas, mat cenzorius įtarė slaptą išpuolį prieš Iraną: kadaise Aleksandras buvo sutriuškinęs ir Persijos kariuomenę. Nuo to laiko Arslanas Aga laikė save žmogumi, nukentėjusiu už įsitikinimus. Apsilankęs pas mane jis smulkiai nupasakojo mano didvyriškus žygius ginant Baku. Jo vaizduotėje pro mano kulkosvaidį pražygiavo ištisi legionai priešų, pasiryžusių kristi nuo mano kulkos. Jis pats per visus mūšius lindėjo spaustuvės rūsyje rašydamas patriotinius atsišaukimus, kurie taip ir nebuvo niekur paskelbti. Perskaitęs juos paprašė papasakoti, kokie jausmai apima didvyrį pačiame mūšio įkarštyje. Užkimšau jam burną saldumynais ir išlydėjau pro vartus. Jis paliko spaustuvės dažų kvapą ir storą sąsiuvinį, kuriame aš turėjau aprašyti, ką išgyvena kovojantis didvyris. Perverčiau tuščius puslapius, pagalvojau apie Nino, jos liūdnas, susimąsčiusias akis, apie savo painų gyvenimą ir ėmiausi plunksnos. Ne, neketinau aprašinėti didvyrio jausmų mūšio įkarštyje, norėjau aprašyti kelią, kuris mus, Nino ir mane, atvedė į kvapiuosius Šimrano sodus ir iš jos akių išgujo juoką.

Rašiau pasmailintu iranietišku bambuko rašikliu. Susiradau padrikus užrašus, pradėtus dar mokykloje, ir praeitis iškilo prieš akis. Bet čia į kambarį įžengė Seidas Mustafa ir priglaudė savo randuotą veidą man prie peties.

— Seidai, — tariau, — mano gyvenimas visiškai iškriko. Kelias į frontą atkirstas. Nino nebesijuokia, o aš lieju rašalą, užuot liejęs kraują. Ką man daryti, Seidai Mustafa?

Draugas pažiūrėjo į mane ramiai ir atidžiai. Jis vilkėjo juodus drabužius, veidas buvo sulysęs. Liesas jo kūnas, regis, buvo palinkęs po kažkokios paslapties našta. Atsisėdęs jis prabilo:

— Rankomis tu nieko nepasieksi, Ali Chanai. Bet žmogus turi ne vien rankas. Pažiūrėk į mano drabužius ir suprasi, ką turiu galvoje. Žmones valdo Aukščiausiojo valia. Prisiliesk prie šios paslapties ir įgausi jėgų.

— Nesuprantu tavęs, Seidai. Mano siela išvargusi, aš ieškau kelio iš tamsos, kuri mane supa.

— Tai dėl to, kad tu matai tik žemiškus dalykus, o pamiršti Aukščiausiąjį, kuris valdo visą regimąjį pasaulį. 680 metais Pranašo anūkas Huseinas, persekiojamas tikėjimo priešų, žuvo prie Kerbelos. Jis buvo Išganytojas, žinantis paslaptį. Jo krauju Aukščiausiasis nudažė kylančią ir besileidžiančią saulę. Šiitų bendruomenei vadovavo dvylika imamų: pirmas jų buvo Huseinas, o paskutinis — neregimasis imamas, besislapstantis iki šiol. Šis imamas apsireiškia visur, bet vis tiek lieka nematomas. Įžvelgiu jį tekančioje saulėje, javuose, audringoje jūroje. Girdžiu jo balsą kulkosvaidžių tratėjime, moterų aimanose ir vėjo dvelksme. O Aukščiausiasis man sako: šiitų ateitis — liūdesys. Gedulas dėl Huseino, žuvusio Kerbelos dykumoje, — dalelė tos ateities. Kasmet vieną mėnesį skiriame tam gedului, tam liūdesiui. Tai Muharamo mėnuo, per kurį nelaimingieji aprauda savo vargus. Dešimtą Muharamo dieną šiitas gauna, kas jam lemta Aukščiausiojo, nes tai kankinių žūties diena. Kančias, kurias patyrė jaunasis Huseinas, turi prisiimti pamaldūs žmonės. Prisiėmęs bent dalelytę tos kančios, priartėsi prie dieviškojo gailestingumo versmės. Todėl Muharamo mėnesį pamaldūs musulmonai plaka save grandinėmis. Tik per tą kančią paklydėliai atras kelią į gailestingumą ir laisvę. Tai Muharamo paslaptis.

— Seidai, — tariau pavargęs ir suirzęs, — klausiu tavęs, kaip man susigrąžinti džiaugsmą į savo namus, mat mane apėmusi baimė, o tu pasakoji, kas parašyta tikybos vadovėliuose. Ar turiu vaikščioti po mečetes ir plaktis grandinėmis? Esu tikintis žmogus ir vykdau visus religijos reikalavimus. Išpažįstu Aukščiausiojo paslaptį, bet netikiu, kad tapsiu laimingas gedėdamas šventojo Huseino.

— O aš tikiu, Ali Chanai. Tu teiravaisi manęs kelio, ir aš tau jį nurodžiau. Kito nežinau. Iljasas Bekas lieja kraują fronte ties Giandža. Tu negali tenai vykti, todėl praliek kraują dešimtą Muharamo dieną, praliek jį dėl Aukščiausiojo, kuris reikalauja tokios aukos. Tik nesakyk, kad ta šventa auka bus beprasmė, — viskas turi prasmę šiame kančių pasaulyje. Pasiaukok per Muharamą už tėvynę, kaip Iljasas aukojasi prie Giandžos.

Tylėjau. Į kiemą įvažiavo karieta su šlifuoto stiklo langeliais, šmėstelėjo Nino veidas. Atsivėrė vartai į haremo sodą, ir Seidas Mustafa staiga pakilo pareiškęs, kad labai skuba.

— Ateik rytoj pas mane į Sepahsalaro mečetę. Pratęsime pokalbį.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Gulėjome ant kanapos, pasidėję perlamutru inkrustuotą nardų lentą su dramblio kaulo šaškėmis. Išmokiau Nino šio iranietiško žaidimo, ir nuo to laiko lošdavome iš tomanų, auskarų, bučinių ir savo būsimų vaikų vardų. Pralošusi Nino susimokėdavo skolas ir lošdavo iš naujo. Jos akys degdavo iš nekantrumo, o pirštai liesdavo dramblio kaulo šaškės taip, tarsi jos būtų neįkainojami brangakmeniai.

— Tu mane sužlugdysi, Ali, — atsiduso Nino, stumdama man aštuonis sidabrinius tomanus, kuriuos ką tik išlošiau.

Taip tarusi ji sulankstė lentą, padėjo galvą man ant kelių ir įsižiūrėjusi į lubas užsisvajojo. Diena buvo nusisekusi — Nino apėmęs pasitenkinimas dėl pavykusio keršto. Štai kaip buvo.

Nuo pat ryto namuose kilo sumaištis, pasigirdo aimanos ir dejonės. Nino priešas Jachja Kuly įžengė į kambarį sutinusiu ir perkreiptu veidu.

— Skauda dantį, — pasiskundė tokia mina, tarsi ketintų nusižudyti.

Nino akyse švietė triumfas ir pasitenkinimas. Ji nusivedė jį prie lango, dirstelėjo į burną ir susiraukė. Paskui susirūpinusi papurtė galvą. Paėmusi stiprų siūlą apvyniojo apie Jachja Kuly dantį. Kitą siūlo galą pririšo prie atvirų durų rankenos.

— Štai taip, — tarė greitai užtrenkusi duris.

Jachja Kuly nežmoniškai sukliko, pasibaisėjęs puolė ant grindų ir įsispoksojo į dantį, grakščiai nuskriejusį durų rankenai iš paskos.

— Pasakyk jam, Ali Chanai: taip nutiko dėl to, kad jis valosi dantis dešinės rankos smiliumi.

Išverčiau kaip lieptas. Jachja Kuly pakėlė dantį nuo žemės. Tačiau Nino keršto jausmas dar nebuvo patenkintas.

— Pasakyk jam, Ali Chanai, kad jis dar toli gražu nepasveiko. Jam reikia gultis į lovą ir šešias valandas prie skruosto laikyti karštą kompresą. Ir mažiausiai savaitę negalima valgyti jokių saldumynų.

Jachja Kuly linktelėjo ir išėjo — su palengvėjimu, bet ir išgyvenęs sukrėtimą.

— Pasigėdytum, Nino, — tariau, — vargšui žmogeliui atėmei paskutinį džiaugsmą.

— Taip jam ir reikia, — atšovė ji negailestingai ir atsinešė nardų lentą.

Kadangi pralošė, teisingumas, regis, buvo atstatytas.

Ji žvelgė į lubas, pirštais glostydama man smakrą.

— Kada bus išlaisvintas Baku, Ali?

— Gal po kokių dviejų savaičių.

— Dar visos keturiolika dienų, — atsiduso ji. — Aš taip ilgiuosi Baku ir laukiu nesulaukiu, kada turkai jį užims. Žinai, viskas taip pasikeitė. Tu čia jautiesi kuo puikiausiai, o aš esu kiekvieną dieną žeminama.

— Kaip žeminama?

— Visi elgiasi su manimi kaip su brangiu dužiu daiktu. Nežinau, ko aš verta, bet nesu nei dužus, nei daiktas. Prisimink, kaip buvo Dagestane! Ten buvo visai kitaip. Ne, čia man visai nepatinka. Jeigu Baku nebus greitai išlaisvintas, teks mums persikelti kitur. Nieko neišmanau apie poetus, kuriais taip didžiuojasi ši šalis, bet žinau, kad per Huseino šventę žmonės susidrasko krūtinę, susibado galvą durklu ir geležinėmis grandinėmis plaka sau nugarą. Daugelis europiečių šiandien išvažiuoja iš miesto, kad nereikėtų matyti to spektaklio. Man čia viskas atgrasu. Jaučiuosi lyg auka kažkokios nelabos jėgos, kuri bet kada gali mane užklupti.

Švelnus jos veidelis buvo atkreiptas į mane. Akys gilios ir tamsios kaip niekada. Vyzdžiai išsiplėtę, žvilgsnis švelnus ir susimąstęs. Nino akys išdavė, kad ji laukiasi.

— Ar tau baisu, Nino?

— Ko turėčiau bijoti? — Ji nuoširdžiai nustebo.

— Kai kurios moterys bijo gimdyti.

— Ne, — atsakė Nino, — aš nebijau. Bijau pelių, krokodilų, egzaminų ir eunuchų. Tik ne gimdymo. Kitaip turėčiau žiemą bijoti slogos.

Pabučiavau vėsius jos vokus. Ji atsistojo ir persibraukė ranka plaukus.

— Važiuosiu pas tėvus, Ali Chanai.

Pritariamai linktelėjau, nors puikiai žinojau, kad mažojoje Kipianių viloje nesilaikoma jokių haremo priesakų. Kunigaikštis kviesdavosi gruzinų moteris ir Europos diplomatus. Nino gerdavo ten arbatą, valgydavo angliškus pyragus ir šnekučiuodavosi su olandų konsulu apie Rubensą ir Rytų moterų problemas.

Ji išėjo, pamačiau karietą šlifuoto stiklo langais išvažiuojant iš kiemo. Likęs vienas prisiminiau žaliąsias vėliavėles ir žemėlapį, kuriame vien siaura margo popieriaus juostelė teskyrė mane nuo tėvynės. Kambaryje tvyrojo prieblanda. Švelnus Nino kvepalų aromatas tebebuvo įsigėręs į minkštas pagalves ir kanapą. Atsisėdau ant grindų, paėmiau rožinį. Ant sienos kabojo sidabrinis liūtas, dešinėje letenoje laikantis kardą. Žvilgtelėjau į jį. Sidabrinis kardas švytėjo didžiulėje letenoje. Pasijutau bejėgis. Pasidarė gėda, kad sėdžiu čia saugomas sidabrinio liūto, kai mano tauta lieja kraują lygumose prie Giandžos. Ir aš buvau tiesiog daiktas. Brangus, tausojamas ir puoselėjamas daiktas. Vienas iš Širvanšyrų, kuriems lemta gauti aukštus dvaro titulus ir klasikine išpuoselėta kalba reikšti subtilius jausmus. O tuo tarpu tauta lieja kraują Giandžos laukuose. Mane apėmė neviltis. Sidabrinis liūtas ant sienos šaipėsi iš manęs. Pasienio tiltas per Araksą buvo atkirstas, ir į Nino širdį iš Irano kelio nebuvo.

Trūktelėjau rožinį, siūlas nutrūko, geltoni karoliukai pabiro ant grindų.

Tolumoje pasigirdo rago garsas. Jis skambėjo grėsmingai ir viliojamai, kaip Aukščiausiojo perspėjimas. Priėjau prie lango. Gatvė buvo dulkėta, įkaitusi nuo karščio. Saulė kybojo aukštai tiesiog virš Šimrano rūmų. Būgnų garsai vis labiau artėjo, girdėjosi tūkstančius kartų kartojami šūksniai:

— Šachsei! Vachsei! Šach Husein! Vach, Husein!

Iš už kampo išniro eisena. Virš minios plevėsavo trys didžiulės auksu siuvinėtos vėliavos. Ant pirmosios didžiulėmis aukso raidėmis išrašytas Ali, Alacho vietininko žemėje, vardas. Ant antros juodo aksomo vėliavos pavaizduota laiminanti ranka. Tai Fatimos, Pranašo dukters, ranka. O ant trečiosios vienas žodis — „Huseinas“ — Pranašo anūko, Kankinio ir Išganytojo, vardas.

Minia lėtai slinko gatve. Priekyje ėjo pamaldūs atgailautojai, apsivilkę juodais gedulo drabužiais, plika nugara, su sunkiomis geležies grandinėmis rankose. Būgno ritmu jie iškeldavo rankas aukštyn, ir grandinės krisdavo ant paraudusių, kruvinų pečių. Paskui juos puslankiu ėjo plačiapečiai vyrai: du žingsniai į priekį, paskui žingsnis atgal...

— Šachsei! Vachsei! — dusliai šūkavo jie, sulig kiekvienu šūksniu trankydami kumščiais pliką plaukuotą krūtinę.

Jiems iš paskos ėjo Pranašo palikuonys, susijuosę savo luomui privalomomis žaliomis juostomis, nunarinę galvą. Pavymui žengė Muharamo kankiniai, vilkintys baltas įkapes, skustagalviai, su ilgais durklais. Jų veidai buvo niūrūs, uždari, tarsi iš kito pasaulio.

— Šachsei! Vachsei!

Žybtelėję durklai nusileido ant nuskustų galvų. Kankinių drabužiai nusidažė krauju. Vienas susvyravo, prie jo pribėgo draugai ir išnešė iš minios. Jo veide švietė palaiminga šypsena.

Stovėjau prie lango. Mane pagavo niekada nepatirtas jausmas. Šūksniai iš gatvės aidėjo mano krūtinėje tarsi įspėjimas, apėmė pasiaukojimo geismas. Mačiau kraujo lašus gatvės dulkėse. Rago garsas kerėjo, kvietė aukotis. Tai ir buvo Aukščiausiojo paslaptis, kančios vartai, atveriantys kelią į išsigelbėjimą. Kietai suspaudžiau lūpas. Dar stipriau nusitvėriau palangės. Huseino vėliava praplaukė pro mane. Išvydau Fatimos ranką, ir viskas regima aplinkui pranyko. Dar kartą išgirdau duslų rago garsą, manyje jis ataidėjo galingu riaumojimu. Tą pat akimirką susiliejau su minia. Žygiavau tarp plačiapečių vyrų, kumščiais mušdamasis į krūtinę. Paskui susivokiau besąs vėsioje mečetės tamsoje ir išgirdau imamo aimaną. Kažkas į rankas man įbruko sunkią grandinę, pajutau nugaroje deginantį skausmą. Bėgo valandos. Priešais atsivėrė erdvi aikštė, ir man iš krūtinės išsiveržė: Šachsei! Vachsei! Staiga iš kažkur priešais išdygo dervišas sunykusiu veidu, pro suvytusią odą kyšojo šonkauliai. Besimeldžiančiųjų akys spinduliavo gilų tikėjimą. Jie giedojo, o per aikštę ėjo žirgas su kruvina gūnia. Tai buvo šventojo Huseino žirgas. Dervišas šaukė vis garsiau. Numetęs šalin savo varinį dubenį jis puolė žirgui po kanopom. Man svaigo galva, bet ir toliau trankiau sugniaužtais kumščiais per krūtinę.

— Šachsei! Vachsei! — šaukė ekstazės apimta minia.

Netoliese kažkas nuvilko į šalį jaunuolį kruvinais baltais drabužiais. Iš toli atplūdusį nesuskaičiuojama galybė liepsnojančių deglų nusinešė mane su savimi. Atsipeikėjau kažkokios mečetės kieme, aplinkui spraudėsi raudantys žmonės aukštomis apvaliomis papachomis. Vienas ėmė raudoti šventojo Huseino. Iš raudotojo balso galėjai spręsti, kad jis kenčia skausmą. Atsistojau. Minia plūstelėjo atgal. Naktis buvo vėsi. Praėjome pro vyriausybės rūmus, matėme iškeltas juodas vėliavas. Begalė deglų priminė upę, kurioje atsispindi žvaigždės. Sankryžose būriavosi čadromis apsigaubusios moterys. Prie konsulato vartų stovėjo sargyba. Ant namų stogų grūdosi žmonės. Per Patrankų aikštę pro besimeldžiančiųjų gretas traukė kupranugarių karavanas. Pasigirdo aimanos, moterys griuvo ant žemės, mėnesiena apšvietė plikas jų kojas. Soste, įtaisytame ant kupranugario kupros, sėdėjo šventojo Jaunuolio šeima. Iš paskos ant juodo žirgo buvo vežamas šventojo žudikas — kalifas Jezidas. Pasipylė akmenų kruša. Jis nušoko nuo žirgo ir pasislėpė Šacho Nasredino parodų rūmų salėje, kur rytoj bus rodoma misterija apie šventąjį Huseiną. Ir prie Deimantinių šacho rūmų vartų kabojo pusiau nuleistos juodos vėliavos. Sargybiniai gedulo apdarais stovėjo nuleidę galvas. Šacho rūmuose nebuvo. Jis buvo savo vasaros rezidencijoje Bagešache. Minia pasuko į Ala ad Dovlė gatvę, ir staiga likau vienas ištuštėjusioje, aptemusioje Patrankų aikštėje. Į mane abejingai žvelgė surūdijusių patrankų vamzdžiai. Kūną baisiai skaudėjo, lyg būčiau buvęs nubaustas tūkstančiu lazdų. Paliečiau pečius ir užčiuopiau sukrešėjusį kraują. Galva apsvaigo. Perėjęs aikštę pasukau prie tuščio fajetono. Vežikas atsisuko į mane supratingai ir su užuojauta.

— Paimk balandžių mėšlo, sumaišyk su aliejumi ir patepk žaizdas, labai padeda, — patarė žinovo balsu.

Be jėgų kritau ant sėdynės.

— Į Šimraną, — sušukau, — prie Širvanšyro namų.

Vežikas mostelėjo botagu. Jis važiavo duobėtomis gatvėmis, vis atsisukdamas į mane, ir susižavėjęs kalbėjo:

— Matyti, kad esi labai pamaldus žmogus. Kitą kartą pasimelsk ir už mane. Juk aš neturiu laiko, man reikia dirbti. Mano vardas Zochrabas Jusufas.

Nino veidu ritosi ašaros. Ji sėdėjo ant kanapos bejėgiškai sukryžiavusi rankas ir verkė net neprisidengdama veido. Lūpų kampučiai buvo nusvirę, burna pražiota, tarp skruostų ir nosies išryškėjo raukšlės. Kai ji sukūkčiodavo, suvirpėdavo visas kūnas. Ji netarė nė žodžio. Ašaros ritosi nuo blakstienų, krito ant skruostų ir tekėjo veidu. Stovėjau priešais, trokšdamas perimti bent dalį jos kančių. Ji net nejudėjo, nesišluostė ašarų, tik lūpos virpėjo kaip rudens lapai vėjyje. Suėmiau rankas. Jos buvo šaltos, be gyvybės ir tokios nesavos. Bučiavau drėgnas akis, o ji žvelgė į mane nieko nesuprasdama ir abejinga.

— Nino, kas tau, Nino?

Ji pakėlė ranką prie burnos, lyg norėdama ją užčiaupti. Kai vėl nuleido, ant delno aiškiai matėsi įsispaudusios dantų žymės.

— Nekenčiu tavęs, Ali Chanai. — Jos balsas buvo kupinas siaubo.

— Nino, tu sergi!

— Ne, aš nekenčiu tavęs.

Ji prikando apatinę lūpą, akys žvelgė kaip nuskriausto vaiko. Su pasibaisėjimu ji žiūrėjo į mano sudraskytus rūbus ir dryžiais nuplaktus plikus pečius.

— Kas tau, Nino?

— Aš nekenčiu tavęs.

Ji susigūžė kanapos kamputyje, prisitraukė kelius prie smakro ir gulėjo taip susirietusi. Staiga ašarų upeliai išseko. Ji žvelgė į mane liūdnomis, tyliomis ir svetimomis akimis.

— Ką aš padariau, Nino?

— Tu parodei tikrąjį veidą, Ali Chanai. — Ji kalbėjo be jokios išraiškos, tyliai, lyg sapnuodama. — Aš buvau pas tėvus. Mes gėrėme arbatą, ir olandų konsulas pakvietė mus į svečius. Jo namai prie pat Patrankų aikštės. Jis norėjo mums parodyti pačią barbariškiausią Rytų šventę. Stovėjome prie lango, fanatikų minia traukė pro šalį. Išgirdau būgno garsus, pamačiau laukinius veidus ir man pasidarė bloga. „Pamišėlių orgija“, — tarė konsulas ir uždarė langą, nes nuo gatvės sklido prakaito ir purvo kvapas. Staiga išgirdome pašėlusius šūksnius. Pažvelgėme pro langą ir pamatėme apdriskusį dervišą, puolantį po žirgo kanopomis. O tada... tada konsulas ištiesė ranką ir nustebęs pasakė: „Ar tai ne..“. Konsulas nebaigė sakinio. Pažvelgiau ten, kur rodė jo pirštas, ir pamačiau žmogų, trankantį kumščiais krūtinę ir besitalžantį grandine. Tai buvai tu, Ali Chanai! Iš gėdos vos neprasmegau skradžiai žemę. Pasirodo, esu protą praradusio fanatiko žmona. Stebėjau kiekvieną tavo judesį ir jutau užjaučiamus konsulo žvilgsnius. Paskui mes, regis, gėrėme arbatą, vakarieniavome, bet aš jau nieko neatsimenu. Didelėmis pastangomis ištvėriau iki galo. Tarp mūsų staiga atsivėrė bedugnė, Ali Chanai. Šventasis Huseinas nugalabijo mūsų laimę. Tu man dabar dalis tos laukinės minios, ir niekada neberegėsiu tavęs kitomis akimis.

Ji nutilo. Sėdėjo romi ir sugniuždyta. Aš mėginau rasti tėvynę ir ramybę Aukščiausiajame ir priverčiau ją kentėti.

— Kas dabar bus, Nino?

— Nežinau. Jau nebūsime laimingi. Noriu išvažiuoti iš čia — kur nors, kur ir vėl galėčiau žiūrėti tau į akis ir nematyti fanatiko iš Patrankų aikštės. Paleisk mane, Ali Chanai, išvažiuokim.

— Kur, Nino?

— Ak, nežinau, — atsiduso ji pirštais liesdama žaizdas ant mano kūno. — Kodėl tu tai padarei?

— Dėl tavęs, Nino, bet tu to nesuprasi.

— Ak, — beviltiškai tarė ji, — aš noriu išvažiuoti. Aš pavargau, Ali Chanai. Azija pasibjaurėtina.

— Ar tu myli mane?

— Taip, — atsakė ji neužtikrintai, rankos nusviro ant kelių. Pakėliau ją ir nunešiau į miegamąjį. Nurengiau, o ji išsigandusi kažką neaiškiai lemeno.

— Nino, — tariau, — palauk dar kelias savaites, ir mes grįšime į Baku.

Ji pavargusi linktelėjo ir užsimerkė. Snausdama paėmė mano ranką ir prispaudė prie krūtinės. Ilgai sėdėjau jausdamas jos širdies plakimą. Paskui nusirengiau ir atsiguliau šalia. Jos kūnas buvo šiltas, ji kaip vaikas gulėjo ant kairio šono, pritraukusi kelius, pakišusi galvą po antklode.

Pabudo anksti, peršoko per mane ir nubėgo į gretimą kambarį. Ilgai prausėsi, teškenosi vandenyje, bet manęs neįsileido... Paskui pasirodė, bet vengė mano žvilgsnio. Rankoje laikė indelį su tepalu. Apimta kaltės jausmo ištepė man nugarą.

— Turėjai mane primušti, Ali Chanai, — tarė nuolankiai.

— Negalėjau, juk visą dieną pats save mušiau, man jėgos išsekusios.

Nino padėjo tepalą į šalį. Eunuchas atnešė arbatos. Greitosiomis gerdama arbatą ji dairėsi į sodą. Staiga pažvelgė man į akis ir pasakė:

— Visa tai nesvarbu, Ali Chanai. Aš nekenčiu tavęs ir nekęsiu visą laiką, kol būsime Irane. Nieko negaliu su savimi padaryti.

Mes atsistojome, išėjome į sodą ir tylėdami atsisėdome prie fontano. Pro šalį išdidžiai praėjo povas. Tėvo karieta dundėdama pravažiavo vyrų kiemu. Staiga Nino pasisuko į šoną ir droviai tarė:

— Bet aš galėčiau sulošti nardais su žmogumi, kurio nekenčiu.

Atnešiau nardų lentą, ir mes pradėjome žaisti, susigėdę ir sutrikę... Paskui atsigulėme ant žemės ties baseinu ir ėmėme apžiūrinėti savo atspindžius. Nino įkišo ranką į vandenį, ir mūsų veidai suraibuliavo mažomis bangelėmis.

— Neliūdėk, Ali Chanai. Aš nekenčiu ne tavęs. Nekenčiu svetimos šalies ir svetimų žmonių. Tai praeis, kai tik grįšime namo ir kai tik...

Ji panardino veidą į vandenį, palūkėjo kelias sekundes, paskui pakėlė galvą, ir vandens lašeliai nutekėjo skruostais per smakrą.

— Mums gims berniukas, — bet iki tol dar septyni mėnesiai, — baigė ji išdidžiai ir susimąsčiusi.

Nušluosčiau jai veidą ir pabučiavau vėsius skruostus. Ji nusišypsojo.

Mūsų likimas dabar priklausė nuo karinių dalinių, žygiuojančių saulės išdegintomis Azerbaidžano lygumomis prie naftos gręžinių ir priešų užgrobto Baku.

Tolumoje vėl pasigirdo šventojo Huseino būgnai. Čiupau Nino už rankos, greitai nusivedžiau į namus ir uždariau langus. Atsinešiau gramofoną ir uždėjau plokštelę. Bosas kurtinamai užtraukė ariją apie auksą iš Guno „Fausto“. Tai buvo garsiausia plokštelė, kokia begalėjo būti, ir kol Nino sėdėjo baikščiai įsikibusi į mane, galingas Mefistofelio balsas stelbė duslius būgno dūžius ir senovinius šūksnius Šachsei! Vachsei!

DVIDEŠIMT SEPTINTAS SKYRIUS

Pirmosiomis Irano rudens dienomis Envero kariuomenė užėmė Baku. Ši žinia pasklido visur — turguose, arbatinėse ir ministerijų kabinetuose. Paskutiniai miesto gynėjai, nuskurę ir išalkę, pasirodė Irano ir Turkestano uostuose. Jie pasakojo apie raudoną vėliavą su baltu pusmėnuliu, pergalingai plevėsuojančią virš senosios tvirtovės. Arslanas Aga Teherano laikraščiuose prispausdino straipsnių apie legendinę turkų pergalę, o mano dėdė Asadas as Sultanė tuos laikraščius uždarė, nes negalėjo pakęsti turkų ir tikėjosi šitaip pasitarnausiąs anglams. Tėvas nuvažiavo pas ministrą pirmininką, ir šis kiek padvejojęs leido atnaujinti laivybą tarp Baku ir Irano. Mes išvykome į Enzelį, o ten į garlaivį „Nasredinas“ sulipo būrys pabėgėlių, grįžtančių į išlaisvintą tėvynę.

Baku uoste stovėjo šaunūs kareiviai aukštomis kailinėmis kepurėmis. Iljasas Bekas išsitraukė kardą saliutuodamas garlaiviui, turkų majoras pasakė iškilmingą kalbą stengdamasis minkštą Stambulo turkų šnektą derinti su šiurkščia mūsų vietine kalbėsena. Grįžome į savo nusiaubtus, suniokotus namus, ir Nino ištisomis dienomis su malonumu dirbo namų šeimininkės darbus. Ji derėjosi su staliais, vaikštinėjo po baldų parduotuves ir rimtu veidu matavo kambarių ilgį ir plotį. Paslaptingi jos pokalbiai su architektais baigėsi tuo, kad vieną dieną mūsų namai prisipildė darbininkų šurmulio, dažų, medžio ir skiedinio kvapų.

Nino vadovavo tam sujudimui, švytinti iš pasididžiavimo tokia atsakomybe. Jai buvo suteikta laisvė rinktis baldus, sienų apmušalus ir interjero stilių.

Vakarais ji šiek tiek sumišusi, bet laiminga pasakodavo:

— Ali Chanai, nepyk ant savo Nino. Užsakiau lovas, tikras lovas, o ne kanapas. Tapetai bus šviesūs, kilimus patiesiu ant grindų. Vaikų kambarys bus nudažytas baltai. Viskas bus visai kitaip nei iraniečių hareme.

Ji apkabindavo mane ir priglusdavo veidu prie skruosto, mat jausdavo sąžinės priekaištus. Paskui pasukdavo galvą į šoną, kyštelėdavo liežuvį ir stengdavosi pasiekti juo nosies galiuką. Taip ji visuomet darydavo spręsdama sunkius gyvenimo uždavinius — per egzaminus, laukdama gydytojo ar per laidotuves. Prisimindamas šventojo Huseino šventę nesiginčijau, nors sunku buvo vien pagalvoti, kad kilimus teks trypti kojomis, o valgyti sėdint prie europietiškų stalų. Man liko tik plokščias stogas su plačiu dykros vaizdu. Perdengti stogo Nino nebuvo numačiusi.

Namai buvo pilni kalkių, dulkių ir triukšmo. Sėdėjau su tėvu ant stogo nunarinęs galvą, lygiai kaip Nino braukdamas liežuviu per lūpas, ir kaltai žvelgiau į jį. Tėvas pašaipiai šypsojosi.

— Nieko nepadarysi, Ali Chanai. Namų rūpesčiai — moterų reikalas. Nino deramai elgėsi Irane, nors tai jai buvo nelengva. Dabar tavo eilė. Nepamiršk, ką sakiau: Baku dabar priklauso Europai. Visiems laikams! Vėsi uždarų kambarių tamsa ir raudoni kilimai ant sienų — tai Iranui.

— O kaip tu, tėve?

— Ir mano vieta Irane, išvyksiu iškart, kai tik pamatysiu kūdikį. Gyvensiu mūsų name Šimrane ir lauksiu, kada ir ten atsiras balti apmušalai ir lovos.

— Aš turiu likti čia, tėve.

Jis santūriai linktelėjo.

— Žinau. Tu myli šitą miestą, o Nino Europą. O man nepatinka nei naujoji vėliava, nei naujosios valstybės triukšmas, nei bedievystės kvapas, pakibęs virš mūsų miesto. — Jis ramiai žvelgė priešais ir buvo toks panašus į savo brolį Asadą as Sultanė. — Aš pasenau, Ali Chanai. Naujovės manęs nežavi. O tu turi likti čia. Esi jaunas ir narsus, tu reikalingas Azerbaidžanui.

Sutemus vaikštinėjau savo miesto gatvėmis. Sankryžose budėjo turkų patruliai. Jų išvaizda buvo rūsti, akyse — jokių minčių. Išsikalbėjau su karininkais, jie papasakojo apie Stambulo mečetes ir Tatlisu vasaros vakarus. Virš senųjų gubernatoriaus rūmų plevėsavo naujosios valstybės vėliava, mokykloje posėdžiavo parlamentas. Atrodė, tarsi senasis miestas būtų paniręs į karnavalinį gyvenimą. Advokatas Fatali Chanas tapo ministru pirmininku ir leido įstatymus, potvarkius, įsakymus. Mirza Asadula, brolis to Asadulos, kuris norėjo išnaikinti visus miesto rusus, tapo užsienio reikalų ministru ir sudarinėjo sutartis su kaimyninėmis šalimis. Neįprastas valstybinės nepriklausomybės jausmas pagavo ir mane — man patiko naujas herbas, uniformos, pareigybės ir įstatymai. Pirmą kartą pasijutau savo šalies šeimininkas. Rusai baugščiai spūdindavo pro šalį, ir netgi buvę mokytojai sveikindavosi su manimi pagarbiai.

Vakarais klube būdavo dainuojamos liaudies dainos, skambėdavo tautinė muzika, visi galėjo sėdėti nenusiėmę kepurių. Mes su Iljasu Beku vaišinome turkų karininkus, grįžusius iš fronto ir vėl vykstančius į frontą, o jie pasakojo apie Bagdado apgulą ir žygį per Sinajaus dykumą. Jie buvo matę Libijos smėlynus, patižusius Galicijos kelius ir sniego pūgas Armėnijos kalnuose. Nepaisydami Pranašo draudimo turkų karininkai gėrė šampaną, kalbėjo apie Enverą ir būsimą Turano imperiją, suvienysiančią visus, kurių gyslomis teka tiurkų kraujas. Negalėjau atsigėrėti jų pasakojimais, nes viskas atrodė lyg nuostabus ir nepamirštamas sapnas.

Dieną miesto gatvėse aidėjo karinė muzika. Enveras Paša jojo karių priešakyje ir saliutavo naujajai vėliavai. Visa jo krūtinė buvo nusagstyta ordinais. Mūsų širdys prisipildė pasididžiavimo ir dėkingumo, pamiršome visus sunitų ir šiitų nesutarimus, buvome pasiryžę bučiuoti gyslotą pašos ranką ir mirti už osmanų kalifą. Tik Seidas Mustafa stovėjo nuošaly, o jo veide atsispindėjo neapykanta ir panieka. Tarp žvaigždžių ir pusmėnulių ant pašos krūtinės jis užmatė ir bulgarišką kovinį kryžių. Šis svetimo tikėjimo simbolis ant musulmono krūtinės įsiutino Seidą.

Po karinio parado mes su Iljasu Beku ir Seidu įsitaisėme bulvare ant suoliuko. Nuo medžių krito rudens lapai, mano draugai įnirtingai ginčijosi dėl naujosios vyriausybės Konstitucijos. Po mūšių ties Giandža Iljasas Bekas, pasikalbėjęs su jaunais turkų karininkais, padarė tvirtą išvadą, kad tik skubios europietiškos reformos gali apsaugoti mūsų šalį nuo naujos rusų agresijos.

— Galime statyti tvirtoves, vykdyti reformas, tiesti kelius ir vis dėlto likti geri musulmonai, — karščiavosi jis.

Seidas suraukė kaktą, jo akys buvo pavargusios.

— Tai ženk ir dar vieną žingsnį, Iljasai Bekai, — tarė jis šaltai, — pasakyk, kad galime gerti vyną, valgyti kiaulieną ir vis dėlto likti geri musulmonai. Juk europiečiai seniai įrodė, kad vyną gerti sveika, o kiauliena yra maistinga. Žinoma, ir tada galime likti geri musulmonai, tik arkangelas prie rojaus vartų tuo nepatikės.

Iljasas Bekas nusijuokė.

— Karo pratybos ir kiaulienos valgymas vis dėlto labai skirtingi dalykai.

— O kiaulienos valgymas ir vyno gėrimas — ne. Turkų karininkai viešai geria šampaną ir ant krūtinės nešioja kryžius.

— Seidai, — paklausiau, — ar galima likti geram musulmonui, jeigu miegi lovoje, o valgai peiliu ir šakute?

Seidas nusišypsojo.

— Tu visada būsi geras musulmonas. Mačiau tave per Muharamą.

Aš nutilau. Iljasas Bekas pasitaisė karininko papachą.

— Ar tiesa, kad tavo namai bus europietiški, su šiuolaikiniais baldais ir šviesiais apmušalais?

— Taip, tiesa, Iljasai Bekai.

— Tai gerai, — tarė jis tvirtai, — Baku dabar tapo sostine. Į šalį atvyks užsienio šalių pasiuntinių. Mums reikia tokių namų, kuriuose galima juos priimti, mums reikia ponių, kurios moka kalbėtis su diplomatų žmonomis. Tu, Ali Chanai, turi tokią žmoną, netrukus turėsi ir tinkamus namus. Tau reikėtų įsidarbinti užsienio reikalų ministerijoje.

Aš nusijuokiau.

— Iljasai Bekai, apie mano žmoną, mano namus ir mane patį tu kalbi tarsi apie žirgus, kuriuos reikia parengti tarptautinėms varžyboms. Nejaugi manai, kad savo namus perstatau tik vadovaudamasis mūsų tarptautiniais interesais?

— Taip turi būti, — su įsitikinimu atsakė Iljasas Bekas, ir aš staiga supratau, kad jis teisus — visa, ką turime, privalome skirti naujai valstybei, kurią ketiname kurti neturtingoje, saulės išdegintoje Azerbaidžano žemėje.

Kai grįžęs namo pasakiau Nino, kad neprieštarauju dėl parketo grindų ir aliejinių paveikslų ant sienų, ji patenkinta nusijuokė, o akys sušvito kaip kadaise miške, prie Pechačpūro šaltinio.

Tomis dienomis dažnai išjodavau į dykrą. Ilgas valandas sėdėdavau ant smėlio ir žiūrėdavau, kaip vakaruose leidžiasi raudona saulė. Pro šalį traukė turkų daliniai. Karininkų veidai kažkodėl buvo sutrikę ir įsitempę. Savos šalies įvykiai stelbė tolimą pasaulinio karo patrankų dundėjimą. Bet ten, fronte, prastai klojosi turkų sąjungininkams bulgarams.

— Frontas pralaužtas. Išlaikyti jo nebeįmanoma, — kalbėjo turkai ir jau nebegėrė šampano.

Mus pasiekdavo šiokios tokios žinios, ir kaskart trenkdavo kaip perkūnas. Tolimame Mūdro uoste pakumpęs senis užlipo ant anglų kreiserio „Agamemnonas“ denio. Tai buvo Didžiosios Osmanų imperijos karinio jūrų laivyno ministras Huseinas Raufas Bėjus, kalifo įgaliotas pasirašyti paliaubų sutartį. Jis palinko virš stalo, pasirašė dokumentą, ir mūsų miestą valdančio pašos akys prisipildė ašarų.

Paskutinį kartą Baku gatvėse nuskambėjo daina apie Turano imperiją, bet dabar jau ji priminė laidotuvių raudą. Paša su minkštos odos pirštinėmis prajojo pro išsirikiavusius turkų kareivius sustingusiais veidais. Šventoji Osmanų vėliava buvo nuleista, sutratėjo būgnai, ir paša pakėlė pirštinėtą ranką prie kaktos. Kolonos išžygiavo iš miesto, palikdamos mums vien prisiminimus apie Stambulo mečetes, nuostabius rūmus prie Bosforo, kalifą ir Pranašo juostą.

Stovėjau ant kranto, kai po trijų dienų iš už Nargino salos išniro pirmieji anglų laivai su okupacine kariuomene. Anglų generolas buvo mėlynakis, su siaurais ūsiukais ir stipriomis, didelėmis rankomis. Miestą užplūdo naujazelandiečiai, kanadiečiai ir australai. Didžiosios Britanijos vėliava suplevėsavo šalia mūsiškės, ir tada Fatali Chanas pakvietė mane užeiti į ministeriją.

Jis sėdėjo minkštame fotelyje, įsmeigęs į mane ugningą žvilgsnį.

— Ali Chanai, kodėl jūs iki šiol nedirbate valstybei?

Nežinojau, ką atsakyti. Žiūrėjau į storus dokumentų aplankus ant jo rašomojo stalo ir mane graužė sąžinė.

— Fatali Chanai, aš visa širdimi myliu tėvynę ir esu pasirengęs įvykdyti bet kokį jūsų įsakymą.

— Girdėjau, esate labai gabus svetimoms kalboms. Per kiek laiko išmoktumėte anglų kalbą?

Sutrikęs nusišypsojau.

— Fatali Chanai, man nereikia jos mokytis, aš ją jau seniai moku.

Jis atlošė galvą į fotelio atkaltę ir kiek patylėjęs paklausė:

— Kaip gyvena Nino?

Nustebau, kad ministras pirmininkas nepaisydamas papročių teiraujasi apie mano žmoną.

— Dėkoju, jūsų kilnybe, mano žmona gyvena gerai.

— Ar ir ji moka angliškai?

— Taip.

Jis nutilo raitydamas savo tankius ūsus.

— Fatali Chanai, — tariau ramiai, — žinau, ko norite. Mano namai bus baigti remontuoti po savaitės. Nino spintoje gera dešimtis vakarinių suknių. Mes kalbame angliškai, o sąskaitas už šampaną aš apmokėsiu pats.

Ministras pirmininkas nusišypsojo.

— Atleiskite, Ali Chanai, — jo žvilgsnis pasidarė švelnesnis, — nenorėjau jūsų įžeisti. Mums reikia tokių žmonių kaip jūs. Šalyje nedaug vyrų, turinčių europietę žmoną, kilusią iš senos giminės, mokančią anglų kalbą ir įsirengusią europietiškus namus. Pavyzdžiui, aš niekada neturėjau pinigų anglų kalbai išmokti, ką jau kalbėti apie namus ar europietę žmoną. — Jis atrodė pavargęs. — Nuo šios dienos esate skiriamas Vakarų Europos skyriaus atašė. Eikite pas užsienio reikalų ministrą Asadulą, Jis viską jums paaiškins. Ir... ir... tik neįsižeiskite... ar galėtumėte baigti namo remontą jau po penkių dienų? Man nelabai patogu kreiptis į jus su tokiu prašymu.

— Klausau, jūsų kilnybe! — atsakiau tvirtai ir išėjau iš kabineto su jausmu, lyg būčiau apgavęs ir išdavęs seną ištikimą draugą.

Grįžau namo. Nino pirštai buvo išteplioti skiediniu ir dažais. Užsilipusi ant kopėčių ji kalė vinį aliejiniam paveikslui. Nino būtų labai nustebusi, jei būčiau pasakęs, kad tuo ji labai pasitarnauja tėvynei. Tačiau to nesakiau, tik pabučiavau purvinus jos pirštus ir daviau sutikimą pirkti ledainę užsienietiškiems vynams laikyti.

DVIDEŠIMT AŠTUNTAS SKYRIUS

„Ar turite tetą?“ — „Ne, tetos neturiu, bet mano tarnui lūžo dešinė koja“.

„Ar mėgstate keliauti?“ — „Taip, keliauti mėgstu, bet vakarais paprastai valgau vaisius“.

Anglų kalbos gramatikos pratimai buvo neapsakomai kvaili. Nino užvertė vadovėlį.

— Man regis, mes pakankamai mokame angliškai, kad laimėtume mūšį, bet ar tu kada esi gėręs viskį?

— Nino, — šūktelėjau pasibaisėjęs, — tu kalbi kaip iš to vadovėlio.

— Tikriausiai todėl kalbu kvailystes, Ali Chanai, kad neteisingai suprantu tarnavimą tėvynei. Kas šiandien pas mus ateis?

Jos balsas skambėjo dirbtinai abejingai.

Išvardijau anglų diplomatus ir karininkus, kurie šįvakar suteiks garbę mūsų namams. Nino žvelgė priešais išdidžiai pakėlusi galvą. Ji gerai žinojo: nė vienas Azerbaidžano ministras, nė vienas generolas neturi to, ką turi jos vyras, — inteligentiškos žmonos su vakarietišku išsilavinimu, mokančios anglų kalbą ir kilusios iš kunigaikščių giminės. Pasitaisiusi vakarinę suknią ji įdėmiai apžiūrėjo save veidrodyje.

— Aš esu ragavusi viskio, — tarė su pasibjaurėjimu, — jis kartus ir bjaurus. Tikriausiai todėl maišomas su sodos vandeniu.

Apkabinau ją per pečius, ir ji pažvelgė su dėkingumu.

— Mes kažkaip keistai gyvename, Ali Chanai. Tai uždarai mane hareme, tai turiu pasitarnauti kultūrinei mūsų šalies pažangai.

Nulipome žemyn į svetainę. Puikiai išmuštruoti tarnai buvo išsirikiavę palei sienas, nukabinėtas peizažais ir gyvūnų atvaizdais. Kampuose stovėjo minkšti krėslai, ant stalų vazose — gėlės. Nino pauostė rožes.

— Ar atsimeni, Ali Chanai, kaip patarnaudama tau nešiodavau vandenį iš slėnio į aūlą?

— O kas tau labiau patinka?

Nino susimąstė ir nieko neatsakė. Prie durų pasigirdo skambutis, jos lūpos nervingai trūktelėjo, bet, pasirodo, atėjo jos tėvai ir Iljasas Bekas, apsivilkęs paradinį mundurą. Apsižvalgęs po kambarius jis susižavėjęs linktelėjo.

— Man irgi reikėtų vesti, Ali Chanai, — tarė reikšmingai. — Gal Nino turi pusseserę?

Mudu su Nino stovėjome prie durų ir spaudėme stiprias anglų rankas. Karininkai buvo aukštaūgiai, įraudusiais veidais. Žydraakės jų žmonos mūvėjo pirštines ir maloniai šypsojosi smalsiai dairydamosi aplinkui. Tikriausiai tikėjosi, kad jas aptarnaus eunuchai, o linksmins pilvo šokėjos. Vietoj jų pasirodė gerai išauklėti tarnai, paduodantys patiekalus iš kairės pusės, o ant sienų kabojo paveikslai su žaliomis pievomis ir lenktyniniais žirgais. Nino užėmė kvapą, kai vienas jaunas leitenantas paprašė įpilti taurelę viskio ir išlenkė ją vienu mauku, net nedirstelėjęs į pasiūlytą sodos vandenį. Svetainėje buvo triukšminga, pokalbiai liejosi kaip upelis ir labai priminė kvailus gramatikos pratimus.

— Ar jūs jau seniai vedę, ponia Širvanšyr?

— Beveik dveji metai... Taip, povestuvinėn kelionėn vykome į Iraną... Mano vyras mėgsta jodinėti... Ne, polo jis nežaidžia... Kaip jums patinka mūsų miestas?

— Taip, labai džiaugiuosi, kad mes čia atvykome.

— Na ką jūs! Juk mes ne laukiniai! Azerbaidžane jau seniai nėra daugpatystės. Apie eunuchus esu skaičiusi tik romanuose.

Nino dirstelėjo į mane, šnervės net virpėjo nuo slopinamo juoko. Vieno majoro žmona paklausė, ar Nino bent kartą lankėsi operoje.

— Taip, — atsakė ji kuo maloniausiai, — be to, aš moku skaityti ir rašyti.

Majoro žmona susigėdo, o Nino pasiūlė jai sumuštinių.

Jauni anglai — diplomatai ir karininkai — lankstėsi Nino, lietė švelnius jos pirštus, o žvilgsniais glamonėjo plikus pečius.

Nusisukau. Kampe stovėjo Mirza Asadula — ramiai rūkė cigarą. Jis niekada, jokiomis aplinkybėmis neleistų, kad jo žmoną apžiūrinėtų tokia daugybė svetimų vyrų. Bet Nino buvo gruzinė, krikščionė, taigi, Asadulos supratimu, ir skirta tam, kad jos rankas, akis ir plikus pečius apžiūrinėtų svetimos akys.

Mane apėmė įtūžis ir gėda. Girdėjau pokalbių nuobiras, jie man pasirodė begėdiški ir įžeidus. Nuleidau akis. Nino stovėjo kitame svetainės gale, apsupta svetimų vyrų.

— Dėkoju, — staiga išgirdau pakimusį jos balsą, — dėkoju, jūs labai malonus.

Pakėlęs galvą pamačiau, kaip ją visą užliejo raudonis, veide buvo matyti išgąstis. Perėjusi svetainę ji sustojo priešais mane, paėmė už parankės, tarsi ieškotų atramos, ir sušnabždėjo:

— Ali Chanai, dabar tu jautiesi taip pat kaip aš Teherane pas tavo tetas ir pusseseres. Ką man daryti su tais vyrais? Nenoriu, kad jie taip mane nužiūrinėtų.

Tai tarusi ji nusisuko, stvėrė už rankos majorienę, ir išgirdau ją sakant:

— Būtinai bent kartą apsilankykite mūsų teatre. Šiuo metu kaip tik verčiamas į azerbaidžaniečių kalbą Šekspyras. Kitą savaitę „Hamleto“ premjera.

Nusišluosčiau nuo kaktos prakaitą ir susimąsčiau apie griežtas svetingumo tradicijas. Sena ištarmė skelbė: „Net jei svečias nupjaus galvą tavo sūnui ir ateis į tavo namus ja nešinas, privalai priimti jį, pavaišinti ir pagerbti kaip svečią“. Kokia išmintinga taisyklė, bet kaip kartais sunku jos laikytis.

Pilsčiau viskį ir konjaką į stiklus. Karininkai rūkė cigarus, bet nė vienas neužsikėlė kojų ant stalo, nors tikėjausi ir to.

— Jūsų tokia žavi žmona, tokie nuostabūs namai, Ali Chanai! — sušuko vienas jaunas karininkas, dar padidindamas mano kančias.

Tikriausiai jis būtų labai nustebęs, jei būtų sužinojęs, kad nuo antausio jį išgelbėjo vien politiniai sumetimai. Tik pamanykit, tas netikėlis šuva drįsta viešai aptarinėti mano žmonos privalumus! Man ranka sudrebėjo, kai pyliau jam konjaką, ir keli lašai nuvarvėjo pro šalį.

Kampe sėdėjo senyvas diplomatas žilais ūsais, vilkintis baltus marškinius ir smokingą. Pasiūliau jam saldumynų. Jo dantys buvo išgeltę, pirštai trumpi ir stori.

— Jūsų namai iš tiesų europietiški, Ali Chanai, — tarė jis gryniausia persų kalba.

— Gyvenu kaip priimta mūsų šalyje.

Jis įdėmiai pažvelgė į mane.

— Regis, tarp Irano ir Azerbaidžano kultūros milžiniškas skirtumas.

— Žinoma. Mes lenkiame Iraną geru šimtmečiu. Nepamirškite, kad turime gerai išvystytą pramonę ir geležinkelį. Deja, rusai pristabdė mūsų kultūros raidą. Per maža mokytojų ir gydytojų. Girdėjau, mūsų vyriausybė rengiasi siųsti nemažai jaunimo į Europą, kad prisivytume, ko netekome Rusijos priespaudos metais.

Pasiūliau jam viskio, bet jis atsisakė.

— Dvidešimt metų dirbau konsulu Irane, — tarė jis. — Skaudu buvo matyti, kaip nyksta senosios Rytų kultūros formos, kaip šiuolaikiniai rytiečiai mėgdžioja Vakarų civilizaciją, pamindami protėvių papročius. Bet galbūt jūs teisus. Galų gale gyvenimo būdas — kiekvieno asmeninis reikalas. Šiaip ar taip, turiu pripažinti, kad jūsų šalis yra subrendusi nepriklausomybei, kaip, tarkim, Centrinės Amerikos respublikos. Man rodos, mūsų vyriausybė netrukus pripažins nepriklausomą Azerbaidžano valstybę.

Jaučiausi tikras mulkis, bet šio vakaro tikslas buvo pasiektas. Kitame svetainės gale su Nino tėvais ir Iljasu Beku stovėjo užsienio reikalų ministras Asadula. Nuėjau prie jų.

— Apie ką kalbėjo tas senis? — skubiai pasiteiravo Asadula.

— Jis sakė, kad aš mulkis, bet Anglija netrukus pripažins mūsų nepriklausomybę.

Mirza Asadula su palengvėjimu atsiduso.

— Jūs visai ne mulkis, Ali Chanai.

— Ačiū, pone ministre, bet aš ir pats manau, kad esu mulkis.

Paspaudęs man ranką jis atsisveikino su svečiais. Kai prie durų bučiavo ranką Nino, pastebėjau, kaip ji paslaptingai šypsodamasi kažką jam sušnabždėjo. Jis supratingai linktelėjo.

Svečiai išsivaikščiojo vidurnaktį. Svetainėje tvyrojo tabako ir alkoholio kvapas. Pajutę begalinį nuovargį ir palengvėjimą užlipome laiptais į miegamąjį, ir staiga mums užėjo noras pasiausti. Nino šveitė į kampą vakarinius batelius, stryktelėjo ant lovos ir ėmė šokinėti ant čiužinio. Suraukusi nosytę, papūtusi lūpas ji priminė mažą padykusią beždžionėlę. Išpūtė skruostus, paukštelėjo iš abiejų pusių, oras su trenksmu prasiveržė pro lūpas.

— Kaip aš tau tėvynės gelbėtojos vaidmeny? — šūktelėjo. Paskui nušoko nuo lovos, pribėgo prie veidrodžio ir ėmė save apžiūrinėti. — Nino Chanum Širvanšyr, azerbaidžaniečių Joana Arkietė. Ja negali atsigėrėti majorienės, o ji apsimeta niekad gyvenime nemačiusi eunucho.

Ji juokėsi ir pliaukšėjo delnais. Šviesi vakarinė suknia buvo su didele iškirpte nugaroje. Ausyse ilgi auskarai. Lempų šviesoje blykčiojo vėrinys. Jos rankos buvo liaunos, mergaitiškos, tamsūs plaukai krito ant nugaros. Priešais veidrodį stovinčios Nino grožis skleidėsi naujai, žavėjausi tuo naujumu.

Priėjau prie jos, europietė kunigaikštytė man nusilenkė spindinčiomis iš laimės akimis. Apkabinau ją, ir man pasirodė, kad apkabinu pirmą kartą gyvenime. Jos oda buvo švelni ir kvapni, pro praviras lūpas dantys spindėjo kaip balti perlai. Mes pirmą kartą atsisėdome ant savo lovos krašto. Laikiau apsikabinęs europietę žmoną. Ilgos riestos jos blakstienos kuteno man skruostą, ji švelniai mirksėjo, buvo malonu kaip niekada anksčiau. Suėmiau už smakro ir kilstelėjau galvą, mėgavausi švelniais jos veido bruožais, drėgnomis pravertomis lūpomis, spinduliuojančiomis primerktomis akimis. Paglosčiau nugarą, ir Nino suglebo mano glėbyje. Veide atsispindėjo geismas ir atsidavimas. Pamiršau jos vakarinę suknią, europietišką lovą su antklodėmis ir vėsia paklode. Regėjau Nino Dagestano aūle pusnuogę ant siauro demblio, patiesto ant molinės aslos. Apkabinau per pečius, ir staiga mes atsidūrėme ant pastelinio Kermano kilimo prie mūsų prabangios europietiškos lovos. Mačiau, kaip Nino veidą užlieja palaima. Girdėjau ją alsuojančią, glosčiau jai šlaunis ir pamiršau tą seną anglą, visus jaunus karininkus ir mūsų respublikos ateitį.

Paskui gulėjome nejudėdami vienas šalia kito ir žvelgėme į veidrodį virš galvų.

— Suknelė visai susiglamžė, — staiga tarė Nino, bet balse skambėjo laimė.

Susėdome ant kilimo, Nino padėjo galvą man ant kelių ir ėmė svarstyti:

— Įdomu — ką pasakytų ponia majorienė? Tikriausiai paklaustų: „Nejaugi Ali Chanas nežino, kam reikalinga lova?“ — Galiausiai ji atsistojo ir kojų pirštais palietė man kelį. — Ar nesiteiktų ponas atašė laikytis diplomatinio protokolo, galiojančio visame pasaulyje, — nusirengti ir atsigulti į savo vietą santuokinėje lovoje? Kur matėte tokį atašė, kuris voliotųsi ant kilimo?

Atsikėliau nuo žemės burbėdamas, nusirengiau, nušveičiau kažkur drabužius ir atsiguliau tarp dviejų paklodžių prie Nino. Taip mes ir užmigome.

Slinko dienos, savaitės. Ateidavo svečių, gerdavo viskį ir girdavo mūsų namus. Gruziniškas Nino svetingumas liejosi per kraštus. Ji šoko su jaunais leitenantais, kalbėjosi su senais kapitonais apie podagrą. Anglų damoms pasakojo karalienės Tamaros laikų istorijas, ir jos buvo tikros, kad garsioji karalienė viešpatavo ir Azerbaidžane. Aš sėdėjau ministerijoje vienas dideliame kabinete, rengiau diplomatinių notų projektus, skaičiau mūsų užsienio pasiuntinių pranešimus ir žvelgiau į jūrą. Nino ateidavo pasitikti manęs po darbo linksma ir nerūpestinga. Ji netikėtai susidraugavo su užsienio reikalų ministru Asadula. Kai jis užeidavo pas mus, vaišindavo, dalydavo patarimus, kaip elgtis draugijoje, o kartais užtikdavau juos paslaptingai besikuždančius tolimiausiose mūsų namų kertelėse.

— Ko tu nori iš Asadulos? — kartą paklausiau, o ji tik nusišypsojo ir atsakė, kad rengiasi tapti pirmąja moterimi protokolo skyriaus vadove užsienio reikalų ministerijoje.

Mano rašomasis stalas buvo užverstas laiškais, pranešimais ir memorandumais. Naujojo valstybingumo statyba vyko be sutrikimų, man būdavo malonu atplėšti vokus su naujuoju mūsų herbu.

Prieš pat vidurdienį kurjeris atnešė spaudą. Atsivertęs vyriausybinį laikraštį trečiame puslapyje pamačiau juodu šriftu išspausdintą savo vardą. Apačioje buvo parašyta: „Užsienio reikalų ministerijos atašė Ali Chanas Širvanšyras paskirtas į naujas pareigas Paryžiaus pasiuntinybėje“.

Ilgame straipsnyje buvo išvardytos teigiamos mano savybės, o iš stiliaus buvo nesunku nuspėti, kad autorius — Arslanas Aga.

Pašokęs nuskubėjau pas ministrą. Atplėšiau kabineto duris.

— Mirza Asadula, ką tai reiškia? — sušukau.

— Ak, — nusišypsojo jis, — tai jums siurprizas, mano drauge. Buvau žadėjęs jūsų žmonai. Judviem su Nino Paryžius — pati tinkamiausia vieta.

Apimtas įniršio šveičiau laikraštį į kampą.

— Mirza, — ėmiau šaukti, — nėra tokio įstatymo, kuris priverstų mane ilgiems metams išvykti iš tėvynės.

Jis pažiūrėjo į mane nustebęs.

— Ko jūs norite, Ali Chanai? Pareigos užsienyje pačios geidžiamiausios mūsų ministerijoje. Jūs puikiai joms tinkate.

— Bet aš nenoriu į Paryžių, aš išeisiu iš ministerijos, jeigu bandysite priversti. Negaliu pakęsti svetimų šalių, svetimų gatvių, žmonių ir papročių. Bet jūs, Mirza, to nesuprasite.

— Ne, — atsakė jis, — bet jeigu jau taip priešinatės, galite likti ir čia.

Nuskubėjau namo. Užbėgau laiptais gaudydamas kvapą.

— Nino, — sušukau, — aš negaliu išvykti, paprasčiausiai negaliu!

Ji visa išbalo, rankos ėmė drebėti.

— Kodėl negali, Ali Chanai?

— Nino, suprask. Man patinka plokščias mūsų namų stogas, dykra ir jūra. Myliu šį miestą, senąją miesto sieną ir mečetes ankštose gatvelėse. Be Rytų aš uždusiu kaip žuvis, išmesta į krantą.

Ji akimirką užsimerkė, o paskui bejėgiškai sukuždėjo:

— Gaila...

Tai išgirdus man suskaudo širdį. Atsisėdau, suėmiau jos rankas.

— Paryžiuje aš būsiu toks pat nelaimingas, kokia tu buvai Irane. Toje svetimoje aplinkoje aš pražūsiu. Prisimink haremą Šimrane. Tu negalėjai tverti Azijoje, aš nepakelsiu Europos. Pasilikime Baku, kur Europa ir Azija neregimai susipynusios. Negaliu vykti į Paryžių, ten nėra mečečių, nėra senosios miesto sienos ir Seido Mustafos. Kartkartėmis turiu atsigaivinti Azijos oru, kad galėčiau pakęsti visus tuos svetimus žmones, kurie pas mus lankosi. Paryžiuje imčiau nekęsti tavęs, kaip tu ėmei nekęsti manęs po Muharamo šventės. Ne iš karto, bet po kokio nors karnavalo ar pokylio staiga pradėsiu tavęs nekęsti dėl to svetimo pasaulio, kuriame verti mane gyventi. Todėl liksiu čia, kad ir kas nutiktų. Šioje šalyje aš gimiau, čia noriu ir numirti.

Nino klausėsi tylėdama. Kai baigiau kalbėti, pasilenkė prie manęs ir paglostė galvą.

— Atleisk savajai Nino, Ali Chanai. Aš buvau tokia kvaila. Nežinau, kodėl maniau, kad tu galėsi greičiau pasikeisti nei aš. Likime čia ir nebekalbėkime apie Paryžių. Tu turėsi Azijos miestą, o aš — europietiškus namus.

Ji švelniai mane pabučiavo, akys švytėjo.

— Nino, ar labai sunku būti mano žmona?

— Ne, Ali Chanai, jeigu esi protinga, nesunku. Bet reikia būti protingai.

Ji paglostė man skruostus. Manoji Nino buvo stipri moteris. Aš supratau, kad sugrioviau gražiausią jos gyvenimo svajonę.

Pasisodinau ją ant kelių.

— Nino, kai gims kūdikis, važiuosime į Paryžių, Londoną, Berlyną ar Romą. Juk mes dar nebuvome išvykę į povestuvinę kelionę. Visą vasarą būsime ten, kur tau patiks. Į Europą važiuosime kasmet, aš juk ne tironas. Bet gyventi noriu šalyje, kuriai priklausau, nes esu mūsų dykros, mūsų smėlio ir mūsų saulės vaikas.

— Taip, — tarė ji, — netgi labai geras vaikas. Pamirškime Europą. Bet kūdikis, kurį aš nešioju, nebus nei dykrų, nei smėlio vaikas, o tik Ali ir Nino vaikas. Ar sutinki?

— Sutinku, — atsakiau jai suprasdamas, kad sutikau tapti europiečio tėvu.

DVIDEŠIMT DEVINTAS SKYRIUS

— Motina labai sunkiai gimdė tave, Ali Chanai. Tais laikais žmonoms nekviesdavome europiečių gydytojų. — Sėdėjome su tėvu ant stogo, ir jis kalbėjo tyliu, liūdnu balsu. — Kai sąrėmiai sustiprėjo, davėme išgerti grūsto turkio ir deimanto. Bet tai ne ką padėjo. Tavo virkštelę pakabinome ant rytinės kambario sienos prie kardo ir Korano, kad išaugtum pamaldus ir narsus. Paskui nešiojai ją kaip amuletą ant kaklo ir buvai sveikas. Kai sulaukei trejų metų, pametei virkštelę ir pradėjai sirguliuoti. Bandėme nuginti ligą padėję tavo kambaryje vyno ir saldumynų, įleidome į kambarį dažytą gaidį, bet ir tada liga nepasitraukė. Paskui iš kalnų atėjo kažkoks žiniuonis, vedinas karve. Tą karvę papjovėme, žiniuonis prarėžė jai pilvą ir išėmęs vidurius įkišo tave. Kai po trijų valandų ištraukė, tavo oda buvo visa paraudusi. Nuo to laiko nebesirgai.

Iš namo pasigirdo prislopinta, ilga aimana. Sėdėjau sustingęs ir negirdėjau nieko, tik tas dejones. Jos vis ilgėjo ir stiprėjo.

— Dabar ji tave keikia, — ramiai tarė tėvas. — Kiekviena moteris gimdydama keikia savo vyrą. Senovėje po gimdymo reikėdavo paskersti aviną ir moteris jo krauju apšlakstydavo vyro ir kūdikio guolį, kad išgintų iš namų piktas dvasias, kurias prišaukė gimdydama.

— Kiek tai gali trukti, tėve?

— Penkias, šešias, gal dešimt valandų. Jos siauri klubai. — Jis nutilo. Galbūt prisiminė savo žmoną, mano motiną, kuri gimdydama mirė. Staiga jis atsistojo. — Eik šen.

Nuėjome prie raudonų namazo kilimėlių, patiestų ant stogo. Jie buvo atsukti Mekos pusėn, į šventąją Kaabą. Nusiavėme. Priklaupėme ant kilimėlių, sudėjome rankas — dešinę ant kairės — ir tėvas tarė:

— Dabar tai visa, ką galime padaryti, bet malda svarbesnė už visus gydytojus. — Pasilenkęs jis pradėjo melstis arabiškai: — Bismilachi-r-rachmani-r-rachim, vardan Alacho, gailestingojo ir mielaširdingojo.

Klūpodamas ant kilimėlio ir kakta liesdamas žemę kartojau paskui jį:

— Al-chamdu liląchi rabi-l-alamin! Ar-rachmani-r-rachim! Maliki-jaumi-d-din, garbė Alachui, pasaulių Viešpačiui, gailestingajam, mielaširdingajam, atpildo dienos valdovui.

Užsidengiau rankomis veidą. Nino aimanos mane pasiekdavo, bet dabar jau nebuvau į jas susitelkęs. Lūpos pačios kartojo Korano eilutes:

— Ijaka-na-budu-vaijaka-nastain, tau vienam lenkiamės ir prašome pagalbos.

Man rankos nusviro ant kelių. Buvo labai tylu, girdėjau tėvą šnabždant;

— Ichdinas sirata-lmustagim sirata-lazina-anamta-alaichim, vesk mus tiesiu keliu, keliu tų, kuriems tu maloningas.

Raudoni kilimėlio raštai liejosi man akyse. Prigludau veidu prie kilimėlio.

— Gairi-l-magdubi-alaichim-vala-z-zalin, ne tų, ant kurių esi užsirūstinęs ir kurie eina klystkeliais.

Taip gulėjome dulkėse prieš Viešpatį ir kartojome maldos žodžius Arabijos beduinų kalba, kuriuos kadaise Dievas įdėjo į Pranašo lūpas. Nino aimanos nutilo. Sėdėjau ant kilimėlio parietęs kojas, tarp pirštų slydo rožinis, lūpos šnabždėjo trisdešimt tris Aukščiausiojo vardus.

Kažkas palietė man petį. Pakėliau galvą, pamačiau besišypsantį veidą ir išgirdau žodžius, bet nesupratau. Atsistojau, tėvas irgi žiūrėjo į mane. Iš lėto nulipau laiptais.

Nino kambario langai buvo uždangstyti. Priėjau prie lovos. Nino akys buvo ašarotos, skruostai įdubę. Ji nusišypsojo ir staiga prabilo azerbaidžanietiškai, paprasta mūsų liaudies kalba, kuria beveik nekalbėdavo:

— Mergaitė, Ali Chanai, labai graži mergaitė. Aš tokia laiminga.

Sugniaužiau jos šaltas rankas, ir ji užsimerkė.

— Neleisk jai užmigti, Ali Chanai, ji dar turi pabūti budri, — tarė kažkas man už nugaros.

Paliečiau sukepusias Nino lūpas, ji bejėgiškai pažvelgė į mane. Prie lovos priėjo moteris balta prijuoste. Ji padavė man ryšulėlį — pamačiau mažytę, susiraukšlėjusią lėlytę. Jos piršteliai buvo mažutėlaičiai, o akys didelės, bet bereikšmės. Lėlytė verkė plačiai pražiojusi burną.

— Kokia ji graži, — tarė susižavėjusi Nino ir išskėtė pirštus pamėgdžiodama lėlytės judesius.

Paėmiau ryšulėlį į rankas. Lėlytė jau miegojo, raukšlėtas jos veidelis buvo labai rimtas.

— Pavadinsime ją Tamara licėjaus garbei, — sušnabždėjo Nino.

Aš linktelėjau, nes Tamara — gražus vardas, duodamas ir krikščionėms, ir musulmonėms.

Kažkas išvedė mane iš kambario. Mačiau smalsius žvilgsnius. Tėvas paėmė už rankos, ir mes išėjome į lauką.

— Jokime už miesto, — tarė jis, — Nino netrukus galės užmigti.

Sėdome ant žirgų ir nušuoliavome per smėlio kalvas. Tėvas kažką kalbėjo, bet aš tik vargais negalais supratau, kad stengiasi mane paguosti. Nesupratau kodėl, nes labai didžiavausi, kad turiu tokią susiraukšlėjusią miegančią dukterį susimąsčiusiu veidu ir bereikšmėmis akimis.

Slinko dienos kaip ant siūlo suverti rožinio karoliukai. Nino laikydavo Lėlytę prie krūtinės. Naktimis tyliai dainuodavo jai gruzinų dainas ir susimąsčiusi purtydavo galvą žvelgdama į savo mažą susiraukšlėjusį atvaizdą. Su manimi ji elgdavosi atsainiai ir kaip niekad iš aukšto, nes buvau tik vyras, negebantis nei gimdyti, nei žindyti, nei vystyti kūdikio. Sėdėdavau ministerijoje rausdamasis dokumentuose, o Nino teikdavosi kartais paskambinti ir pranešti apie nepaprastą įvykį.

— Ali Chanai, Lėlytė nusijuokė ir ištiesė rankytes į saulę... Lėlytė labai protinga, Ali Chanai, parodžiau jai stiklo rutulį, ir ji įdėmiai jį apžiūrinėjo... Tik paklausyk, Ali Chanai, Lėlytė kažką paišo sau ant pilvuko. Ji tikriausiai bus labai talentinga.

Kol Lėlytė paišė kažką sau ant pilvo ir susidomėjusi apžiūrinėjo stiklo rutulį, tolimoje Europoje suaugę žmonės žaidė su sienomis, kariuomenėmis ir valstybėmis. Skaičiau raportus, padėtus man ant stalo, ir tyrinėjau žemėlapį su neaiškiomis būsimo pasaulio sienomis. Paslaptingi žmonės sunkiai ištariamomis pavardėmis sėdėjo Versalyje ir sprendė Rytų likimą. Tik vienas vienintelis žmogus, šviesiaplaukis generolas iš Ankaros, drįso beviltiškai pasipriešinti nugalėtojams. Mūsų šalį, Azerbaidžaną, Europos valstybės pripažino. Iljasas Bekas džiūgavo sužinojęs, kad okupacinė anglų armija palieka Azerbaidžaną, ir man teko padėti nemažai pastangų jo užsidegimui atvėsinti.

— Dabar mes visiškai laisvi, — kalbėjo Iljasas Bekas, — mūsų žemėje neliko nė vieno svetimo kareivio.

Aš privedžiau jį prie žemėlapio.

— Pažvelk čia, Iljasai Bekai. Turkija ir Iranas buvo mūsų vienintelė priedanga, o dabar mes jos netekome. Pakibome tuštumoję, mus spaudžia šimtas šešiasdešimt milijonų rusų, ištroškusių mūsų naftos. Kol čia buvo anglai, nė vienas rusas — nei baltas, nei raudonas — nedrįso peržengti sienos. Kai tik anglai išeis, liksime čionai tik mudu ir dar keli pulkai, kuriuos įstengsime surinkti.

Iljasas Bekas nerūpestingai papurtė galvą.

— Apie ką tu kalbi! Mes juk turime diplomatų, jie sudarys su rusais taikos sutartį. Armija turės kitų uždavinių. — Jis bakstelėjo į pietines mūsų sienas. — Armija turės traukti čia, prie sienos su Armėnija. Ten maištas. Generolas Mechmandaras, gynybos ministras, jau davė įsakymą.

Nebuvo prasmės įtikinėti, kad diplomatija sėkminga tik tada, kai ją paremia kariuomenė.

Anglai išėjo iš miesto. Šventiškai išpuoštomis gatvėmis traukė mūsų kariai, žygiuojantys prie Armėnijos sienos, o prie sienos su Rusija, Jalamoje, liko tik keletas pasieniečių ir valdininkų. Ministerijoje mes rengėme sutartis tiek su baltaisiais, tiek su raudonaisiais. Tėvas nutarė grįžti į Iraną. Mes su Nino atsisveikinome su juo uoste. Pažvelgęs į mus jis liūdnai paklausė, ar nenorime vykti kartu.

— Ką veiksi Irane, tėve?

— Galbūt vesiu, — atsakė jis abejingai ir iškilmingai su mumis atsibučiavo. — Lankysiu jus kartkartėmis, o jeigu ši valstybė subyrėtų... na, aš juk turiu keletą dvarų Mazandarane.

Tėvas užlipo trapu, stovėjo ant denio ir ilgai mojavo mums, senajai miesto sienai, didingam Mergelės bokštui, miestui ir dykrai, iš lėto dingstančiai iš akių.

Mieste buvo karšta, užuolaidos ministerijoje buvo pusiau nuleistos. Atvyko pasiuntiniai iš Rusijos. Jų veidai buvo nemalonūs, klastingi. Jie abejingai paskubomis pasirašė šūsnis dokumentų — sutarčių, straipsnių, pastabų ir pataisų — ir išvažiavo.

Gatvės skendo dulkėse ir smėlyje, karštas vėjas plaikstė popieriaus skiautes. Uošviai išvyko visai vasarai į Gruziją. Sieną Jalamoje vis dar saugojo vos keli patruliai ir tarnautojai.

— Asadula, — kreipiausi į ministrą, — Jalamoje kitapus sienos trisdešimt tūkstančių raudonarmiečių.

— Žinau, — atsakė jis niūriai. — Mūsų miesto komendantas mano, kad tai tik manevrai.

— O jeigu ne?

Jis pažvelgė į mane suirzęs.

— Mūsų reikalas — sudarinėti sutartis. Visa kita Alacho valioje.

Išėjau į gatvę. Prie parlamento durų stovėjo sargybiniai, išblizginti jų durtuvai tviskėjo saulėje. Rusų darbininkai grasino streiku, jei vyriausybė neleis tiekti naftos Rusijai.

Žmonės rinkosi čaichanose, skaitė laikraščius, lošė nardais. Vaikai stumdėsi karštose dulkėse. Miestą užliejo kaitra, iš minareto girdėjosi kvietimas:

— Kelkitės melstis! Kelkitės melstis! Geriau melstis nei miegoti!

Aš nemiegojau, gulėjau ant kilimo užsimerkęs ir galvojau, kad Jalamos pasienio punktui grasina trisdešimt tūkstančių rusų kareivių.

— Nino, — tariau, — labai karšta, mūsų Lėlytė nepratusi prie saulės, o ir tu mėgsti medžius, pavėsį ir vandenį. Ar nenorėtum vasarą pabūti pas tėvus Gruzijoje?

— Ne, — atsakė ji griežtai, — nenoriu.

Nespyriau jos. Nino susimąsčiusi suraukė kaktą.

— Mums reikia išvažiuoti drauge, Ali Chanai, mieste karšta. Juk turi dvarą prie Giandžos, apsuptą sodų ir vynuogynų. Važiuokime ten, tu būsi kaip namie, o Lėlytė pavėsyje.

Nebuvo kaip prieštarauti. Susiruošėme ir išvažiavome. Mūsų traukinio vagoną puošė naujasis Azerbaidžano herbas.

Iš stoties į Giandžos miestą ėjo platus dulkėtas kelias. Žemi namai supo bažnyčias ir mečetes. Išdžiūvusios upės vaga skyrė musulmonų ir armėnų kvartalus. Parodžiau Nino akmenį, prie kurio prieš šimtą metų nuo rusų kulkos žuvo mano protėvis Ibrahimas. Atvykome į dvarą. Tingūs buivolai gulėjo iki krūtinės panirę į šaltą vandenį. Kvepėjo pienu, vynuogės buvo sulig karvės akimi. Valstiečiai nusiskutę viršugalvius, o priekyje plaukai perskirti sklastymu. Sodo gilumoje stovėjo nedidelis namukas su medine veranda. Lėlytė, pamačiusi arklius, šunis ir vištas, prajuko.

Įsikūrėme name, ir aš ilgam pamiršau ministeriją, sutartis ir pasienio punktą Jalamoje.

Gulėjome žolėje, Nino kramsnojo karčius žolės stiebelius. Jos veidas, įrudęs saulėje, buvo skaistus ir ramus kaip dangus virš Giandžos. Dvidešimtmetė Nino vis dar buvo lieknesnė, nei įprasta Rytuose.

— Ali Chanai, šita Lėlytė — tik mano. Kitą kartą gims berniukas, jį galėsi turėti sau.

Paskui ji ėmė kurti Lėlytės ateities planus: tenisas, Oksfordas, prancūzų ir anglų kalba, visai pagal europietiškus papročius.

Aš nieko nesakiau, nes Lėlytė buvo dar labai maža, o Jalamoje stovėjo trisdešimt tūkstančių rusų. Žaidėme pievoje ir valgėme medžių šešėlyje ant patiestų kilimų. Nino plaukiojo upelyje, kiek aukščiau nuo tos vietos, kur maudėsi buivolai. Ateidavo valstiečiai su apvaliomis kepuraitėmis, nusilenkdavo savo chanui ir siūlydavo krepšius persikų, obuolių ir vynuogių. Neskaitėme laikraščių, negaudavome laiškų, pasaulis išsiteko mūsų dvaro ribose, ir buvome beveik tokie pat laimingi kaip Dagestane.

Vieną vėlyvą vasaros vakarą sėdėdami kambaryje staiga išgirdome tolimą žirgo kanopų bildesį. Išėjau į verandą — nuo žirgo nušoko žmogus, vilkintis juodą čerkesę.

— Iljasai Bekai, — sušukau tiesdamas jam rankas.

Jis neatsakė į pasveikinimą. Stovėjo apšviestas žibalinės lempos, veidas papilkėjęs, skruostai įdubę.

— Rusai užėmė Baku, — tarė.

Aš linktelėjau lyg seniai būčiau žinojęs. Nino stovėjo už manęs, jai išsprūdo nuostabos šūksnis.

— Kaip tai įvyko, Iljasai Bekai?

— Naktį iš Jalamos atvažiavo traukiniai su rusų kareiviais. Jie apsupo miestą, ir parlamentas kapituliavo. Ministrai, kurie nespėjo pabėgti, buvo suimti, parlamentas paleistas. Rusai darbininkai stojo į savo tautiečių pusę. Baku kariuomenės nebuvo, ji visa prie sienos su Armėnija. Aš ketinu telkti savanorių būrį.

Apsidairiau. Nino dingo viduje, tuo tarpu tarnai kinkė arklius į karietą. Nino krovė daiktus kalbindama Lėlytę savo protėvių kalba. Paskui važiavome per laukus, Iljasas Bekas jojo šalia. Tolumoje mirgėjo Giandžos šviesos. Akimirksnį praeitis ir ateitis susipynė. Mačiau išblyškusį, rimtą Iljasą Beką su durklu prie diržo ir Nino, susikaupusią, orią kaip kadaise melionų lauke ties Merdekianu.

Naktį įvažiavome į Giandžą. Gatvėse buvo pilna žmonių, veidai sutrikę ir įsitempę. Ant tilto, skiriančio armėnų ir musulmonų kvartalus, stovėjo kareiviai su užtaisytais šautuvais, o vyriausybės rūmų balkone deglų nušviesta plevėsavo Azerbaidžano vėliava...

TRISDEŠIMTAS SKYRIUS

Sėdėjau prie didžiosios Giandžos mečetės sienos. Priešais stovėjo lėkštė sriubos, kieme gulinėjo pavargę kareiviai. Nuo upės girdėjosi kulkosvaidžio tratėjimas. Tas bjaurus garsas buvo užpildęs visą mečetės kiemą. Azerbaidžano respublikai buvo likusios vos kelios dienos.

Sėdėjau didžiajame kieme pasidėjęs sąsiuvinį ir greitai užsirašinėjau prisiminimus.

Kas nutiko per tą laiką, per aštuonias dienas, kai apsistojome su Nino Giandžos viešbučio kambarėlyje?

— Tu visai išprotėjai, — tarė Iljasas Bekas.

Buvo trečia valanda nakties, Nino miegojo gretimame kambaryje.

— Tu visai išprotėjai, — pakartojo jis vaikštinėdamas pirmyn atgal po kambarį.

Sėdėjau prie stalo, ir man buvo visiškai tas pat, ką mano II-jasas Bekas.

— Aš liksiu čia. Atžygiuos savanoriai, ir mes kausimės. Aš nebėgsiu iš savo tėvynės.

Kalbėjau tyliai, lyg sapnuodamas. Iljasas Bekas sustojo ir liūdnai, priekaištingai pažvelgė į mane.

— Ali Chanai, mes kartu mokėmės gimnazijoje, mušdavomės su rusais per didžiąją pertrauką. Jojau tau iš paskos, kai vijaisi Nacharariano automobilį. Pargabenau Nino namo, pasisodinęs ant savo balno. Mes kartu kovėmės prie Cicianašvilio vartų. O dabar tu turi išvykti. Dėl Nino, dėl savęs, dėl šalies, kuriai tikriausiai dar būsi reikalingas.

— Jeigu tu pasilieki, pasilieku ir aš.

— Aš lieku, nes nieko daugiau neturiu, nes moku vadovauti kareiviams ir jau turiu gatvės mūšių patirties. Važiuok į Iraną, Ali Chanai.

— Negaliu išvykti į Iraną, negaliu ir į Europą.

Priėjau prie lango. Apačioje liepsnojo deglai, žvangėjo metalas.

— Ali Chanai, mūsų respublika neišsilaikys nė aštuonių dienų.

Aš abejingai linktelėjau. Pro šalį praėjo ginkluoti žmonės.

Išgirdau žingsnius gretimame kambaryje, tarpdury išdygo Nino apsimiegojusiomis akimis.

— Nino, — tariau jai, — paskutinis traukinys į Tiflisą išvyksta po dviejų valandų.

— Taip, Ali Chanai, važiuojam.

— Ne, išvažiuosi tu su vaiku. Aš atvyksiu vėliau. Turiu dar pasilikti. O tau reikia išvažiuoti. Dabar viskas kitaip nei anuomet Baku. Situacija visiškai kitokia, tu negali pasilikti, Nino. Dabar tu turi vaiką.

Kažką dar sakiau, lauke liepsnojo deglai, o kambario kampe nuleidęs galvą stovėjo Iljasas Bekas.

Nino miegai išlakstė. Ji lėtai priėjo prie lango ir dirstelėjo laukan. Kai pažvelgė į Iljasą Beką, šis nusuko akis. Nino sustojo kambario viduryje palenkusi galvą į šoną.

— O kaip Lėlytė? — paklausė. — Mes turime vaiką, o tu nenori vykti kartu?

— Aš negaliu, Nino.

— Tavo prosenelis žuvo ant Giandžos tilto, prisimenu iš istorijos egzamino.

Ji staiga atsisėdo ant žemės ir sudejavo kaip mirtinai sužeistas žvėris. Akys buvo sausos, kūnas drebėjo. Paskui suriko. Iljasas Bekas išbėgo iš kambario.

— Aš pas jus atvažiuosiu, Nino. Tikrai atvažiuosiu po kelių dienų.

Nino ir toliau dejavo, o apačioje žmonės giedojo žūstančios respublikos himną.

Staiga Nino nutilo ir įsmeigė priešais nereginčias akis. Paskui atsistojo. Aš paėmiau lagaminus, suvystytą Lėlytę, ir mes tylėdami nulipome viešbučio laiptais. Iljasas Bekas laukė automobilyje. Per minią vargais negalais nusigavome į stotį.

— Trys keturios dienos, Nino, — kalbėjo Iljasas Bekas, — tik trys keturios dienos, ir Ali Chanas bus su jumis.

— Taip, — ramiai linktelėjo Nino. — Mes pagyvensime Tiflise, paskui išvažiuosime į Paryžių. Turėsime namą su sodu, o kitas vaikas bus berniukas.

— Taip, Nino, viskas taip ir bus.

Mano balsas skambėjo aiškiai ir tvirtai. Ji spaudė man ranką žvelgdama kažkur į tolį...

Bėgiai priminė ilgas gyvates, iš tamsos išniręs traukinys — grėsmingą pabaisą.

Ji paskubomis mane pabučiavo.

— Lik sveikas, Ali Chanai. Po trijų dienų pasimatysime.

— Žinoma, Nino, o tada išvyksime į Paryžių.

Ji nusišypsojo, akys buvo aksominės. Stovėjau perone negalėdamas nė pajudėti, tarsi įleidęs šaknis į asfaltą. Iljasas Bekas palydėjo ją į kupė. Ji žvelgė pro langą tyli ir pasimetusi it mažas išsigandęs paukštukas. Kai traukinys pajudėjo, ji ėmė mojuoti, Iljasas Bekas iššoko iš vagono.

Grįžome į miestą. Mąsčiau apie respubliką, kuriai liko gyvuoti vos kelios dienos.

Brėško rytas, miestas priminė arsenalą. Iš kaimų plūstantys valstiečiai atsigabeno iš slaptaviečių ištrauktų kulkosvaidžių ir šaudmenų. Anapus upės, armėnų kvartale, girdėjosi pavieniai šūviai. Ten jau buvo Rusija. Raudonoji kavalerija užtvindė šalį, mieste pasirodė vyras vešliais antakiais, kumpa nosimi ir įkritusiomis akimis — šachzadė Mansūras Mirza Kadžaras. Niekas nežinojo, kas jis ir iš kur atvyko. Jis buvo kilęs iš Kadžarų giminės, ant jo papachos tviskėjo sidabrinis Irano liūtas. Tas žmogus, laikantis save Aga Muhamedo palikuoniu, perėmė vadovavimą. Rusų batalionai traukė į Giandžą, miestą užplūdo pabėgėliai iš Baku. Jie pasakojo apie sušaudytus ministrus, suimtus deputatus ir lavonus, kurie pririšus akmenis buvo paskandinti Kaspijos jūroje.

— Tezepyro mečetė virto klubu, rusai primušė Seidą Mustafą, susirengusį melstis ant miesto sienos. Surišę įgrūdo jam į burną gabalą kiaulienos. Vėliau jis pabėgo į Mešchedą pas dėdę. Jo tėvą rusai nužudė.

Arslanas Aga, atnešęs šią žinią, stovėjo ir žiūrėjo, kaip aš daliju ginklus.

— Aš irgi noriu kautis, Ali Chanai.

— Tu? Rašaluotas paršiukas?

— Aš ne paršiukas, Ali Chanai. Myliu tėvynę kaip ir bet kuris kitas. Mano tėvas pabėgo į Tiflisą. Duok man ginklą.

Jo veidas buvo rimtas, jis žiūrėjo į mane mirksinčiomis akimis.

Daviau ginklą, ir jis nužygiavo su kolona į poziciją prie tilto. Anapus upės gatves jau buvo užėmę rusai. Vidurdienio saulės dulkėse mes susirėmėme durtuvais. Man prieš akis mirgėjo platūs veidai, trikampiai durtuvai. Apėmė klaikus įniršis.

— Ireli — pirmyn! — sušuko kažkas, ir mes atstatėme durtuvus.

Ore tvyrojo kraujo ir prakaito kvapas. Užsimojau šautuvo buože, kulka užkabino man petį. Iš visų jėgų smogiau kažkokiam rusui per galvą. Kaukolė sukiužo, pilkos smegenys ištiško ant gatvės dulkių. Išsitraukęs durklą puoliau kitą priešą ir krisdamas pamačiau, kaip Arslanas Aga smeigia durklą į akį rusų kareiviui.

Iš tolo pasigirdo metalinis trimito garsas. Gulėjome už gatvės kampo ir aklai šaudėme į armėnų kvartalą. Naktį parsigavome tiltu į savo pusę. Iljasas Bekas, apsikabinėjęs šovinių juostomis, sėdėdamas ant tilto tvarkė kulkosvaidį. Nuėjome į mečetės kiemą, ir šviečiant žvaigždėms Iljasas papasakojo, kaip kartą, kai buvo mažas berniukas, maudėsi jūroje ir pagautas sūkurio vos nenuskendo. Paskui užvalgėme sriubos ir persikų, o Arslanas Aga kiūtojo priešais kraujuojančiomis dantenomis, nes mūšyje neteko dantų. Naktį jis pasislinko arčiau manęs, drebėdamas visu kūnu.

— Aš bijau, Ali Chanai, aš toks bailys.

— Tada palik ginklą, eik per laukus prie upės ir plauk į Gruziją.

— Negaliu, aš noriu kautis, nes myliu savo šalį kaip kiti, nors širdis ir baili.

Nieko jam neatsakiau. Vėl išaušo rytas. Tolumoje girdėjosi artilerijos kanonada. Ant minareto stovėjo Iljasas Bekas su lauko žiūronais ir šachzadė Kadžaras. Pasigirdo trimito garsas, ant minareto suplevėsavo vėliava, kažkas užtraukė dainą apie Turano imperiją.

— Aš šį tą girdėjau, — pasakė netoliese kažkieno balsas. To žmogaus akys buvo svajingos, veidas kaip pasmerktojo mirti. — Irane pasirodė kažkoks žmogus, vardu Rėza. Jis vadovauja kariuomenei ir veja priešus. Kemalis Ankaroje irgi surinko kariuomenę. Mes kaunamės ne veltui. Mums į pagalbą žygiuoja dvidešimt penki tūkstančiai vyrų.

— Ne, — paprieštaravau, — ne dvidešimt penki tūkstančiai, atžygiuoja du šimtai penkiasdešimt milijonų. Viso pasaulio musulmonai. Bet vienas Dievas težino, ar jie suspės laiku.

Nuėjau prie tilto. Įsitaisiau prie kulkosvaidžio, ir šovinių juostos ėmė slysti man tarp pirštų lyg rožinis. Šalimais padavinėdamas juostas mano kaimynui sėdėjo Arslanas Aga. Jis buvo išblyškęs, bet šypsojosi. Rusų pusėje kažkas sujudo, mano kulkosvaidis leidosi tratėti be atvangos. Anapus upės trimitas pašaukė į ataką. Kažkur už armėnų namų pasigirdo Budiono maršas. Pažvelgęs žemyn pamačiau išdžiūvusią, suskeldėjusią upės vagą. Rusai bėgo per aikštę, priklaupdavo, nusitaikydavo, šaudavo, jų kulkos zvimbė per tiltą. Aš atsakinėjau patrakusia ugnimi. Rusai krito ant žemės kaip marionetės, bet iš paskos plūdo vis naujos gretos, artėjo prie tilto ir bėgo žemyn prie upės. Jų buvo tūkstančiai, ir mano vienišas kulkosvaidis prie Giandžos tilto buvo bejėgis.

Arslanas Aga suriko veriamu balsu kaip mažas vaikas. Dirstelėjau į tą pusę. Jis gulėjo ant tilto, iš praviros burnos sunkėsi kraujas. Vėl nuspaudžiau kulkosvaidžio nuleistuką. Ugnies lietus pasipylė ant rusų, jų trimitas ir vėl pašaukė į ataką.

Mano papacha nulėkė į upę, tikriausiai peršauta, o gal ją nupūtė vėjas, gūsiais talžantis man veidą.

Atsiplėšiau apykaklę, apnuoginau ir krūtinę. Tarp manęs ir priešo gulėjo Arslano kūnas. Vadinasi, gali būti bailys, bet vis tiek didvyriškai mirti už tėvynę.

Anapus upės trimitas paragino atsitraukti, mano kulkosvaidis nutilo. Apsipylęs prakaitu, alkanas sėdėjau ant tilto laukdamas, kol mane kas nors pakeis.

Pamaina atėjo. Nevikrūs vyrai pakėlė Arslano kūną ir padėjo priešais kulkosvaidį kaip priedangą. Aš nuėjau į miestą.

Dabar sėdžiu mečetės sienos šešėlyje ir srebiu sriubą. Prie mečetės durų stovi šachzadė Mansūras, Iljasas Bekas palinkęs prie žemėlapio. Nuovargis beribis. Po kelių valandų ir vėl būsiu ant tilto, o Azerbaidžano respublikai beliko vos kelios dienos.

Gana. Noriu miego. Miegosiu, kol trimitas ir vėl pašauks prie tilto, kur prieš šimtą metų už savo tautos laisvę atidavė gyvybę mano prosenelis Ibrahimas Chanas Širvanšyras.

Ali Chanas Širvanšyras žuvo penkiolika minučių po penkių prie Giandžos tilto, savo poste prie kulkosvaidžio. Jo kūnas nukrito į išdžiūvusios upės vagą. Naktį nulipau žemyn jo palaidoti. Kūną buvo pervėrusios aštuonios kulkos.

Jo kišenėje radau šitą sąsiuvinį. Jeigu tokia bus Alacho valia, perduosiu sąsiuvinį jo žmonai. Auštant prieš pat rusų puolimą palaidojome jį mečetės kieme. Mūsų respublika žuvusi, kaip žuvęs Ali Chanas Širvanšyras.

Rotmistras Iljasas Bekas, Zeinalo Aga iš Binigadžio kaimo sūnus.

Išnašos

Ramadanas – devintas mėnuo pagal musulmonų mėnulio kalendorių.

Viena iš paskutinių dešimties naktų Ramadano mėnesį, kai Mahometui buvo apreikštas Koranas.

Inša Alach (arab.) – „Jei Dievas norės“, „Dievui leidus“; priduriama kalbant apie kokį norimą dalyką ar ketinimą.

Irano imperija.

Firdousi poemos „Šachnamė“ herojus.

Muharamas – pirmasis musulmonų mėnulio kalendoriaus mėnuo. Dešimtoji jo diena vadinama Ašura – tai imamo Huseino mirties Kerbeloje diena.

Mekise – pirtininkas.

Senojo Tifliso prospektas.

Babas (1819-1850) – tikr. Seidas Ali Muhamedas, babidų sektos įkūrėjas. 1844 m. pasiskelbė Babu, t. y. „vartais“, pro kuriuos perduodama pranašo atpirkėjo valia. 1847 m. suimtas; jo vadovaujamų babidų sukilimų metu (1848-1852) sušaudytas Irane.

Dvasininkų galvos apdangalas.

Storo papločio pavidalo duona Kaukaze.

Firdousi poemos „Šachnamė“ personažai.

Content

Саид Курбан Ali ir Nino