Робърт Маккамън

Лебедова песен

На Сали, чието вътрешно лице

е също толкова красиво, колкото и външното.

Двамата с теб преживяхме кометата!

Първа Книга

Едно

Няма връщане назад

Имало едно време ♦ Сестра Крийп ♦ Черния Франкенщайн ♦ Странното дете ♦ „Кралският рицар“

1

16 юли

22:27 часа, лятно северноамериканско източно време Вашингтон

„Имало едно време любовна авантюра между човека и огъня“, помисли си президентът на САЩ, когато клечката кибрит, с която смяташе да запали лулата си, пламна между пръстите му.

Той се загледа в нея, хипнотизиран от цвета ѝ… и с нарастването на пламъка получи видение — висока стотици метри огнена кула се вихреше насред обичната му страна, изпепеляваше градове и села, превръщаше реките в пара, опустошаваше фермите в централните региони и запращаше пепелта на седемдесет милиона човешки същества в черното небе. Докато гледаше като омагьосан как пламъкът пълзи по клечката, президентът осъзна, че колкото и да е малък, той има силата да създава и да разрушава — с него можеше да се готви, да се осветява нощта, да се топи метал и да се гори човешка плът. А после в средата на пламъка се отвори нещо, което приличаше на малко, немигащо алено око, и на главнокомандващия му се прииска да извика. Беше се събудил разплакан в два през нощта от кошмар за холокост. Първата дама се опита да го успокои, но той продължи да се тресе и да хлипа като дете. Накрая отиде в Овалния кабинет, където остана до сутринта. Отново и отново преглеждаше картите и четеше строго секретните доклади, но във всеки от тях пишеше едно и също: Първи удар.

Пламъкът изгори пръстите му. Президентът изгаси клечката и я хвърли в пепелника, който беше украсен с президентския печат. Тънка струйка дим се заизвива нагоре към вентилационната система.

— Сър? — обади се някой. Главнокомандващият вдигна поглед и видя група непознати в заседателната зала, компютърна карта с висока резолюция на монитора пред него, редица от телефони и видеоекрани, наредени в полукръг като в кабината на изтребител, и му се прииска някой друг да седи на неговото място, а той да е още сенатор и да не знае истината за света. — Сър?

Президентът прокара ръка по челото си. Кожата му беше лепкава. Чудесен момент да пипна грип, каза си той и едва не се изсмя на абсурдната мисъл. „Главнокомандващият на САЩ не излиза в отпуск по болест, защото хората смятат, че той не се разболява.“ Опита се да разбере кой от присъстващите на овалната маса се беше обърнал към него; всички го гледаха — изнервеният и лукав вицепрезидент; изпънатият като струна в окичената си с медали униформа адмирал Нарамор; свадливият и разтревожен генерал Синклер с очи като синьо стъкло върху строгото си лице; приличащият на добродушен дядо министър на отбраната Хана, когото журналистите и колегите му обаче наричаха Железния Ханс; специалистът по въпросите със Съветската армия генерал Чивингтън; спретнатият и късо подстриган началник-щаб Бергхолц, който носеше вечния си тъмносин костюм на райета, и разни други военни представители и съветници.

— Да? — обърна се президентът към Бергхолц.

Хана вдигна чашата с вода пред него, отпи глътка и каза:

— Сър? Попитах дали желаете да продължа. — Министърът на отбраната почука страницата на отворения доклад, която четеше.

— О. „Лулата ми е изгаснала — помисли си президентът. — Не я ли запалих току-що?“ — Погледна към изгорялата клечка в пепелника и не успя да си спомни как се беше озовала там. За момент в съзнанието му се появи лицето на Джон Уейн[1] в сцена от някакъв стар черно-бял филм, който беше гледал като хлапе; Херцога казваше нещо от рода, че нямало връщане назад. — Да — отговори главнокомандващият. — Продължавай.

Хана огледа набързо присъстващите на масата. Всеки от тях имаше екземпляр от доклада пред себе си, както и други подобни супер секретни материали, пристигнали направо от комуникационните канали на НОРАД[2] и Стратегическото въздушно командване[3].

— Преди по-малко от три часа — продължи министърът на отбраната — последният ни разузнавателен сателит „Небесно око“ беше ослепен, докато заемаше позиция над Хатирка, СССР. Изгубихме всички оптични сензори и камери и отново — както в случая с другите шест сателита от серията „Небесно око“ — смятаме, че този е бил унищожен от наземен лазер, вероятно опериращ в близост до Магадан. Двадесет минути след като „Небесно око“ 7 беше изваден от строя, използвахме лазера в нашата военновъздушна база „Малмстром“, за да ослепим съветски разузнавателен сателит, който зае позиция над Канада. Според изчисленията ни те продължават да имат две действащи очи, като едното понастоящем се намира над северната част на Тихия океан, а другото над границата между Иран и Ирак. НАСА се опитва да поправи „Небесно око“ 2 и 3, но от другите е останал само космически боклук. Сър, с всичко това искам да кажа, че преди приблизително три часа лятно северноамериканско източно време… — Хана вдигна поглед към дигиталния часовник на сивата бетонна стена в заседателната зала — … останахме на тъмно. Последните снимки са направени в 18:30 часа над Иелгава. — Министърът на отбраната включи микрофона пред себе си и каза: — Сателит „Небесно око“ 7-16, моля.

Последва забавяне от три секунди, докато компютърът открие необходимата информация. Картата на света на големия стенен екран потъмня и на нейно място се появи сателитна снимка от голяма височина на гъста съветска гора. В центъра на снимката имаше грозд от точки, свързани помежду си от тънки линии, които представляваха пътища.

— Увеличи дванадесет пъти — нареди Хана. Екранът се отрази в очилата му с рогови рамки.

Снимката беше увеличена според инструкциите, докато най-накрая стотиците силози с междуконтинентални балистични ракети не се очертаха съвсем ясно, сякаш екранът в заседателната зала беше прозорец, гледащ към тях. По пътищата пътуваха камиони, чиито гуми вдигаха облаци от прахоляк. Дори войниците край радарните чинии и бетонните бункери с ракетни установки се виждаха съвсем ясно.

— Както сами виждате — продължи Хана със спокойния си и безпристрастен глас, останал му като наследство от времената, когато бе преподавал военна история и икономика в Йейл, — те се подготвят за нещо. Предполагам, че ще се снабдят с допълнително радарно оборудване и ще монтират тези бойни глави. Преброихме двеста шестдесет и три силоза само в това съоръжение, в които може би има над шестстотин бойни глави. Две минути по-късно „Небесно око“ беше ослепено. Но тази снимка само подкрепя вече известната ни информация: руснаците са в пълна бойна готовност и не желаят да видим новото оборудване, с което са се сдобили. Това ни отвежда до доклада на генерал Чивингтън. Генерале?

Чивингтън счупи печата на зелената папка пред него и останалите последваха примера му. Вътре имаше листове с документи, графики и таблици.

— Господа — започна с гробовен глас той, — съветската военна машина мобилизира петнадесет процента от капацитета си през последните девет месеца. Няма нужда да ви напомням за Афганистан, Южна Америка и Персийския залив, но желая да насоча вниманието ви към документ номер 6633. Това е графика с количеството провизии, които са пренасочени към руската Система за гражданска отбрана. Сами можете да видите колко са скочили цифрите през последните два месеца. Нашите съветски източници ни съобщиха, че повече от четиридесет процента от градското население е напуснало градовете или се е настанило в бомбоубежища…

Докато Чивингтън говореше за съветската градска отбрана, президентът се върна мислено осем месеца назад към последните ужасни дни на Афганистан, пометен от нервнопаралитичен газ и тактически ядрени ракети. Една седмица след падането на тази страна дванадесет и половина килотонно ядрено устройство се взриви в жилищна сграда в Бейрут и превърна този измъчен град в земя на радиоактивни руини. Почти половината население беше убито на мига. Различни терористични групировки с охота поеха отговорност за случилото се и обещаха още гръмотевични удари от Аллах.

След детонирането на тази бомба беше отворена кутията на Пандора.

На четиринадесети март Индия нападна Пакистан с химическо оръжие. Пакистан отвърна на удара, като изстреля ракета по град Джайпур. Три индийски ядрени ракети изравниха със земята Карачи и войната стигна до патова ситуация в пустошта на пустинята Тар.

На втори април Иран изстреля по Ирак дъжд от закупени от Съветския съюз ядрени ракети и американските сили бяха засмукани във вихрушката, след като се опитаха да отблъснат иранците. Съветски и американски изтребители се развилняха едни срещу други над Персийския залив и в целия регион настана хаос.

В Северна и Южна Африка забушуваха войни за територии. Най-малките страни изпразваха хазните си, за да купят химически и ядрени оръжия от най-различни продавачи. Съюзи се създаваха и разваляха за една нощ — някои предизвикани от военен натиск, а други от снайперистки куршуми.

На четвърти май, на по-малко от осемнадесет километра от Кий Уест, американски боен пилот на Б-18 изстреля ракета въздух-земя в повредена руска подводница. Базирани в Куба руски изтребители „Флогър“ погнаха американския пилот и го свалиха заедно с още два летателни апарата от притеклия му се на помощ ескадрон.

Девет дни по-късно съветска и американска подводница се сблъскаха по време на игра на котка и мишка в Арктика. Два дни след това радарите на канадската Дистанционна линия за ранно предупреждение засякоха сигналите на двадесет приближаващи самолета и всички западни военновъздушни бази на Съединените щати бяха поставени в пълна бойна готовност, но нарушителите обърнаха и избягаха, преди да осъществят контакт.

На шестнадесети май всички американски военновъздушни бази бяха поставени в пълна бойна готовност от първа степен, а руснаците отвърнаха със същото само след два часа. Напрежението ескалира още повече от взривеното през този ден ядрено устройство в комплекс на „Фиат“ в Милано, Италия. Отговорността за случилото се беше поета от комунистическа терористична групировка, която се наричаше Червената звезда на свободата.

През целия май и юни продължиха да се случват инциденти в северните части на Атлантическия и Тихия океан. Американските военновъздушни бази бяха поставени в бойна готовност от втора степен, когато един крайцер експлодира и потъна по неизвестни причини на тридесет морски мили от брега на Орегон. Броят на забелязаните в териториални води съветски подводници се увеличи драматично и в отговор бяха изпратени американски подводници, които да проверят руската отбрана. Раздвижването в съоръженията с междуконтинентални балистични ракети беше засечено още преди сателитите „Небесно око“ да бъдат ослепени от лазерите. Президентът беше наясно, че руснаците също са забелязали активността в американските бази, преди собствените им шпионски сателити да бъдат извадени от строя.

На тринадесети юни от Суровото лято, както го наричаха изданията, круизният кораб „Тропическа панорама“, пренасящ седемстотин пасажери от Хавай до Сан Франциско, съобщи по радиото, че е преследван от неидентифицирана подводница.

Това беше последното съобщение, изпратено от „Тропическа панорама“.

От този ден насетне американските военноморски съдове патрулираха в Тихия океан с готови за употреба ядрени ракети.

Президентът си спомни филма „Важни персони“ — за един самолет, който беше на път да се разбие. Джон Уейн беше пилотът и Херцога каза на екипажа, че няма връщане назад — бяха стигнали точката, от която насетне самолетът не можеше да се върне, а трябваше да продължава напред, независимо от резултата. Напоследък главнокомандващият често разсъждаваше над тази точка, от която нямаше връщане; сънуваше, че е зад управлението на повреден самолет и лети над мрачен и забранен океан с надеждата да открие светлините на близка земя. Само че контролното табло беше счупено и самолетът продължаваше да пада, докато писъците на пасажерите кънтяха в съзнанието му.

„Искам отново да съм дете — помисли си президентът, докато останалите мъже на масата го гледаха. — Мили боже, вече не желая да съм зад контролното табло!“

Генерал Чивингтън приключи с доклада си.

— Благодаря ти — отвърна машинално главнокомандващият, макар че не беше много сигурен какво точно беше казал Чивингтън. Усети погледите на мъжете върху себе си. Чакаха го да каже нещо, да помръдне, да направи каквото и да било. Президентът беше в края на четиридесетте си години, с черна коса и груба красота. Някога наистина работеше като пилот, беше летял със совалката „Олимпиан“ на НАСА и беше един от първите, които излязоха в космоса с реактивна раница. Докато съзерцаваше величественото и покрито с облаци земно кълбо, очите му се насълзиха и емоционалната му реакция да каже по радиопредавателя „Мисля, че знам как се чувства Господ, Хюстън“ беше една от основните причини да спечели президентското кресло.

За съжаление, беше наследил грешките на поколения президенти преди него и се държеше абсурдно наивно към един свят на прага на двадесет и първи век.

Икономиката, след съживяването ѝ в средата на осемдесетте години, излезе извън контрол. Равнището на престъпленията беше потресаващо, а затворите бяха претъпкани кланици. Стотици хиляди бездомни хора — Дрипавата нация, както ги наричаше „Ню Йорк Таймс“ — скитаха из улиците на Америка, неспособни да си позволят покрив над главата или да се справят психически с напрежението в един побъркан свят. Военната програма „Звездни войни“, която струваше милиарди, се оказа пълен провал, защото прекалено късно стана ясно, че машините не могат да работят по-добре от хората, а сложността на орбиталните платформи беше непосилна за човешкия ум и излизаше изключително скъпо. Търговците на оръжие снабдиха с груба и нестабилна ядрена технология страните от Третия свят и безумните лидери, които копнееха за власт на съблазнителната и опасна световна арена. Дванадесеткилотонните бомби, които се доближаваха до оръжието, заличило Хирошима, вече бяха често срещани, като ръчните гранати, и можеха да се пренасят в куфарче. Подновените бунтове в Полша и боевете по улиците на Варшава от миналата зима охладиха взаимоотношенията между Съединените щати и Съветския съюз до под нулата, бързо последвани от провала и националния позор от заговора на ЦРУ да убие полските либерални лидери.

Намираме се на ръба на точката, от която няма връщане назад, помисли си президентът и изпита ужасна нужда да се засмее, но се съсредоточи върху задачата да държи устата си здраво затворена. Съзнанието му се бореше със сложната мрежа от доклади и мнения, които водеха до ужасно заключение: Съветският съюз подготвяше първи удар, който напълно да унищожи Съединените американски щати.

— Сър? — наруши неловката тишина Хана. — Следващият доклад е на адмирал Нарамор. Адмирале?

Печатът на друга папка беше счупен. Адмирал Нарамор, кокалест и жилав мъж на шейсет и няколко години, започна да чете класифицираната информация:

— В 19:12 часа британски разузнавателни хеликоптери от ракетния разрушител „Файф“ пуснаха хидроакустични буйове, които потвърдиха присъствието на шест неидентифицирани подводници на сто и седемнадесет километра от Бермудските острови. Ако тези подводници са доближили североизточния бряг, вече се намират в опасна близост до Ню Йорк, Нюпорт Нюз, военновъздушните бази, Белия дом и Пентагона. — Адмиралът погледна президента с опушеносивите си очи, приютени под гъсти бели вежди. Белият дом беше на петнадесет метра над главите им. — Ако са били засечени шест подводници — продължи той, — можете да бъдете сигурни, че ивановците имат поне три пъти повече там. Могат да изстрелят няколкостотин бойни глави в рамките на пет до девет минути. — Нарамор отгърна страницата. — Допреди един час дванадесет съветски подводници от клас „Делта II“ все още бяха на позиция на четиристотин и двадесет километра северозападно от Сан Франциско.

Президентът се замая, сякаш току-що се събуждаше от кошмар. „Мисли! — заповяда си той. — Проклет да си, мисли!“

— Къде са нашите подводници, адмирале? — попита накрая и чу гласа си някъде отдалеч, като че ли говореше някакъв непознат.

Нарамор смени компютърната карта на екрана на стената с друга. Върху новата премигаха редица точки на около триста и двадесет километра североизточно от Мурманск, СССР. След нея повика на екрана друга карта на Балтийско море и разположението на нова военна формация от ядрени подводници северозападно от Рига. На трета карта се появиха източният руски бряг и редица от подводници, заели позиции в Берингово море между Аляска и съветската суша.

— Стиснали сме ивановците в железен пръстен — заяви Нарамор. — Само наредете и ще потопим всичко, което се опита да премине.

— Мисля, че картината е пределно ясна. — Хана говореше тихо, но непоколебимо. — Трябва да отблъснем руснаците.

Президентът продължаваше да мълчи и да се опитва да мисли разумно. Дланите на ръцете му се потяха.

— Ами… ако не планират да ударят първи? Ами ако смятат, че ние ще го направим? Ако покажем сила, няма ли да ги предизвикаме?

Хана си извади цигара от сребърна табакера и я запали. Погледът на президента отново беше привлечен от пламъка.

— Сър — отвърна внимателно министърът на отбраната, сякаш говореше на бавноразвиващо се дете, — ако руснаците уважават нещо, то това е силата. Знаете това, както всеки друг в тази зала, особено след инцидента в Персийския залив. Те искат територия и са готови да ни унищожат, като дадат своя дял от жертви, за да я получат. По дяволите, икономиката им е по-зле и от нашата! Ще продължат да ни притискат, докато не се пречупим или не ударим… а ако чакаме, докато се пречупим, Бог да ни е на помощ.

— Не. — Президентът поклати глава. Водеха този разговор за кой ли път и подобна идея го отвращаваше. — Не. Ние няма да нападнем първи.

— Руснаците — продължи търпеливо Хана — разбират дипломацията на юмрука. Не казвам, че трябва да унищожим Съветския съюз. Вярвам обаче — пламенно — че сега е времето да им покажем, при това убедително, че няма да позволим да бъдем притискани и няма да оставим ядрените им подводници да си стоят спокойно край бреговете ни в очакване на кодовете за изстрелване!

Президентът се загледа в ръцете си. Възелът на вратовръзката му беше като примката на въже. Мишниците и гърбът му бяха плувнали в пот.

— Какво означава това? — попита той.

— Означава, че веднага трябва да пресрещнем тези проклети подводници и да ги унищожим, ако не се махнат. Ще поставим всички военновъздушни бази и съоръжения с междуконтинентални балистични ракети в бойна готовност от трета степен. — Хана огледа набързо присъстващите на масата, за да прецени кой го подкрепя. Само вицепрезидентът извърна поглед, но министърът на отбраната беше наясно, че той е слаб човек и мнението му няма никаква тежест. — Ще пресрещнем всеки съветски ядрен съд, който тръгне от Рига, Мурманск или Владивосток. Отново ще поемем контрола над морето… и ако това означава ограничен ядрен контакт, така да бъде.

— Имаш предвид блокада? — учуди се президентът. — Това няма ли още повече да ги ядоса и да ги накара да се бият?

— Сър? — Генерал Синклер говореше с простонароден диалект, характерен за Вирджиния. — Мисля, че нещата стоят по следния начин: ивановците трябва да повярват, че ще си скъсаме задниците, за да ги вдигнем във въздуха. Ако мога да бъда честен, сър, не мисля, че тук има човек, който ще си седи спокойно и ще позволи на руснаците да хвърлят една камара балистични ракети, без да отвърнем на удара. Независимо от щетите. — Генералът се наведе напред, а пронизващият му поглед беше насочен към президента. — Мога да поставя Стратегическото въздушно командване и НОРАД в бойна готовност от трета степен до две минути след вашето одобрение. Мога да изпратя ескадрила от В-1[4] до задната врата на ивановците до един час. Просто за да ги побутнем лекичко, нали разбирате.

— Но… те ще си помислят, че нападаме.

— Важното е да разберат, че не се страхуваме. — Хана изтърси пепелта от цигарата си в пепелника пред него. — Ако смятате, че е лудост, добре. Но за бога, руснаците уважават лудостта повече и от страха! Ако им позволим да разположат ядрените си ракети до нашата брегова линия, без да направим нищо, подписваме смъртната присъда на Съединените американски щати!

Президентът затвори очи. След малко ги отвори отново. Беше виждал горящи градове и овъглени създания, някога били човешки същества. Накрая съумя да изрече:

— Не искам… не искам да бъда човекът, който ще започне Третата световна война. Разбирате ли?

— Тя вече започна — отвърна Синклер. — По дяволите, целият проклет свят е във война и всички чакат ивановците или ние да нокаутираме другия. Може би бъдещето на Земята зависи от това кой ще бъде по-лудият! Съгласен съм с Ханс, че ако съвсем скоро не сторим нищо, по покривите ни ще завали тежък дъжд.

— Те ще отстъпят — заяви равнодушно Нарамор. — Отстъпвали са и преди. Ако изпратим „убийци на подводници“ след тези съдове и ги извадим от водата, ще разберат къде са границите. Та, какво ще направим — ще стоим и ще чакаме, или ще им покажем на какво сме способни?

— Сър? — настоя Хана и погледна отново часовника, който показваше десет и петдесет и осем. — Мисля, че решението е ваше.

Не искам да е така!, едва не изкрещя президентът. Нуждаеше се от време, искаше му се да отиде в Кемп Дейвид или на един от онези дълги риболовни излети, на които толкова обичаше да ходи, докато беше сенатор. Но вече нямаше време. Беше сплел пръстите на ръцете си. Усещаше лицето си толкова опънато, че се изплаши да не се пропука и разпадне като маска, а никак не му се искаше да види какво се крие отдолу. Вдигна поглед само за да установи, че всички тези властни мъже продължаваха да са тук, а сетивата му като че ли го бяха предали.

Решението. Такова трябваше да бъде взето. Веднага.

— Да. — Думата никога не беше звучала толкова отвратително. — Добре. Съгласен съм… — Млъкна за момент, за да си поеме дълбоко дъх. — Обявявам бойна готовност от трета степен. Адмирале, уведомете своите хора. Генерал Синклер, не желая вашите В-1 и на един сантиметър навътре в руска територия. Ясно ли е?

— Хората ми могат да се справят със затворени очи.

— Въведете кодовете си.

Синклер се зае с клавиатурата пред него, след което вдигна телефона, за да даде заповедите на Стратегическото въздушно командване в Омаха и Северноамериканското военновъздушно командване в Шайен, Колорадо. Адмирал Нарамор вдигна телефона, който веднага го свърза с Военноморски операции в Пентагона. Само след минути щеше да се засили активността във въздушните и военноморските бази на страната. Кодовете за бойна готовност от трета степен щяха да пропътуват дълги разстояния по телефонните кабели и щеше да бъде осъществена поредната проверка на радари, сензори, монитори, компютри и стотици други неща от високотехнологичното оборудване, както и на десетките крилати ракети и хилядите ядрени бойни глави, скрити в силози в Средния Запад, от Монтана до Канзас.

Президентът стоеше като вкаменен. Решението беше взето. Началник-щабът Бергхолц закри срещата, отиде да го стисне по рамото и да му каже колко добро и солидно решение е взел. Военните съветници и чиновници напускаха заседателната зала и се насочваха към асансьора в коридора. Президентът остана сам. Лулата му беше изстинала, но нямаше намерение да я пали отново.

— Сър?

Стресна се и се обърна по посока на гласа. Хана стоеше до вратата.

— Добре ли сте?

— Да, супер съм. — Президентът се усмихна вяло. Един спомен от славните му дни като астронавт току-що мина пред очите му. — Не. Господи, не знам. Мисля, че съм добре.

— Взехте правилното решение. И двамата го знаем. Руснаците трябва да разберат, че не се страхуваме.

— Аз се страхувам, Ханс! Изключително много се страхувам!

— Аз също. Както и всички останали, но не трябва да се ръководим от страха. — Министърът на отбраната се приближи до масата и запрелиства някои от папките. След няколко минути един млад служител на ЦРУ щеше да дойде и да унищожи на шредера всички документи. — Мисля, че ще е най-добре да изпратите Джулиан и Кори в Мазето тази вечер, веднага след като си опаковат нещата. Ще измислим нещо за пред пресата.

Президентът кимна. Мазето беше подземно убежище в Делауеър, където първата дама, седемнадесетгодишният син на главнокомандващия, високопоставени членове на кабинета и други служители щяха — или поне се надяваха — да намерят безопасност от всичко, с изключение на директен удар с ядрена бойна глава с мощност от един мегатон. След като преди няколко години в обществеността изтече информация за Мазето, в цялата страна започнаха да се строят подобни подземни убежища — някои използваха стари мини, а други биваха прокопавани в планините. Бизнесът по оцеляване процъфтяваше както никога преди.

— Има нещо, за което искам да поговорим — каза Хана. Президентът видя отражението на измореното си лице и празния си поглед в очилата на министъра на отбраната. — За „Небесните нокти“.

— Още не им е дошло времето. — Стомахът му се сви на топка. — Въобще не е дошло.

— Напротив, дошло е. Мисля, че ще бъдете в по-голяма безопасност във Въздушния команден център. Една от първите цели ще бъде покривът на Белия дом. Смятам да изпратя Пола в Мазето и както знаете, вие имате властта да изпратите когото си искате там, но аз желая да се присъединя към вас във Въздушния команден център, ако е възможно.

— Да, разбира се. Искам те при мен.

— Също така — продължи Хана, — на борда ще присъства офицер от военновъздушните сили с куфарче, закопчано с белезници за китката му. Знаете ли кодовете си?

— Да. — Точно тези кодове бяха едно от първите неща, които научи, след което зае поста. Желязната хватка на напрежението го стисна за врата. — Но… няма да ми се наложи да ги използвам, нали, Ханс? — попита президентът, като тонът му беше почти умолителен.

— Вероятно не. Но ако се наложи — ако се наложи — искам да ви напомня, че дотогава Америка, която обичаме, ще е мъртва и няма да позволим на никой нашественик да стъпи на американска земя. — Министърът на отбраната се пресегна и стисна бащински рамото на президента. — Нали?

— Точката, от която няма връщане назад — отвърна той с блуждаещ поглед.

— Какво?

— На път сме да прекосим точката, от която няма връщане назад. Може би вече сме го сторили. Може би е прекалено късно да се връщаме. Бог да ни е на помощ, Ханс. Летим на сляпо и нямаме представа къде отиваме, по дяволите.

— Ще разберем, когато стигнем. Винаги сме правили така.

— Ханс? — Гласът на президента беше станал тънък като на дете. — Ако… ако беше Бог… щеше ли да унищожиш този свят?

Хана не отговори веднага.

— Предполагам, че просто… ще гледам и ще чакам. Ако бях Бог имам предвид.

— Какво ще гледаш и ще чакаш?

— Да видя кой ще победи. Добрите или лошите момчета.

— Има ли някаква разлика вече?

Министърът на отбраната млъкна за миг. Накрая се опита да отговори, но осъзна, че не може.

— Ще извикам асансьора — каза той и излезе от заседателната зала.

Главнокомандващият разплете пръстите на ръцете си. Лампите се отразяваха в копчетата с печата на президента на САЩ, които винаги носеше на ръкавелите си.

— Направо съм супер — каза си той. — Всички системи са в изправност.

Нещо се пречупи в него и едва не заплака. Искаше да се прибере у дома, но домът му беше много, много далеч от този стол.

— Сър? — повика го Хана.

Президентът стана бавно и вдървено като старец и тръгна за срещата си с бъдещето.

2

23:19 часа, лятно северноамериканско източно време Ню Йорк

Фрас!

Клошарката усети, че някой срита кашона ѝ и придърпа по-наблизо платнената си чанта. Беше изморена и искаше да си почине. „Едно момиче се нуждае от сън, за да бъде красиво“ помисли си тя и отново затвори очи.

— Казах да се омиташ!

Две ръце я стиснаха за глезените и я извлякоха грубо на асфалта. Клошарката се разкрещя възмутена и зарита дивашки.

— Копеле такова, шибан кучи сине, пусни ме, копеле!

— Мамка му, я скивай! — рече единият от двамата надвесени над нея мъже. Силуетите им бяха червени на неонова светлина от табелата на виетнамския ресторант на Тридесет и шеста западна улица. — Та т’ва е жена!

Другият, който я беше сграбчил за глезените над мръсните ѝ маратонки и я беше измъкнал от кашона, изръмжа мрачно и злобно.

— Жена или не, смятам да ѝ сритам задника.

Клетницата се изправи, като притискаше платнената чанта с всичките си притежания към гърдите си. На червената неонова светлина се виждаха дълбоките бръчки и мръсотията по грубото ѝ лице с квадратна челюст. Очите ѝ бяха хлътнали в очертани в лилаво очни кухини и имаха блед и воднист син цвят. В погледа ѝ проблясваха страх и гняв. На главата ѝ се мъдреше синята шапка, която беше намерила предишния ден в една разкъсана торба с боклук. Тоалетът ѝ се състоеше от мръсна сива риза без ръкави и торбести кафяви мъжки панталони с кръпки на коленете. Личеше си, че е едра жена с тежък кокал, чиито корем и ханш изпълваха грубия плат на панталоните. Дрехите ѝ, както и платнената чанта, която държеше, ѝ бяха подарени от един мил свещеник от Армията на спасението. Изпод шапката ѝ се подаваше посивяваща кестенява коса, която падаше безразборно върху раменете ѝ — клошарката я беше подрязала собственоръчно с ножица. В платнената ѝ чанта бяха натъпкани най-различни предмети: макара с рибарска корда, дрипав светлооранжев пуловер, каубойски ботуши, чиито токове отдавна ги нямаше, счупен поднос от столова, хартиени чаши и пластмасови прибори за хранене, брой на „Космополитън“ отпреди година, верига, няколко пакетчета дъвки „Джуси Фрут“ и други заровени най-отдолу неща, за които дори самата тя беше забравила. Двамата мъже я гледаха — единият доста злобно — и това я подтикна да стисне още по-силно чантата. Лявото ѝ око и скулата под него бяха насинени и подути, а ребрата я боляха, защото преди три дни една друга бездомница я блъсна по стълбите в „Християнско убежище“: тогава тя стана от пода, изкачи се отново по стъпалата и с прав десен изби два зъба на нахалницата.

— Това е моето място — каза мъжът с мрачния глас. Той беше висок, кльощав и носеше само дънки. Гърдите му лъщяха от пот, а очите му бяха изпълнени със сенки. Беше брадясал. Вторият мъж, който беше по-нисък и по-пълен, беше облечен в потна тениска и зелени армейски панталони, целите на дупки от цигари. Косата му беше мастиленочерна и постоянно си чешеше слабините. Първият я срита в ребрата с върха на ботуша си и клошарката потръпна от изригналата болка. — Глуха ли си, кучко? Казах, че си на шибаното ми място!

Кашонът, в който тя спеше, лежеше насред море от преливащи с боклук торби — спомен от стачката на боклукчиите, в резултат на която вече две седмици улиците и канавките на Манхатън бяха потънали в мизерия. В душната жега на дните, през които температурите достигаха тридесет и осем градуса през деня и тридесет и два през нощта, торбите се издуваха и експлодираха. Плъхове пируваха насред планините от неприбран боклук, които бяха блокирали трафика по някои улици.

Клошарката погледна замаяно двамата мъже. В стомаха ѝ отлежаваше половин бутилка „Ред Дагър“. Последното ѝ хранене се състоеше от пилешки кости и останките от нечия изхвърлена вечеря.

— А?

— Това е моят кашон! — изкрещя в лицето ѝ брадатият. — Това е моето място! Да не си малоумна?

— Тая не разбира нищо — каза другият. — Луда е като кукувица.

— И е грозна като дявола. К’во криеш в тая чанта, а? Я да скивам! — Мъжът сграбчи чантата и я дръпна силно, но клошарката изръмжа и отказа да я пусне. Очите ѝ бяха ококорени и ужасени. — Да не би да имаш кинти там? Нещо за поркане? Давай я веднага, кучко! — Брадатият едва не ѝ откъсна ръцете, но тя изскимтя и пак не я пусна. На врата ѝ проблесна някакво украшение, отразило червената светлина — малко и евтино разпятие, закачено на верижка от свързани кламери.

— Хей! — каза вторият мъж. — Ский т’ва! Знам коя е тая! Виждал съм я да проси на Четиридесет и втора. Смята се за проклета светица, винаги проповядва на хората. Наричат я Сестра Крийп[5].

— Аха? Е, може би ще успеем да заложим тая дрънкулка. — Брадатият посегна към разпятието на врата ѝ, но клошарката извърна глава. Той я сграбчи за врата, озъби ѝ се и сви ръка в юмрук.

— Моля те! — замоли се Сестра Крийп на път да се разплаче. — Моля те, не ме наранявай! Имам нещо за теб!

Тя затършува в чантата си.

— Вади го, и по-бързо! Трябва да ти счупя главата, задето ми спиш в кашона! — Мъжът я пусна, но юмрукът му беше вдигнат в готовност да го използва.

Клошарката издаваше тихи скимтящи звуци, докато ровеше из вещите си.

— Някъде тук беше — промърмори тя. — Ей сега ще го намеря.

— Давай го веднага! — Брадатият протегна длан към нея. — Ако не искаш да ти сритам задника.

Ръката на Сестра Крийп се затвори около онова, което търсеше.

— Намерих го — каза тя. — Естествено, че ще го намеря.

— Слагай го тука!

— Добре — отвърна клошарката. Скимтенето беше напуснало гласа ѝ, който сега беше твърд като спечена от слънцето кожа. С едно бързо и плавно движение тя извади бръснач, отвори го, като замахна с ръка, и сряза дланта на брадатия.

От раната бликна кръв. Мъжът пребледня. Стисна си китката. Устата му образува буквата О, преди от нея да излезе писък, подобен на воя на душена котка. В следващия миг Сестра Крийп вече беше скочила на яките си крака и като държеше платнената чанта пред себе си като щит, се нахвърли безразсъдно върху двамата мъже, които се сблъскаха, хлъзнаха се по мазния от боклуците асфалт и паднаха. Брадатият, от чиято ръка продължаваше да тече кръв, размаха парче дърво със забити по него ръждиви пирони. Погледът му направо пламтеше от ярост.

— Ще ти покажа аз! — изкрещя той. — Ей сега ще ти покажа!

Опита се да я удари с импровизираното си оръжие, но Сестра Крийп приклекна и замахна към него с бръснача. Онзи залитна назад и глуповато се загледа в кървавата линия на гърдите си.

Клошарката се възползва от объркването му, обърна се и побягна. Едва не се подхлъзна в една мазна локва, но успя да запази равновесие и продължи да тича, докато мъжете крещяха след нея.

— Ще те пипна! — предупреди брадатият. — Ще те намеря, кучко! Само почакай!

Но тя нямаше намерение да го чака. Продължи да бяга. Маратонките ѝ шляпаха по асфалта, докато не стигна до бариера от хиляди разкъсани торби с боклук. Пропълзя върху тях, като се спря, за да грабне някои интересни неща — една счупена солница и мокър екземпляр на „Нешънъл Джиографик“, които прибра в чантата си. Прекоси бариерата и продължи да върви забързано. Дробовете ѝ все още свистяха, а тялото ѝ трепереше. „Бях на косъм — помисли си Сестра Крийп. — Демоните почти ме спипаха! Но слава на Исус, който ще пристигне с летящата си чиния от Юпитер! Ще го чакам на златния бряг, за да целуна ръката му!“

Тя стигна до ъгъла на Тридесет и осма улица и Седмо авеню, спря, за да си поеме въздух, и се загледа в трафика, който ѝ заприлича на надпреварващо се стадо добитък. Жълтата мараня от изпаренията от боклуците и изгорелите газове на автомобилите приличаше на бавно движеща се жива материя над езеро. Влажната жега тормозеше Сестра Крийп; по лицето ѝ постоянно избиваха капчици пот и стремглаво потичаха по него. Дрехите ѝ бяха мокри и ѝ се прииска да има някакъв дезодорант, но последният ѝ „Сикрет“ вече беше свършил. Огледа непознатите лица около нея, които бяха с цвят на отворена рана под пулсиращата неонова светлина. Нямаше представа накъде отива и почти не помнеше къде е била, но знаеше, че не може да остане на този ъгъл цяла вечер. Преди доста време беше разбрала, че ако останеш дълго време на открито, демоничните рентгенови лъчи се забиват в главата ти и се опитват да ти размътят мозъка. Тръгна на север, в посока „Сентръл Парк“, със забит в земята поглед и увиснали рамене.

Нервите ѝ бяха изпънати от преживяването с двамата езичници, които се опитаха да я ограбят. „Грехът е навсякъде! — помисли си тя. — В земята, във въздуха, във водата…“ Вонящ, черен и зъл грях! Той беше изписан по лицата на хората, о, да! Можеше да види как пъпли по мутрите им, как променя погледите им и изкривява устите им. Светът и демоните караха невинните човешки същества да полудяват, знаеше това. А сега демоните бяха по-заети от всякога, още по-алчни за невинни души.

Замисли се за вълшебното място на Пето авеню и намръщената ѝ физиономия малко се отпусна. Често ходеше там, за да погледа красивите изделия на витрините. Изящните предмети, изложени на показ, имаха силата да успокоят душата ѝ и макар че охранителят на вратата не я пускаше, беше ѝ достатъчно просто да стои отвън и да ги гледа. Спомни си един стъклен ангел с могъща фигура: дългата му коса се беше извила назад като свещен огън, а крилата му бяха на път да се разтворят от силното му лъскаво тяло. Очите на това красиво ангелско лице светеха с многоцветни, прекрасни светлини. Сестра Крийп ходеше да зяпа ангела всеки ден в продължение на месец, докато не го замениха с кит, скочил над бурно, синьо-зелено стъклено море. Разбира се, съществуваха и други места със съкровища на Пето авеню и тя знаеше имената им — „Сакс“, „Фортунов“, „Картие“, „Гучи“, „Тифани“ — но най-запленена беше от скулптурите на витрината на магазина за стъклени изделия „Стюбен“: вълшебното място, което успокояваше душата ѝ и чиито копринено лъскави повърхности от стъкло, които блестяха на меката светлина, я караха да вярва, че раят ще е прекрасен.

Някой я върна обратно в реалността. Сестра Крийп примига на ярката неонова светлина. Наблизо една табела обещаваше: „Момичета! Живи момичета!“ — щяха ли да ги искат мъжете, ако бяха мъртви?, зачуди се тя — а друга рекламираше филма „Роден надървен“. На всяка врата и ниша имаше реклами: „Секс книги!“, „Секс стоки!“, „Усилватели!“, „Оръжия за бойни изкуства!“ От един бар се разнесе силна басова музика, която се смеси с други неприятни и нехармонични ритми от високоговорители, разположени над книжарници, питейни заведения, стриптийз барове и порно кина. Часът беше почти единадесет и тридесет, а разположената в края на „Таймс Скуеър“ Четиридесет и втора улица представляваше истински парад на човечеството. Едно младо момче от испански произход вдигна ръце и се провикна близо до Сестра Крийп:

— Кока! Попърс[6]! Крек! Всичко в наличност!

Недалеч от него друг наркопласьор разтвори палтото си, за да покаже скритите отдолу найлонови пликчета, и се провикна:

— Друсни и полети! Направи го за без пари, без пари, без пари!

Други пласьори се провикваха към колите, които минаваха по Четиридесет и втора. Млади жени с потници, дънки, секси панталонки или кожени панталони се въртяха около вратите на книжарниците и кината или махаха на шофьорите да отбият; някои го правеха и Сестра Крийп виждаше как момичетата биваха отвеждани в нощта от непознати. Шумът беше почти оглушителен. От другата страна на улицата, пред поредното пийпшоу, двама чернокожи мъже се боричкаха на тротоара, заобиколени от публика, която се смееше и ги подстрекаваше да бъдат по-жестоки в действията си. Във въздуха се носеше аромат на марихуана, тамянът на ескейпистите.

— Сгъваеми ножове! — провикна се друг уличен търговец. — Предлагам ножове!

Сестра Крийп продължи напред, като постоянно се оглеждаше. Познаваше добре тази улица, това свърталище на демони. Често идваше тук, за да проповядва. Проповедите не вършеха никаква работа, тъй като гласът ѝ беше заглушаван от гръмовната музика и виковете на пласьорите. Спъна се в тялото на чернокож мъж, проснал се на тротоара; очите му бяха отворени, а от ноздрите му течеше кръв.

Продължи да върви, като се блъскаше в хората; те също я бутаха и я ругаеха. Неоновият блясък направо я ослепяваше. Отвори уста и се провикна:

— Спасете душите си! Краят е близо! Бог ще се смили над душите ви!

Никой дори не я поглеждаше. Тя се гмурна във вихрушката от тела и в следващия миг един стар и набръчкан мъж с повръщано на ризата си се изправи пред нея, наруга я и се опита да ѝ отнеме чантата, но успя да грабне само малка част от съдържанието ѝ и избяга, преди да го е цапардосала здраво.

— Ще гориш в ада, кучи сине! — изкрещя клошарката… и беше залята от ледена вълна, която проникна чак в костите ѝ и я накара да потръпне. В главата ѝ изникна образът на връхлитащ я товарен влак.

Сестра Крийп не видя кой я удари, просто усети, че ще бъде ударена. Едно силно, кокалесто рамо я изблъска с лекота настрани, сякаш беше от слама, и в момента на контакта в мозъка ѝ се запечата отвратителна картина: планина от счупени, овъглени кукли… не, не бяха кукли, осъзна тя, докато падаше на улицата; куклите нямаха вътрешности, които да изригнат през ребрата им, нито пък мозъци, които да изтекат през ушите им, камо ли зъби, които да им придадат подобно грозно изражение в смъртта. Клошарката падна на улицата и едно такси зави, за да не я прегази. Шофьорът се развика и наду клаксона си. Тя беше добре, само ѝ бяха извадили въздуха и ребрата, върху които падна, я боляха. Опита се да стане на крака, за да види кой я беше блъснал толкова силно, но никой не гледаше към нея. Зъбите ѝ тракаха от студа, който подобно на най-добър приятел не се отделяше от нея нито за миг, дори в тази гореща нощ в разгара на лятото. Докосна ръката си на мястото, което вече беше посиняло заради удара на копелето, което я блъсна.

— Шибан езичник! — изкрещя Сестра Крийп към никого в частност, но видението за планината от овъглени трупове не искаше да се махне и стомахът ѝ се сви от страх. Кой беше този, който вървеше по тротоара, зачуди се тя. Що за чудовище се обличаше в човешка кожа? Беше стигнала до кино, което рекламираше двойна прожекция — „Лицето на смъртта, четвърта част“ и „Mondo Bizarro“. Приближи се, за да види плаката на „Лицето на смъртта, четвърта част“, на който обещаваха: „Сцени от масата за аутопсия! Жертви на автомобилни катастрофи! Загинали в пожари! Пълна и нецензурирана версия!“.

От затворената врата на киното се носеше хлад. „Заповядайте!“ гласеше една табела на нея. „Имаме климатици!“ Но вътре имаше нещо много повече от обикновени климатици, помисли си клошарката. Студът беше влажен и неприятен: студ, какъвто излъчват сенчестите места, където растат отровни гъби и мамят децата с червените си цветове да дойдат и да опитат това лакомство.

Студът започна да изчезва, да се изпарява в знойната жега. Сестра Крийп застана пред тази врата и макар да знаеше, че добрият Исус е нейната мисия и че добрият Исус ще я защитава, също така беше наясно, че не би припарила в това кино дори ако ѝ дадяха пълна бутилка „Ред Дагър“… дори две пълни бутилки!

Тя се отдръпна от вратата и се блъсна в някого, който я наруга и я бутна настрани. Продължи напред — нямаше представа накъде, но не ѝ пукаше. Бузите ѝ горяха от срам. Страхуваше се, призна пред себе си, макар че добрият Исус вървеше до нея. Страхуваше се да погледне злото в очите и се опасяваше, че отново беше съгрешила.

Две пресечки след отблъскващото кино Сестра Крийп видя едно чернокожо хлапе да изхвърля бирена бутилка в средата на претъпкани контейнери за боклук, поставени пред входа на срутена сграда. Престори се, че търси нещо в чантата си, докато не го подмина, и след това се върна при същия този вход, за да потърси бутилката. Гърлото ѝ копнееше за глътка, дори само за капка от напитката.

Плъховете пищяха и бягаха по ръцете ѝ, но тя нямаше нищо против тях; виждаше плъхове всеки ден, и то много по-големи от тези. Един от тях се изправи на ръба на контейнера и изписка към нея с огромно възмущение. Клошарката запрати една скъсана обувка за тенис по него и той избяга.

Боклукът миришеше на разложение, на отдавна развалено месо. Намери бирената бутилка и се зарадва, когато на слабата светлина видя, че в нея са останали няколко капки.

Бързо я обърна над устните си и навря език в гърлото ѝ, за да усети аромата на течността. Седна с гръб към грубата тухлена стена, без да се замисля за пискащите плъхове. Подпря се с ръка на земята, за да не падне, и усети нещо влажно и меко под нея. Погледна надолу и сложи ръка на устата си, за да не изпищи, когато видя какво е.

Беше увито в няколко страници от вестник, но плъховете ги бяха нагризали. След това се бяха заели с плътта. Сестра Крийп не можеше да прецени на каква възраст беше и дали е момче, или момиче, но очите му бяха леко отворени на малкото личице, сякаш си дремеше сладко. Бебето беше голо; някой го беше захвърлил сред купчината чували, боклуци и отвратителни мръсотии като някаква счупена играчка.

— О — прошепна клошарката и в главата ѝ изникна мократа магистрала и въртящата се синя светлина. Някакъв мъж ѝ каза:

— Дайте ми я, госпожо. Трябва да ми я дадете.

Сестра Крийп вдигна мъртвото бебе и започна да го люлее в ръцете си. От далечината се носеше туптенето на безсмислена музика и виковете на пласьорите на Четиридесет и втора и тя запя със сподавен глас:

— Нани, нани, бебе, малко сладко бебе… — Не можеше да си спомни останалото.

Синята светлина продължаваше да се върти в главата ѝ, а гласът на мъжа се носеше през времето и пространството:

— Дайте ми я, госпожо. Линейката идва.

— Не — прошепна клошарката. Очите ѝ бяха ококорени и изцъклени, а по бузата ѝ се стичаше една сълза. — Не, няма… да я… пусна.

Тя притисна бебето в рамото си и малката глава увисна. Телцето беше студено. Плъховете около нея пищяха и цвъртяха сърдито.

— О, Господи — чу се да изрича. Вдигна глава към малкия отрязък от небето, намръщи се и изля гнева си, като се разкрещя: — Къде си? — Гласът ѝ заехтя по улицата, но бързо беше надвит от виковете на пласьорите на две пресечки от нея. „Добрият Исус закъснява — помисли си Сестра Крийп. — Закъснява, закъснява, закъснява за много важна среща, среща, среща!“ Започна да се кикоти истерично и да плаче в същото време, докато онова, което излизаше от гърлото ѝ, не се превърна в стенанието на ранено животно.

Мина доста време, преди да осъзнае, че трябва да продължи, но не можеше да вземе бебето със себе си. Уви го внимателно в яркооранжевия пуловер, който носеше в чантата си, след което го сложи върху един от контейнерите и натрупа колкото се може повече боклуци върху него. Един огромен сив плъх се приближи до нея, оголи зъби и отнесе силен удар с бирената бутилка.

Сестра Крийп не намираше сили да се изправи, затова просто пропълзя изпод входа на сградата с наведена глава и горещи сълзи от срам, отвращение и ярост по лицето си. „Не мога да продължа — каза си тя. — Не мога повече да живея в този мрачен свят! Добри Исусе, слез долу с летящата си чиния и ме отведи със себе си!“ Клошарката опря чело в тротоара. Прииска ѝ се да умре и да отиде в рая, където всичките ѝ грехове щяха да бъдат опростени.

Нещо, което звучеше като музикални ноти, иззвънтя на тротоара. Сестра Крийп вдигна замъглен от сълзите поглед и видя някакъв човек, който се отдалечаваше от нея. Фигурата зави и изчезна.

На няколко крачки от мястото, на което седеше, бяха захвърлени монети — три от двадесет и пет, две от десет и една от пет цента. Някой беше помислил, че проси, осъзна тя. Събра набързо парите, преди друг да я е изпреварил.

Изправи се и се опита да измисли какво да прави. Повдигаше ѝ се, беше слаба и изтощена и се страхуваше да остане на улицата. Трябваше да намери място, на което да се скрие. „Място, на което да си изкопая дупка и да се заровя в нея“, помисли си тя.

Погледът ѝ се спря на стълбището на Четиридесет и втора, което водеше надолу към метрото.

Сестра Крийп беше спала там и преди, но знаеше, че ченгетата ще я изгонят или дори по-лошо, щяха отново да я завлекат в приюта. Също така беше наясно, че метрото разполагаше с лабиринт от ремонтни тунели и недовършени галерии, които се виеха като змии от главните маршрути и продължаваха надълбоко във вътрешността на Манхатън. Толкова надълбоко, че никой от демоните в човешка кожа нямаше да успее да я намери. Искаше да се свие в мрака и да забрави. Стискаше монетите в ръката си; бяха достатъчно, за да мине през въртящата се преграда и след това щеше да се изгуби в греховния свят, който добрият Исус беше забравил.

Сестра Крийп се изправи, прекоси Четиридесет и втора улица и потъна в подземния свят.

3

22:22 часа, лятно часово време Конкордия, Канзас

— Убий го, Джони!

— Разкъсай го на парчета!

— Откъсни му ръката и го пребий до смърт с нея! — Гредите в горещия и задимен физкултурен салон на гимназията на Конкордия се тресяха от виковете на повече от четиристотин души. В средата му двама души — единият бял, а другият черен — се бореха на ринга. В момента белият кечист — местно момче на име Джони Лий Ричуайн — беше притиснал чудовището, известно като Черния Франкенщайн, във въжетата и го млатеше с джудо удари пред жадната за кръв публика. Чернокожият мъж, който беше висок близо метър и деветдесет и пет, тежеше над сто и тридесет килограма и носеше абаносова на цвят маска, покрита с червени кожени „белези“ и гумени „болтове“, изпъчи огромните си гърди, изрева като звяр и хвана във въздуха ръката на Джони Лий Ричуайн. Започна да я извива, докато младият мъж не падна на колене. Тогава Черния Франкенщайн изръмжа, стовари ботуш четиридесет и шести номер в главата му и го просна на ринга.

Реферът подскачаше безпомощно наоколо и когато размаха предупредително пръст в лицето на чернокожото чудовище, то го блъсна настрани като някакъв нахален скакалец. После се надвеси над проснатото момче, започна да се удря в гърдите и да мята маниакално глава във всички посоки, докато публиката разярено крещеше. На ринга заваляха смачкани чаши от кока-кола и пакети от пуканки.

— Тъпи селяндури! — изрева Черния Франкенщайн, като успя да надвика шумната тълпа. — Вижте какво ще направя с вашето момченце!

И настъпи триумфално ребрата на Джони Лий Ричуайн. Младият мъж се сви и лицето му се сгърчи в агония, а реферът се опита да издърпа гиганта от него. С един замах кечистът го запрати в далечния ъгъл на ринга, където онзи падна на колене. Публиката стана на крака и започна да хвърля хартиени чаши и лед. Местните полицаи, които бяха назначени да пазят по време на мача, се оглеждаха изнервено.

— Искате ли да видите кръвта на едно канзаско селянче? — изкрещя Черния Франкенщайн и вдигна ботуш, за да размаже черепа на опонента си.

Джони се съвзе, сграбчи чудовището за глезена и го извади от равновесие, след което срита другия му крак. Огромните ръце на чернокожия кечист се завъртяха като вятърни мелници, преди да се строполи на ринга и да разтресе целия под. Публиката така изригна, че покривът на физкултурния салон едва не полетя.

Черния Франкенщайн се изправи на колене и вдигна ръце, за да моли за милост младия мъж, който беше тръгнал към него. Джони се обърна, за да помогне на ранения рефер и докато публиката крещеше, чудовището скочи на крака и го нападна в тил. Огромните му ръце се сключиха за удар „чук“.

Обезумелите писъци на феновете накараха Джони Лий Ричуайн да се завърти в последния момент и да ритне опонента си в мазния корем. Гигантът изпусна въздуха от дробовете си със звук като от парна свирка и се запрепъва като пиян в театрален опит да избегне онова, което го очакваше.

Джони Лий Ричуайн приклекна и вдигна Черния Франкенщайн на раменете си за самолетно завъртане. Феновете затаиха дъх, когато цялата тази маса напусна ринга, и после отново се развикаха, когато тяхното момче завъртя чудовището във въздуха. Черния Франкенщайн пищеше като напляскано бебе.

Изведнъж се разнесе звук като от пистолетен изстрел. Джони Лий Ричуайн изрева и се наклони към ринга. Гигантът, когото наричаха Черния Франкенщайн, имаше достатъчно време, за да осъзнае какво става и да се хвърли от раменете на младежа. Много добре познаваше звука от чупене на кости. Беше против хлапето да прави самолетното завъртане, но Джони искаше да впечатли местната публика. Черния Франкенщайн падна на ринга на една страна и когато се изправи до седнало положение, видя местния кечист да лежи на няколко крачки от него. Беше се хванал за коляното и този път стенеше от истинска болка.

Реферът беше станал на крака и нямаше представа какво да прави. Великанът трябваше да бъде проснат на ринга и Джони Лий Ричуайн да спечели главния мач от програмата. Такъв беше сценарият и всичко мина добре на репетициите.

Чернокожият кечист стана. Знаеше, че младият мъж е лошо ранен, но не биваше да излиза от роля. Вдигна високо ръце и тръгна бавно по ринга под дъжд от чаши и пакети от пуканки. Когато се доближи до стъписания рефер, му прошепна с глас, много различен от злодейското си декламиране:

— Дисквалифицирай ме и заведи хлапето на лекар!

— А?

— Действай! Веднага!

Реферът, местен мъж, който притежаваше магазин за инструменти близо до Белвил, най-накрая размаха на кръст ръце, което означаваше дисквалификация за Черния Франкенщайн. Огромният кечист влезе в ролята на разгневен състезател, заскача нагоре-надолу за минута, докато публиката го освиркваше и ругаеше, и накрая слезе от ринга, за да бъде съпроводен до съблекалнята от няколко полицаи. През целия път биваше замерян с пуканки и разтопен лед и беше плют и обиждан както словесно, така и чрез жестове. Правеха го не само децата, но и възрастните. Гигантът се страхуваше особено много от стари баби, защото преди време една го беше нападнала с игла за шапка в Уейкрос, Джорджия, и после се беше опитала да го срита в слабините за всеки случай.

В „съблекалнята“, която се състоеше от пейка и шкафче, използвани от отбора по футбол, той се помъчи да разтрие и отпусне, доколкото е възможно, схванатите си мускули. Някои от травмите и болките бяха постоянни. Чувстваше раменете си твърди като цепеници. Отвърза кожената си маска и се погледна в малкото пукнато огледало, което висеше в шкафчето му.

Трудно можеше да мине за красив мъж. Косата му беше подстригана почти до скалпа, за да може маската да пасва добре, а лицето му беше покрито с белезите от много злополуки на ринга. Помнеше много добре къде беше получил всеки един от тях — недобре изпълнен чуков удар в Бирмингам, изплъзнал се прекалено убедително стол в Уинстън-Сейлъм, сблъсък с ръба на ринга в Сиукс Фолс, среща с бетонен под в Сан Антонио. Грешките в пресмятането на точния момент причиняваха истински наранявания на професионалните кечисти. Джони Лий Ричуайн нямаше достатъчно добър баланс, за да удържи тежестта, и кракът му беше платил цената. Гигантът се чувстваше зле заради случилото се, но нямаше какво повече да направи. Шоуто трябваше да продължи.

В момента беше на тридесет и пет години, като последното десетилетие беше прекарал в състезания по кеч. Постоянно пътуваше по магистрали и градски пътища, за да посети поредната зала, физкултурен салон или панаир. В Кентъки беше известен като Светкавицата Джоунс, в Илинойс като Пъркинс Тухлата, а имаше и още десетина заплашителни прякора. Истинското му име беше Джошуа Хъчинс и тази вечер се намираше доста далеч от родния си дом в Мобил, Алабама.

Широкият му, плосък нос беше чупен три пъти и изглеждаше крив; последния път въобще не си направи труда да го намества. Светлосивите му очи с цвят на пушек надничаха изпод гъсти черни вежди. Около брадичката му се извиваше още един малък белег, който приличаше на обърнат наопаки въпросителен знак, а грубите черти и форми на лицето му придаваха вид на изморен от войни африкански крал. Джошуа Хъчинс беше толкова едър, че направо изглеждаше уродлив — нещо, което хората рядко пропускаха да забележат, когато се разминаваха с него на улицата. Ръцете, раменете и краката му направо пращяха от мускули, за разлика от корема му, който се беше отпуснал заради многото кутии с понички, изядени в самотните мотелски стаи. Но макар да носеше около талията си мазнина с размерите на гума от камион, Джош Хъчинс се движеше с грация и изящество и създаваше впечатлението за добре навита пружина, готова всеки момент да се изстреля. Това му остана от експлозивната сила, с която разполагаше, когато играеше като защитник за Ню Орлиънс Сейнтс преди много години и в един друг свят.

Джош се изкъпа и отми със сапун потта от себе си. Утре вечер имаше мач в град Гардън, Канзас, и му предстоеше дълго и прашно пътуване през щата. И горещо, защото климатикът в колата му се развали преди няколко дни и не можеше да си позволи да го поправи. Щеше да получи следващия си чек в края на седмицата, в град Канзас, където щеше да участва в среща със седем души, всеки за себе си. Излезе от душовете, подсуши се и се облече. Докато си прибираше екипа, организаторът на мача дойде да му съобщи, че Джони Лий Ричуайн е отведен в болница и че ще се оправи, но го предупреди да внимава, докато напуска физкултурния салон, защото местните типове можели да бъдат малко груби. Джош благодари на човека със своя тих глас, закопча ципа на сака си и му пожела приятна вечер.

Очуканият му шестгодишен „Понтиак“ беше паркиран на паркинга на денонощния супермаркет „Фуд Джайънт“. От опит и от много срязани гуми знаеше, че не бива да спира близо до местата, където се провеждаха мачовете му. Тъй като беше на крачка от магазина, влезе в него и няколко минути по-късно излезе с пакет понички, бисквити „Орео“ и туба с мляко. Качи се в колата и пое на юг по магистрала 81 към мотел „Рест Уел“.

Стаята му беше с изглед към магистралата и грохотът на преминаващите камиони звучеше като бродещи в мрака зверове. Пусна „Вечерното шоу“ и си съблече ризата, за да нанесе „Бен Гей“ на болящите го рамене. Мина много време, откакто за последно ходи на фитнес, но постоянно си повтаряше, че ще започне да бяга отново. Коремът му се беше отпуснал като маршмелоу и му бе пределно ясно, че може да пострада на ринга, ако опонентите му не спираха ударите и ритниците си навреме. Щеше да се тревожи за това утре — винаги имаше утрешен ден — а сега си облече яркочервената пижама и легна в леглото, за да си похапне и да погледа телевизия.

Поничките бяха наполовина изядени, когато забавното шоу беше прекъснато от извънредна новинарска емисия на Ен Би Си. Появи се мрачен новинар на фона на Белия дом и започна да говори за „важна среща“, която президентът бил провел току-що с министъра на отбраната, началник-щаба на въоръжените сили, вицепрезидента и други съветници. Според източниците на телевизията на тази среща били обсъдени Стратегическото въздушно командване и НОРАД. Американските военновъздушни бази, продължи с неспокоен глас говорителят, вероятно щели да бъдат поставени във висока степен на бойна готовност. По-късно щяло да има още новини по темата.

— Не унищожавайте света до неделя — каза Джош с пълна с поничка уста. — Първо трябва да си взема чека.

Всяка вечер в новинарските емисии се обсъждаха слуховете за война. Джош гледаше предаванията, четеше вестници, когато можеше, и си даваше сметка, че нациите са ревниви, параноични и напълно луди, но не можеше да разбере защо уж разумните им лидери не правеха опити да се разберат по телефона. Какво толкова трудно имаше в това да поговорят?

Джош започваше да приема цялото това нещо като професионалния кеч: силните страни си слагаха маските и започваха да подскачат наоколо, да сипят заплахи и да замахват към другите, но всъщност това беше една мачо игра, един наперен блъф. Не можеше да си представи какъв щеше да е светът, след като ядрените бомби паднеха, но беше наясно, че щеше да е адски трудно да намери кутия с понички в пепелта, а те определено щяха да му липсват.

Тъкмо беше нагънал бисквитите „Орео“, когато погледна телефона до леглото и се сети за Роуз и момчетата. Съпругата му се разведе с него, след като напусна професионалния футбол и стана кечист, и получи попечителството над двамата им синове. Все още живееше в Мобил; Джош ги посещаваше, когато обиколката му минаваше оттам. Роуз имаше хубава работа като правен секретар и последния път, когато я видя, тя му каза, че е сгодена за някакъв чернокож адвокат и двамата ще се оженят в края на август. На Джош много му липсваха синовете и понякога, докато беше на ринга, зърваше в публиката лица на момчета, които му напомняха за тях, но тези лица винаги му крещяха и му се подиграваха. Не беше здравословно, знаеше той, да мисли прекалено много за хората, които обича; нямаше смисъл да задълбочава излишно болката. Желаеше всичко добро на Роуз; от време на време искаше да ѝ се обади, но се страхуваше, че приятелят ѝ ще вдигне.

„Е — помисли си гигантът, докато разделяше една бисквита, за да оближе крема, — не съм бил създаден за семеен живот. Не, сър! Харесвам си свободата прекалено много, а и тя, ей богу, е единственото, с което разполагам!“

Беше изморен. Цялото тяло го болеше, а утре денят щеше да е дълъг. Може би щеше да се обади в болницата, преди да потегли, за да разбере как е Джони Лий Ричуайн. Момчето щеше да си вземе поука от наученото тази вечер.

Джош остави телевизора да работи, защото обичаше да слуша човешки гласове, и бавно се унесе в сън с внимателно балансирания пакет с бисквити „Орео“ на корема си. „Утре ще е голям ден — помисли си той, докато се унасяше. — Отново трябва да бъда зъл и силен.“ След това заспа и захърка тихичко, а сънищата му бяха изпълнени с шумни публики, които желаеха главата му.

По телевизията започна някакво религиозно предаване. Пасторът говореше нещо за силата на ралото.

След това започна химнът „Знаме, обсипано със звезди“, докато се редяха кадри на величествени, покрити със сняг планини, огромни, брулени от вятъра полета с царевица и пшеница, течащи потоци, зелени гори и могъщи градове, и накрая клипът завърши с американския флаг, разпънат и неподвижен на върха на забития в лунната повърхност кол.

Картината замръзна, остана така няколко секунди и след това всичко изчезна с края на програмата на местната телевизия.

4

23:48 часа, лятно часово време. Близо до Уичита, Канзас

Отново се караха.

Момиченцето затвори очи и си сложи възглавницата върху главата, но това не попречи на гласовете да продължават да я безпокоят, приглушени и изкривени, почти нечовешки.

— Писна ми от простотии, жено! Махни ми се от главата!

— Какво да направя? Само да се усмихвам, когато отиваш да пиеш и да играеш комар с парите, които аз печеля? С тези пари трябваше да платя наема на проклетата каравана и да купя храна, а ти просто излезе и ги пропиля, за бога; просто ги пропиля…

— Махни се от шибаната ми глава, казах! Погледни се! Приличаш на пенсионирана дърта курва! Писна ми само да висиш тука и да мрънкаш през цялото време!

— Може би трябва да направя нещо по въпроса, а? Може би трябва да си опаковам нещата и да си разкарам задника!

— Давай, к’во чакаш? Махни се и вземи онова смахнато дете с теб!

— Ще го направя! Не си мисли, че няма да го направя!

Двамата продължаваха да спорят, а гласовете им ставаха все по-силни и по-озлобени. Момиченцето трябваше да надигне глава, за да си поеме въздух, но продължаваше да държи очите си затворени и си мислеше за градината си, която се намираше точно под прозореца на малката ѝ стая. Хората от целия парк за каравани идваха, за да я видят и да я похвалят колко хубави са цветята ѝ. Госпожа Йегър от съседната каравана каза, че теменужките са много красиви, макар да не мислеше, че цъфтят толкова късно, и то в такова горещо време. Нарцисите, кученцата и дивият зюмбюл също вървяха много добре, но за момент момиченцето ги чу как умират. То ги поля, размачка пръстта им с пръсти и седна в градината си на сутрешната слънчева светлина, за да я гледа със сините си като яйца на червеношийка очи, докато болезнените звуци не секнаха. Сега градината приличаше на красив пожар от цветове и дори тревата около караваната беше в наситено тъмнозелено. Тази на госпожа Йегър беше кафява, макар че я поливаше почти всеки ден. Момиченцето я беше чуло да умира много отдавна, но не искаше да натъжава госпожа Йегър, като ѝ каже истината. Може би градината ѝ щеше да се съживи, когато започнеха дъждовете.

Стаята ѝ беше претъпкана с изобилие от растения в саксии, наредени върху рафтове от бетонни тухли и около леглото ѝ. Помещението ухаеше на живот и дори върху един малък кактус в червена керамична саксия беше поникнало бяло цветче. Момиченцето обичаше да мисли за градината и цветята си, когато Томи и майка ѝ се караха; виждаше градината в съзнанието си, визуализираше всички цветове и венчелистчета и усещаше почвата под пръстите си. Тези неща ѝ помагаха да избяга далеч от гласовете им.

— Не ме докосвай! — изкрещя майка ѝ. — Копеле такова, да не си посмял да ме удариш отново!

— Ще ти сритам задника, ако искам! — Последва боричкане, още ругатни и плесница. Момиченцето потръпна, а миглите на затворените ѝ очи се навлажниха от сълзите.

„Спрете да се карате! — помисли си неспокойно то. — Моля ви, моля ви, моля ви, спрете да се карате!“

— Махни се от мен! — Нещо се удари в стената и се счупи. Детето сложи ръце на ушите си и се сви в леглото. Искаше му се да изпищи.

Появи се някаква светлина.

Мека светлина, която проникваше през клепачите на затворените му очи.

Момиченцето ги отвори и се изправи до седнало положение.

На комарника на прозореца в другия край на стаята пулсираше някаква светлина — слабо жълто сияние, подобно на хиляди малки свещички за торта. Светлината се промени като нюансите на красива картина под различно осветление и докато детето я гледаше хипнотизирано, боричкането и крясъците станаха по-тихи и някак си далечни. Светлината се отрази в големите му очи, прекоси лицето му във формата на сърце и затанцува върху дългата му до раменете руса коса. Цялата стая беше осветена от сиянието на светлинното създание, което се беше закачило за комарника на прозореца.

Светулки, сети се момиченцето. Стотици светулки бяха кацнали на комарника. Беше ги виждала и преди, но никога толкова много и никога не примигваха по едно и също време. Пулсираха като звезди, които се опитват да си прогорят път през мрежата и докато ги гледаше, не чуваше ужасните гласове на майка си и „чичо“ Томи. Примигващите светулки бяха привлекли цялото ѝ внимание и моделите от светлина, които създаваха, я хипнотизираха.

Езикът на светлината се промени и продължи в един по-различен и по-бърз ритъм. Момиченцето си спомни залата с огледалата на щатския панаир и как светлините се отразяваха по лъскавите стъкла; в момента имаше чувството, че се намира в средата на хиляди лампи, които — ритъмът ставаше все по-бърз и по-бърз — се въртяха около нея с шеметна скорост.

„Те говорят — помисли си момиченцето. — Говорят на техния си език. Говорят за нещо много, много важно…“

— Суон[7]! Скъпа, събуди се!

„… говорят за онова, което е на път да се случи…“

— Не ме ли чуваш?

„… нещо много лошо ще се случи… при това съвсем скоро…“

— СУОН!

Някой я тресеше. За няколко секунди се изгуби в залата с огледалата и беше заслепена от премигващите светлини. След това си спомни къде се намира и видя как светулките напускат комарника на прозореца и отлитат в нощта.

— По целия джам има шибани буболечки — оплака се Томи.

Суон отмести с усилие поглед от тях и изви врат. Майка ѝ се беше надвесила над нея и на светлината от отворената врата момичето видя лилавата подутина около дясното ѝ око. Жената беше много слаба и измъчена, с рошава руса коса, от която се подаваха кестеняви корени; тя постоянно местеше поглед между лицето на дъщеря си и последните насекоми, които отлитаха от комарника.

— Какъв ти е проблемът?

— Малката не е наред — отвърна Томи, който беше блокирал вратата с широкоплещестото си тяло. Той беше едър, запуснат мъж, с неподдържана кестенява брада по острата си брадичка и месесто лице. Носеше гащеризон, тениска и червена шапка с козирка. — Сбъркана е в главата — допълни той и отпи от бутилка „Милър Хай Лайф“.

— Мамо? — Детето все още беше замаяно. Светлините продължаваха да примигат зад очите му.

— Скъпа, искам да станеш и да се облечеш. Ще си тръгнем от тази проклета дупка още сега, чуваш ли ме?

— Да, госпожо.

— Никъде няма да ходите — озъби се Томи. — Къде ще отидете?

— Колкото се може по-далеч оттук! Бях пълна глупачка, че дойдох да живея при теб! Ставай, скъпа. Облечи се. Искам да се махнем колкото се може по-скоро.

— При Рик Доусън ли ще се върнеш? Аха, давай! Той вече те изрита веднъж и аз те прибрах! Върви да те изрита още веднъж!

Жената се обърна към него и му отвърна с леден глас:

— Махни се от пътя ми или Бог ми е свидетел, ще те убия.

Погледът на Томи беше мрачен и заплашителен. Той отново отпи от бутилката, облиза устни и се засмя.

— Разбира се! — Отстъпи назад и направи престорен жест с ръка. — Заповядай! Щом се смяташ за шибана кралица, заповядай!

Жената се обърна към дъщеря си с умолителен поглед да побърза и излезе покрай Томи от стаята.

Суон стана от леглото, облечена в своята нощница за деветгодишни момиченца от Щатския университет на Уичита, и отиде до прозореца, за да надникне навън. Лампите в караваната на госпожа Йегър светеха и детето предположи, че шумът я е събудил. Суон погледна нагоре и зяпна от изумление.

Небето беше пълно с вълни от движещи се, премигващи звезди. В мрака над парка за каравани се въртяха колела от светлина и следи от жълт огън се издигаха зигзагообразно нагоре в мъглата, която скриваше луната. Хиляди светулки летяха горе като движещи се галактики. Сигналите им образуваха вериги от светлина, които се простираха от запад на изток, докъдето стигаше погледът на Суон. Някъде в парка за каравани се разлая куче; лаят беше подхванат от второ, от трето, а след това и от други, намиращи се около магистрала 15. В още каравани светнаха лампи и от тях започнаха да излизат хора, за да видят какво става.

— Боже, к’ва врява само! — Томи продължаваше да стои на прага на вратата. — Млъквай, мамка ти! — изкрещя той и довърши бирата си на една голяма гневна глътка. Погледна Суон със злобен и замъглен поглед. — Ще се радвам да се отърва от теб, хлапе. Погледни тая проклета стая с всичките китки и лайна! Господи! Т’ва е каравана, а не парник! — Томи срита една саксия с мушкато и детето потръпна, но въпреки това не показа слабост, а остана с високо вдигната брадичка и го зачака да се махне. — Искаш ли да знаеш каква е майка ти, хлапе? — попита я заваляно мъжът. — Искаш ли да ти разкажа за онзи бар, в който танцува по масите и дава на мъжете да ѝ пипат циците?

— Млъкни, копеле! — изкрещя жената и Томи се обърна точно навреме, за да не ѝ позволи да го удари по ръката. Блъсна я.

— Аха, давай, Дарлийн! Покажи на хлапето от какво си направена! Разкажи ѝ за мъжете, с които си била и… о, верно, сподели ѝ за баща ѝ! Кажи ѝ, че си била толкова надрусана с ЛСД, ангелски прах и Бог знае какво още, че дори не помниш името на шибаняка!

Лицето на Дарлийн Прескот се изкриви от гняв. Преди години беше красива жена, с хубави скули и тъмносини очи, които изпращаха сексуални послания към безброй мъже, но сега беше изморена и отпусната, с дълбоки бръчки по челото и около устата си. Беше едва на тридесет и две, но изглеждаше поне с пет години по-възрастна; беше навлякла тесни сини дънки и жълта краварска блуза с пайети на раменете. Извърна се от Томи и отиде в „голямата спалня“ на караваната, като по пътя си тропаше здраво с краварските си ботуши от алигатор.

— Хей — обади се ухилен Томи, — гледай да не си счупиш краката от бързане!

Суон започна да вади дрехите си от чекмеджетата на дрешника. Майка ѝ се появи с натъпкан с безвкусни парцалки и ботуши куфар и натъпка в него колкото се може повече от нещата на дъщеря си.

— Тръгваме. Веднага! — каза Дарлийн на детето. — Хайде.

Суон се спря и огледа пълната си с цветя и растения стая. „Не! — помисли си тя. — Не мога да изоставя цветята си! И градината! Кой ще полива градината ми?“

Майка ѝ се наведе над куфара, затвори го и го закопча. Сграбчи ръката на дъщеря си и се обърна да си върви.

Детето успя да си вземе единствено куклата на Бисквитеното чудовище, преди да бъде извлечено от стаята.

Томи ги последва с нова бира в ръка.

— Добре, върви! До утре вечерта ще си се върнала, Дарлийн! Само почакай и ще видиш!

— Ще почакам — отговори жената и блъсна комарника на вратата. В горещата нощ отвън се носеше лаят на кучета. Небето беше пълно със знамена от светлина. Дарлийн ги погледна, но нито за миг не се спря в устрема си към яркочервеното „Камаро“, паркирано зад якия пикап „Шевролет“ на Томи. Жената метна куфара на задната седалка и се намести зад волана, докато Суон, все още облечена с нощницата си, седна на седалката до нея. — Копеле — излая Дарлийн, докато вкарваше ключа в запалването. — Ще ти покажа, задник такъв.

— Хей, вижте ме! — провикна се Томи и детето го погледна. Ужаси се, когато го видя, че танцува в градината ѝ, острите върхове на ботушите му сритваха буци с пръст, а токовете му премазваха цветята. Суон запуши с ръце ушите си, защото чу болезнените звуци, които растенията издаваха, да се надигат като късането на струните на акустична китара. Томи се хилеше и подскачаше лудешки. Накрая си свали шапката и я хвърли нагоре. Момичето се изпълни с нажежен до бяло гняв и пожела смъртта на чичо Томи за това, че нарани градината ѝ… но след малко гневът ѝ премина и остави след себе си едно неприятно усещане в стомаха. Съвсем ясно видя какъв е той: дебел, оплешивяващ глупак, чиито единствени притежания бяха разнебитена каравана и пикап. Точно тук щеше да остарее и да умре, без да изпита нечия любов… защото се страхуваше, също както се страхуваше и майка ѝ, да се отдаде прекалено много на чувствата си. Суон видя всичко това и го осъзна за секунда, разбра, че удоволствието му от унищожаването на градината ѝ щеше да свърши, когато, както обикновено, паднеше на колене пред тоалетната чиния, за да си изповръща червата, и след това заспеше и се събудеше сам. А тя винаги можеше да си засади нова градина… и щеше да го направи на следващото място, на което щяха да отидат, където и да беше то.

— Чичо Томи? — провикна се Суон.

Мъжът спря да танцува. Устата му беше изкривена в ехидна усмивка и в готовност да изрече поредната ругатня.

— Прощавам ти — изрече нежно детето и Томи се опули насреща ѝ, сякаш го беше цапардосала в мутрата.

— Майната ти! — изкрещя му от своя страна Дарлийн Прескот и двигателят на камарото изрева като артилерийско оръдие. Жената настъпи педала на газта и затърка гумите около десетина метра, докато те не намериха сцепление и не ги изстреляха завинаги от парка за каравани край магистрала 15.

— Къде отиваме? — попита Суон, когато писъкът на гумите затихна, и прегърна по-силно Бисквитеното чудовище.

— Тази вечер ще отидем на мотел. На сутринта ще прескоча до бара и ще се опитам да изкрънкам малко пари от Франки. — Дарлийн сви рамене. — Може би ще успея да го убедя да ми даде петдесет кинта. Може би.

— Ще се върнеш ли отново при чичо Томи?

— Не — отговори непоколебимо жената. — Приключих с него. Той е най-големият злобар, когото съм срещала някога, и, за бога, нямам представа какво намерих в него!

Суон си спомни, че майка ѝ беше казала същите неща за „чичо“ Рик и „чичо“ Алекс. Замисли се за момент дали да ѝ зададе въпроса, или не, но в крайна сметка само си пое дълбоко въздух и я попита:

— Истина ли е, мамо? Онова, което каза Томи: че не знаеш кой е баща ми?

— Не говори такива неща! — сопна се Дарлийн и насочи вниманието си върху дългия път. — Дори не си ги помисляй, млада госпожичке! Много добре знаеш, че баща ти е известна рокендрол звезда. Има къдрава руса коса и сини очи като твоите. Сините очи на паднал на земята ангел. А как само свири на китара и пее! Могат ли птиците да летят? Божичко, да! Казвала съм ти безброй пъти, че когато се разведе със съпругата си, ще отидем да живеем при него в Холивуд, Калифорния. Няма ли да е чудесно? Двете да живеем на булевард „Сънсет“?

— Да, госпожо — отвърна равнодушно Суон. И преди беше чувала тази история. Единственото, което искаше, беше да живее на едно място повече от четири-пет месеца, за да може да си намери приятели, които нямаше да се страхува, че ще загуби, и да ходи на едно и също училище цяла година. Тъй като постоянно нямаше приятели, насочи цялата си енергия и внимание към цветята и растенията си. Прекарваше часове наред в създаването на градини в грубата почва на парковете с каравани, пансионите и евтините мотели.

— Хайде да си пуснем малко музика по радиото — предложи Дарлийн. Включи го и от високоговорителите се разнесе рокендрол. Звукът беше толкова усилен, че на жената не ѝ се налагаше да мисли за лъжата, която постоянно повтаряше на дъщеря си; в интерес на истината знаеше единствено, че е висок, рус и едър сладур, чийто презерватив се беше скъсал по някое време на акта. Тогава нямаше никакво значение за нея; купонът беше на ниво, в другата стая всички се забавляваха, а тя и сладурът бяха надрусани с коктейл от ЛСД, ангелски прах и попърс. Случи се, докато живееше в Лас Вегас преди девет години и работеше на маса за блекджек. Оттогава двете със Суон живееха на най-различни места на запад, като следваше мъже, които обещаха да е забавно, и започваше работа като еротична танцьорка, когато ѝ се отваряше подобна възможност.

Сега Дарлийн нямаше представа накъде отиват. Писна ѝ от Томи, но също така се страхуваше от него; беше прекалено луд и злобен. Съществуваше вероятност да тръгне по петите ѝ след ден-два, ако не се отдалечеше достатъчно от него. Франки от „Хай Нуун Салуун“, където танцуваше, можеше да ѝ даде парите, които вече беше заработила, но накъде щеше да потегли след това?

У дома, помисли си тя. Домът беше едно малко кътче, наречено Блейкман, горе в окръг Ролинс, в северозападния край на Канзас. Избяга оттам, когато беше на шестнадесет, след като майка ѝ почина от рак, а баща ѝ полудя по религията. Знаеше, че старецът я ненавиждаше, и затова избяга. Какъв ли беше домът ѝ сега, зачуди се Дарлийн. На баща ѝ сигурно щеше да му падне ченето, когато разбереше, че има внучка. По дяволите, не! Не можеше да се върне там!

Само дето вече пресмяташе маршрута, по който трябваше да мине, за да стигне до Блейкман: на север по шосе 135 до Салина, на запад през нивите с царевица и пшеница на междущатска магистрала 70 и отново на север по правите като стрели окръжни пътища. Можеше да вземе достатъчно пари от Франки, за да си плати бензина.

— Какво ще кажеш на сутринта да поемем на пътешествие?

— Накъде? — Суон стисна още по-силно Бисквитеното чудовище.

— О, просто нанякъде. До един малък град на име Блейкман. Почти нищо не се случва в него, или поне беше така последния път, когато го видях. Можем да отидем там и да си починем няколко дни. Да си съберем мислите и да помислим. Нали?

Суон сви рамене.

— Както кажеш — отвърна тя, но всъщност не ѝ пукаше.

Дарлийн изключи радиото и прегърна дъщеря си. Вдигна глава и за момент ѝ се стори, че забелязва проблясък в небето, но той изчезна прекалено бързо. Стисна рамото на детето.

— Ще сме само двете срещу целия свят, хлапе — каза тя. — Знаеш ли какво? Ще спечелим, ако продължим да опитваме.

Суон погледна майка си и ѝ се прииска — много силно — да ѝ повярва.

Камарото продължи да пори нощта по постоянно разгръщащата се пред тях магистрала, а в облаците на десетки метри над тях се образуваха живи вериги от светлина.

5

23:50 часа, планинско лятно часово време Блу Доум Маунтин, Айдахо

Един оловносив кемпер „Форд Роумър“ се изкачваше по тесния вит път, който водеше до върха на Блу Доум Маунтин, на три километра и триста и петдесет метра от морското равнище и на деветдесет и шест километра северозападно от Айдахо Фолс. От двете страни на пътя имаше гъста борова гора и груба ограда от камъни. Фаровете на кемпера пробиваха дупки в ниската мъгла, а светлините от таблото сияеха в зелено върху измъченото и изморено лице на мъжа на средна възраст зад волана. На свалената седалка зад него спеше съпругата му с разгъната карта на Айдахо в скута си.

На следващия голям завой фаровете осветиха табела отстрани на пътя, на която пишеше с големи оранжеви луминесцентни букви: „ЧАСТНА СОБСТВЕНОСТ. НАРУШИТЕЛИТЕ ЩЕ БЪДАТ ЗАСТРЕЛЯНИ.“.

Фил Кронингер намали, но тъй като нужната карта, която му изпратиха по пощата, беше в портфейла му, премина предупредителния знак и продължи нагоре по планинския път.

— Наистина ли ще го направят, татко? — попита с тънък глас синът му, който седеше зад неговата седалка.

— Какво имаш предвид?

— Наистина ли ще застрелят нарушителите? Ще го направят ли?

— Ясно ти е, че не желаят никой, на когото не му е тук мястото. — Мъжът погледна в огледалото за обратно виждане и видя окъпаното в зелено сияние лице на сина си да се рее над раменете му като маска за Хелоуин. Баща и син си приличаха много — и двамата носеха очила с дебели стъкла, имаха рядка, дълга коса и бяха слаби и мършави. Фил бързо оплешивяваше и вече посивяваше на места, а косата на тринадесетгодишното момче беше тъмнокестенява и подстригана така, че да прикрива високото му чело. Чертите на хлапето бяха истинска колекция от остри ъгли като тези на майка му; носът, брадичката и скулите като че ли всеки момент щяха да срежат бледата кожа, сякаш съществуваше второ лице под първото, което всеки момент щеше да бъде разкрито. Очите му, които бяха увеличени леко от стъклата на очилата, бяха с цвят на пепел. Носеше тениска във военни камуфлажни окраски, шорти каки и туристически обувки.

Елиз Кронингер се размърда.

— Стигнахме ли? — попита сънено тя.

— Почти. Съвсем скоро трябва да видим нещо. — Пътуването беше дълго и изморително, започнало от Флагстаф. Фил настоя да пътуват през нощта, защото по негови изчисления по-ниските температури бяха по-приемливи и можеха да изминат по-голямо разстояние. Той беше внимателен мъж, който не поемаше рискове.

— Обзалагам се, че в момента ни следят с радара. — Момчето се загледа в гората. — Доста сме отдалечени от света тук.

— Така е — съгласи се Фил. — Там горе имат всичко, за което се сетиш. Мястото е страхотно! Почакай малко и сам ще се увериш!

— Надявам се да е хладно — обади се леко раздразнената Елиз. — Бог ми е свидетел, че не съм била целия този път, за да се пържа в някаква мина.

— Това не е мина — напомни ѝ Фил. — Както и да е, вътре е естествено прохладно и разполагат с всякакви видове системи за филтриране на въздуха. Ще сме в пълна безопасност, ще видите.

— Наблюдават ни — каза момчето. — Усещам ги. — То бръкна под седалката си, за да извади скрития там .357-калибров „Магнум“. — Бум! — Натисна спусъка срещу тъмната гора вдясно. След това направи второ „Бум!“ вляво.

— Роланд, разкарай това нещо оттук! — нареди майка му.

— Остави го, синко. Не искаме да се вижда.

Момчето се поколеба, но накрая лекичко се усмихна. Насочи пистолета в главата на майка си, дръпна спусъка и изрече тихичко „Бум“. След това стори същото с главата на баща си.

— Роланд — каза баща му с онзи тон, който минаваше за строг, — веднага спри да се глезиш. Прибери оръжието.

— Роланд! — предупреди го майка му.

— Ах, по дяволите! — Момчето прибра пистолета отново под седалката. — Просто се забавлявах! Вие двамата приемате всичко прекалено сериозно!

Кемперът внезапно беше разтресен, когато Фил Кронингер настъпи спирачката. Двама мъже със зелени шлемове и камуфлажни униформи стояха в средата на пътя; в ръцете си държаха автомати „Инграм“, а в кобурите на кръстовете им имаше .45-калиброви пистолети. Автоматите бяха насочени право в предното стъкло на кемпера.

— Господи — прошепна Фил. Единият от войниците му направи знак да свали прозореца. Той изпълни нареждането и онзи пристъпи от неговата страна, включи фенерче и освети лицето му.

— Пропускът ви, моля — каза войникът, който беше млад мъж с грубо лице и електриковосини очи. Фил извади портфейла и картата и му ги подаде. Онзи разгледа внимателно снимката му на нея. — Колко души ще влизате, сър?

— Хм… трима. Аз, съпругата и синът ми. Очакват ни.

Младият мъж подаде картата на Фил на другия войник, който откачи радиостанцията от колана си. Чуха го да казва:

— Централа, тук е контролно-пропускателният пункт. При нас са трима, които пристигат в сив кемпер. Името на пропуска е Филип Остин Кронингер, компютърен номер 0-671-4724. Чакам за потвърждение.

— Уха! — прошепна развълнувано Роланд. — Това е като във военните филми!

— Шшшш — предупреди го баща му.

Хлапето гледаше с възхищение униформите на войниците; отбеляза, че ботушите им бяха излъскани до блясък, а камуфлажните панталони бяха изгладени на ръб. Над сърцето на всеки от войниците имаше емблема с брониран юмрук, стиснал светкавица, и надпис със златни букви под нея, който гласеше: „Земен дом“.

— Добре, благодаря ви, Централа — отвърна войникът с радиостанцията. Той върна картата на колегата си, който от своя страна я подаде на Фил. — Заповядайте, сър. Очакваното време на пристигането ви беше 22:45 часа.

— Съжалявам — Фил взе картата и я прибра в портфейла си. — Спряхме за късна вечеря.

— Просто следвайте пътя — обясни младият мъж. — След още четиристотин метра ще видите знак „Стоп“. Уверете се, че гумите ви следват следите. Ясно? Продължавайте. — Войникът направи бърз жест с ръка и когато колегата му отстъпи настрани, Фил настъпи газта и се отдалечи от контролно-пропускателния пункт. Погледна в огледалото за обратно виждане и видя, че войниците се оттеглят обратно в гората.

— Дали всички получават униформи, татко? — попита Роланд.

— Не, опасявам се, че не. Само хората, които работят тук.

— Дори не ги видях — оплака се Елиз леко изнервено. — Вдигнах поглед и те вече бяха там. Бяха насочили оръжията си право в нас! Ами ако бяха натиснали спусъка, без да искат?

— Тези хора са професионалисти, скъпа. Нямаше да са тук, ако не знаеха какво правят, а и съм сигурен, че всички умеят да си служат с оръжията. Това само показва, че през следващите две седмици ще бъдем в пълна безопасност. Никой, на когото не му е мястото тук, няма да припари. Нали така?

— Да! — отвърна Роланд, който се беше развълнувал, когато погледна дулата на двата автомата „Инграм“. „Ако искаха — помисли си той, — можеха да ни видят сметката с един откос. Едно натискане на спусъка и бум!“ Почувства се невероятно освежен, сякаш беше напръскал лицето си с леденостудена вода. „Това беше добро. Много добро.“ Едно от преимуществата на Кралския рицар беше да се излага на опасности по време на пътуванията си.

— Ето го знака „Стоп“ — съобщи Фил, когато фаровете го осветиха точно пред тях. Големият знак беше прикрепен за стена от груба назъбена скала, която слагаше край на пътя. Около тях имаше само тъмна гора и още скали; нямаше никаква следа от мястото, заради което пътуваха чак от Флагстаф дотук.

— Как се влиза вътре? — попита Елиз.

— Ще видиш. Това беше едно от най-яките неща, които ми показаха. — Фил беше идвал тук през април, след като прочете реклама на Земен дом в списанието „Войник на съдбата“. Той бавно поведе кемпера напред, докато предните му гуми не потънаха в двете бразди в земята и не задействаха някакви скоби. Почти веднага се разнесе дълбок боботещ звук на тежка машинария, зъбни колела и вериги. В основата на скалната стена се появи флуоресцентна светлина, която плавно започна да се увеличава. Кронингер имаше чувството, че е у дома и чака вратата на гаража му да се отвори.

Роланд от своя страна си представи как пред него се разкрива масивен портал към средновековна гора. Сърцето му биеше като лудо, а луминесцентната светлина, която се отразяваше в дебелите стъкла на очилата му, ставаше все по-силна и по-ярка.

— Господи! — изрече тихичко Елиз. Скалната стена се разтваряше, за да разкрие бетонен паркинг, пълен с коли и други кемпери. Таванът представляваше решетка от метални греди, от които висяха лампи. На вратата стоеше униформен войник. Той помаха на Фил да влезе. Кронингер изпълни нареждането и остави форда да следва браздите в земята, докато стигна до бетонната рампа и паркинга. Гумите бяха освободени от скобите и вратата веднага започна да се затваря.

Войникът направи знак на Фил да паркира между два други кемпера и прокара пръст през врата си.

— Какво означава това? — попита обезпокоено Елиз.

Съпругът ѝ се усмихна.

— Казва ми да изгася двигателя. — Изпълни нареждането. — Пристигнахме, банда.

Скалната врата се затвори с тежко даннн, което проехтя наоколо и ги изолира от външния свят.

— Вече сме в армията! — каза Фил на сина си, който не можеше да повярва на късмета си, че се е озовал тук. Докато излизаха от форда, пристигнаха две голф колички; в първата имаше усмихнат млад мъж с късо подстригана пясъчно кестенява коса, облечен в тъмносиня униформа със знака на Земен дом на джоба на гърдите му. Във втората бяха двама здравеняци в тъмносини комбинезони, които влачеха след себе си товарно ремарке за багаж като онези, които използваха по летищата.

Усмихнатият млад мъж, чиито бели зъби като че ли отразяваха флуоресцентното осветление, провери информацията на клипборда си, за да се увери, че е запомнил правилно имената.

— Здравейте, приятели! — поздрави ги ведро той. — Господин и госпожа Филип Кронингер, нали?

— Точно така — отвърна Фил. — И синът ни Роланд.

— Здрасти, Роланд. Добре ли пътувахте от Флагстаф дотук?

— Пътят е дълъг — отвърна Елиз, докато оглеждаше паркинга. По груба преценка тук имаше повече от двеста автомобила. — Господи, колко хора живеят на това място?

— На деветдесет и пет процента от капацитета си сме, госпожо Кронингер. До уикенда трябва да стигнем стоте. Господин Кронингер, ако обичате, дайте ключовете си на тези джентълмени. Те ще се погрижат за багажа ви. — Фил им ги даде и хората започнаха да разтоварват куфари и кашони от кемпера.

— Нося компютърно оборудване — каза Роланд на младия мъж. — Няма проблем за това, нали?

— Разбира се, че не. Качвайте се на борда, за да ви заведа до стаите ви. Ефрейтор Матис? — обърна се мъжът към един от хамалите. — Тези са за секция В, номер шестнадесет. Готови ли сте, приятели? — Фил се беше наместил на предната седалка, а съпругата и синът му — отзад. Той кимна и младият мъж потегли по някакъв коридор с бетонен под и добро осветление, който беше с лек наклон надолу. От стратегически разположени на тавана вентилатори се носеше хладен въздух. От този коридор се разклоняваха нови, като пред всеки от тях имаше стрелки и информация — секция А, Б и В.

— Аз съм сержант Шор. — Младият мъж протегна ръка и Фил я пое. — Радвам се, че сте с нас. Имате ли някакви въпроси към мен?

— Ами аз идвах тук през април и познавам добре Земен дом — обясни Кронингер, — но не мисля, че съпругата и синът ми придобиха ясна представа от брошурите. Елиз се опасяваше относно надеждността на вентилацията.

Шор се засмя.

— Няма за какво да се тревожите, госпожо Кронингер. Разполагаме с две системи за филтриране на въздуха, които са последна дума на техниката — едната работи, а другата е резервна. Системата ще се задейства до една минута в случай на „Код Червено“… това е, когато… хм… очакваме удар и запечатваме вентилационните шахти. В този момент вентилаторите изсмукват много въздух от вън и ви гарантирам, че въздухът в Блу Доум Маунтин вероятно е най-чистият, който някога ще дишате. Разполагаме с три жилищни зони — секции А, Б и В — на това ниво. Под нас се намират командният център и нивото на поддръжката. На дълбочина от петнадесет метра са генераторите, оръжейната, провизиите от храна и вода, радарите и квартирите на офицерите. Между другото имаме политика да прибираме всички външни оръжия в нашата оръжейна. Носите ли такива със себе си?

— Хм… един .357-калибров магнум — отвърна Фил. — Намира се под задната седалка. Не знаех за тази политика.

— Сигурен съм, че сте я пропуснали в договора, който подписахте, но смятам, че ще се съгласите, че всички огнестрелни оръжия трябва да бъдат прибрани за доброто на жителите на Земен дом. Нали? — Сержантът се усмихна на Фил и той кимна в отговор. — Ще го регистрираме и ще ви дадем разписка, а когато си тръгвате след две седмици, ще ви го върнем почистен и в перфектно състояние.

— С какви оръжия разполагате тук долу? — попита развълнувано Роланд.

— О, с пистолети, пушки, автомати, минохвъргачки, огнепръскачки, гранати, противопехотни мини, сигнални ракети — всичко, за което можете да се сетите. Също така сме оборудвани с противогази и антирадиационни костюми. Когато това място се строеше, полковник Маклин искаше да бъде непробиваема крепост и то е точно такава.

Полковник Маклин, помисли си Роланд. Полковник Джеймс Маклин-Джимбо. Роланд познаваше това име от статиите в оръжейните списания, за които баща му беше абониран. Този човек имаше дългогодишни успехи като пилот на „105-0 Тъндърчийф“ в Северен Виетнам, след което беше свален през 1971 г. и посрещна края на войната като военнопленник; после се върна обратно във Виетнам и Индокитай, за да търси изчезнали по време на акция войници и продължи да се бие рамо до рамо с наемници в Южна Африка, Чад и Ливан.

— Ще се запознаем ли с полковник Маклин?

— Инструктажът е в 08:00 часа в Управлението. Той ще е там.

Видяха табела, на която пишеше „СЕКЦИЯ В“ със стрелка под нея, сочеща надясно. Сержант Шор зави по коридора и гумите подскочиха върху парчета бетон и скала, които бяха посипали пода. От тавана капеше вода и се беше образувала голяма локва на земята, която намокри всички, преди военният да успее да спре голф количката. Той погледна назад и усмивката му бързо се изпари. Натисна спирачката и спря. Семейство Кронингер забелязаха, че от тавана се беше отчупило голямо колкото шахта парче. В дупката се виждаше арматура и рабицова мрежа. Сержантът извади радиостанция от жабката и я включи.

— Тук е Шор, намирам се на разклонението между централния коридор и секция В. Имам проблем с течовете. Нуждая се от почистващ екип. Чувате ли ме?

— Съвсем ясно — отговори един глас, приглушен от статичния шум. — Отново ли е протекло?

— Хм… водя новодошли, ефрейтор.

— Съжалявам, сър. Почистващият екип е на път.

Шор изключи радиостанцията. Усмивката му се завърна, но в светлокафявите му очи се четеше безпокойство.

— Дребни ядове, приятели. Земен дом разполага с първокласна отводнителна система, но понякога се появяват малки течове. Почистващият екип ще се погрижи.

Елиз посочи нагоре към пъзела от пукнатини и кръпки в тавана, които беше забелязала.

— Това не ми изглежда особено безопасно. Ами ако всичко се срути? — Тя се ококори срещу съпруга си. — Господи, Фил! Налага ли се две седмици да се намираме под течаща планина?

— Госпожо Кронингер — отвърна Шор с възможно най-успокоителния си глас, — Земен дом нямаше да е пълен на деветдесет и пет процента от капацитета си, ако не беше безопасен. Съгласен съм, че отводнителната система има нужда от поправка и се грижим съвсем скоро да е в добро състояние, но ви уверявам, че не съществува абсолютно никаква опасност. Земен дом беше инспектиран от строителни инженери и специалисти и всички са на мнение, че състоянието му е изрядно. Това е убежище, госпожо Кронингер. Нямаше да сме тук, ако не желаехме да оцелеем по време на предстоящия холокост, нали?

Елиз местеше поглед между съпруга си и младия мъж. Фил беше платил петдесет хиляди долара за членство в плана за временно ползване на Земен дом: по две седмици всяка година, до живот, в тази, както я наричаха брошурите, „луксозна крепост убежище в планините на Южно Айдахо“. Разбира се, тя също вярваше, че ядреният холокост наближава; Фил разполагаше с цели рафтове с книги за ядрената война. Съпругът ѝ беше убеден, че такава щеше да настъпи до една година и Съединените щати щяха да бъдат победени от руските нашественици. Той ѝ обясни, че иска да намери място, от което „да се бори“. Елиз се беше опитала да го разубеди, като му обясни, че залага петдесет хиляди долара на вероятността ядреното бедствие да се случи по време на един от двуседмичните им престои, а това си беше доста сериозен хазарт. Фил ѝ обясни „Опцията за закрила на Земен дом“, при която за допълнителни пет хиляди долара годишно семейство Кронингер можеше да намери убежище в Земен дом по всяко време, до двадесет и четири часа от детонацията на вражески ядрени ракети в границите на Съединените щати. Това си беше застраховка против холокоста, обясни ѝ той, тъй като всички бяха наясно, че бомбите ще паднат и единственият въпрос беше кога. Фил Кронингер беше човек, който наистина разбираше важността на застраховките; той притежаваше една от най-големите независими застрахователни агенции в Аризона.

— Предполагам, че сте прав — съгласи се най-накрая Елиз, но определено беше обезпокоена от тези пукнатини и кръпки и от подаващата се от новата дупка крехка рабицова мрежа.

Сержант Шор настъпи газта на електрическата количка. Минаха покрай метални врати от двете страни на коридора.

— Сигурно са вложени много пари, за да се построи това място — каза Роланд и младият военен кимна.

— Няколко милиона. Няма да посочвам точната сума. В строежа инвестираха двама братя от Тексас. Те също са хора, за които оцеляването е от изключителна важност, а и забогатяха от петролни кладенци. През четиридесетте и петдесетте години това място беше сребърна мина, но залежите свършиха и оттогава стоеше празно, докато братята Озли не го купиха. Ето ни и нас, почти стигнахме. — Сержантът намали и спря пред метална врата, на която пишеше „Шестнадесет“. — Това ще е вашият мил дом през следващите две седмици, приятели. — Шор отключи вратата с ключ от връзката с ключове със знака на Земен дом на нея, бръкна вътре в помещението и включи осветлението.

Преди да последва съпруга и сина си в жилището, Елиз Кронингер чу капене на вода и видя още една голяма локва в коридора. Таванът течеше на три места и също така имаше дълга назъбена пукнатина, широка около пет сантиметра. Господи!, каза си тя и се разстрои още повече, но въпреки това влезе в стаята.

Имаше чувството, че се е озовала във военна казарма, това беше първото ѝ впечатление от новото им жилище. Стените бяха от бетонни тухли, боядисани в бежово и украсени с няколко маслени картини. Килимът беше дебел и в нелош ръждивочервен цвят, но таванът ѝ се стори ужасно нисък. Макар да беше поне с петнадесет сантиметра над главата на Фил, а той да се извисяваше на метър и осемдесет, очевидната липса на височина в „жилищната площ“ на апартамента, както я наричаха брошурите, я накара да се почувства почти… Да, каза си Елиз, почти погребана. Имаше нещо много приятно в помещението — далечната стена представляваше фототапет на покрити със сняг планини, които придаваха пространство на стаята, макар да беше само оптическа илюзия.

Апартаментът се състоеше от две стаи и една баня между тях. Сержант Шор остана още няколко минути, за да ги разведе и да им демонстрира пускането на водата в тоалетната, която отвеждаше отделеното нагоре в резервоар, който, по негови думи, се изпразвал в гората и спомагал за по-доброто развитие на растителността. Стените на стаите също бяха от бетонни тухли, боядисани в бежово, а таваните бяха направени от коркови плоскости, които според Елиз скриваха арматурата и подсилващите метални греди.

— Чудесно е, нали? — попита Фил. — Не е ли страхотно?

— Все още не съм сигурна — отвърна съпругата му. — Все още имам чувството, че съм в мина.

— О, ще ви мине — увери я приятелски сержант Шор. — Понякога новодошлите страдат от клаустрофобия, но тя бързо отминава. Нека ви дам това — каза военният и подаде на Фил карта на Земен дом, на която бяха отбелязани столовата, физкултурният салон, лазарета и стаята с игри. — Управлението е точно тук — младият мъж посочи мястото на картата. — Всъщност е просто зала, но ние сме общество тук долу, нали? Нека ви покажа най-краткия път дотам…

Роланд се оттегли в стаята си, която беше по-малката от двете, включи нощната лампа и потърси подходящ контакт за компютъра си. Помещението беше малко, но за него нямаше проблем, важна беше атмосферата. С нетърпение очакваше семинарите на тема „Импровизирани оръжия“, „Да живееш на открито“, „Правителства в хаос“ и „Партизански тактики“, които брошурите обещаваха.

Намери удобен контакт, който беше достатъчно близо до леглото му, за да може да се разположи върху няколко възглавници, докато работи върху програмирането на играта „Кралският рицар“. През следващите две седмици Роланд щеше да сънува подземия и живеещите в тях чудовища, които щяха да накарат дори един експерт като измъчения Кралски рицар да трепери в доспехите си.

Момчето отиде до килера и отвори вратата, за да провери с колко място разполага за нещата си. Вътрешността му беше от евтино дърво, с няколко телени закачалки, които висяха от пръчката. Нещо малко и жълто изведнъж прелетя във вътрешността на килера като есенно листо. Роланд инстинктивно се пресегна и го хвана между пръстите си. Отиде до светлината и внимателно разтвори ръка.

В дланта му лежеше зашеметена крехка жълта пеперуда със зелени и златисти ивици по крилете си. Очите ѝ приличаха на тъмнозелени главички на карфици, подобно на блестящи смарагди. Пеперудата запърха; личеше, че е слаба и замаяна.

„От колко време си там вътре?“, зачуди се Роланд. Нямаше как да разбере. Вероятно някой я беше внесъл с колата, кемпера или дрехите си. Той вдигна ръка по-близо до лицето си и се втренчи за няколко секунди в малките очички на насекомото.

В следващия миг смачка пеперудата в юмрука си и почувства как тялото ѝ се размаза под силата на хватката му. „Пльок! — помисли си момчето. — Супер пльок!“ Определено не беше бил целия път от Флагстаф, за да дели стая с някаква шибана жълта буболечка!

Изхвърли смачканата останка в кошчето за боклук, избърса жълтия прашец от дланта в панталоните си и се върна в дневната. Шор тъкмо пожелаваше приятна вечер на родителите му, когато дойдоха другите двама мъже с багажа и компютърното му оборудване.

— Инструктажът е в 8:00 часа, приятели! — напомни сержантът. — Ще се видим там!

— Чудесно — отвърна развълнувано Фил Кронингер.

— Чудесно. — Гласът на Елиз беше напоен със сарказъм. Сержант Шор, чиято усмивка не слизаше от лицето му, напусна апартамент номер шестнадесет. Лицето му обаче бързо се промени в сериозна гримаса, когато се качи в електрическата количка, а устата му се изпъна в мрачна, права линия. Обърна превозното средство и се върна на мястото, където имаше отломки на пода. Каза на почистващия екип да си размърдат задниците и да закърпят пукнатините — и този път да останат закърпени — преди цялата проклета секция да падне.

Две

Огнени копия

Мъжът, който обичаше филми ♦ Денят на Страшния съд ♦ Посрещачът ♦ Подземните момчета ♦ Дисциплината и контролът правят един мъж такъв ♦ Чартърен полет

6

17 юли

4:40 часа, лятно северноамериканско източно време Ню Йорк

— Онзи вътре ли е още? — попита шепнешком чернокожата жена с оранжева коса и младежът от испански произход, който продаваше пуканки, кимна.

— Слушай! — насочи ѝ вниманието хлапето на име Емилиано Санчес и тъмните му очи се ококориха.

От другата страна на избелелите червени завеси, които водеха към киносалона на „Емпайър Стейт Тиътър“ на Четиридесет и втора улица, се разнесе смях. Подобен звук можеше да издаде само някой с прерязано гърло. Смехът стана по-гръмък и по-пронизителен и Емилиано запуши ушите си с ръце. Смехът му напомни на локомотивна свирка и детски писък и за няколко секунди се върна обратно в миналото, отново беше на осем години и живееше в град Мексико, където стана свидетел как брат му беше блъснат и убит от товарен влак.

Сесили се вторачи в него и когато смехът се усили, тя чу момичешки писък в него. Отново беше на четиринадесет години и лежеше на масата за аборти. Споменът изчезна в миг и смехът затихна.

— Мили боже! — съумя да изрече отново шепнешком Сесили. — К’во пуши това копеле?

— Слушам го от полунощ — сподели ѝ младежът. Смяната му започваше в дванадесет и щеше да свърши в осем. — Някога чувала ли си нещо подобно?

— Сам ли е там?

— Аха. Няколко души влязоха, но те също не издържаха. Човече, трябваше да видиш лицата им на излизане! Направо тръпки да те побият!

— По дяволите, човече! — отвърна Сесили. Тя продаваше билетите и работеше в будката отпред. — Не мога да изгледам и две минути от този филм с всичките му мъртъвци и прочие! Божичко, продадох билета на този тип преди три прожекции!

— Той излезе, купи си голяма кола и пуканки с масло. Остави ми един долар бакшиш. Казвам ти, не ми се искаше да докосвам парите. Изглеждаха ми… мазни или нещо подобно.

— Копелето сигурно си играе с малкия вътре. Вероятно гледа всички онези мъртви и кървави лица и си играе с малкия! Някой трябва да влезе там и да му каже…

Смехът отново изригна. Емилиано потръпна. Сега звукът му напомни за плача на едно момче, което някога наръга в корема по време на бой с ножове. Смехът секна и премина в тих кикот, който накара Сесили да се сети за звуците, които издаваха наркоманите в стрелбището, което посещаваше. Лицето ѝ беше застинало, докато смехът не се изгуби напълно.

— Имам да свърша някои неща — каза тя, обърна се и побърза да се прибере в будката за билети, като заключи вратата след себе си. Спомни си, че мъжът в киносалона беше много странен: едър здравеняк, който приличаше на швед с тази негова чуплива руса коса, млечнобяла кожа и очи като изгорено от цигара. Докато си купуваше билета, направо прогаряше дупки в нея и не изрече нито дума. Странно, помисли си Сесили и взе списанието си „Пийпъл“ с треперещи пръсти.

„Хайде, да става осем часа!“, замоли се Емилиано. Погледна колко е часът на ръчния си часовник. След няколко минути „Лицето на смъртта, четвърта част“ щеше да свърши и Уили, дъртият пиян прожекционист, щеше да смени ролката горе, за да пусне „Mondo Bizarro“, в който имаше сексуални сцени със завързване и подобни. Може би онзи тип щеше да си отиде, когато лентата бъдеше сменена. Емилиано си седна на стола и се върна обратно към комикса си за Конан в опит да изгони лошите спомени, събудени от смеха в киносалона.

Червените завеси се размърдаха и разтвориха. Емилиано се сви, сякаш беше заплашен от побой. Мъжът, който обичаше филми, излезе в мръсното лоби. „Тръгва си! — каза си младежът и едва не се ухили, докато погледът му беше залепен за комикса. — Излиза през вратата!“

Но вместо това мъжът, който обичаше филми, изрече с тих, почти детски глас:

— Ще желая една голяма кола и пуканки, моля.

Стомахът на Емилиано се сви. Без да поглежда лицето на мъжа, стана от стола си, сипа колата в чаша от диспенсъра, напълни пуканки в една кутия и ги поля с масло.

— С повече масълце, ако може — примоли го мъжът, който обичаше филми.

Младежът сипа още малко масло в пуканките и ги остави заедно с колата на щанда.

— Три кинта — каза той и към него беше бутната петдоларова банкнота.

— Задръж рестото. — Този път гласът на откачалката беше с южняшки акцент. Изненадан, Емилиано вдигна поглед.

Мъжът, който обичаше филми, беше висок около метър и деветдесет и пет и носеше жълта тениска и зелени каки панталони. Очите под гъстите му черни вежди бяха хипнотично зелени на фона на кехлибарената му кожа. Емилиано вече го беше преценил като жител на Южна Америка, вероятно с индианска жилка. Косата му беше черна и чуплива, подстригана ниско до черепа. Той се взираше втренчено в младежа.

— Искам да гледам отново този филм — изрече тихо мъжът, който обичаше филми, и гласът му отново имаше онзи акцент, който вероятно беше бразилски.

— Хм… „Mondo Bizarro“ ще започне след две-три минути. Вероятно прожекционистът вече е сложил първата ролка…

— Не — отвърна противният тип и се усмихна. — Искам да гледам отново този филм. Веднага.

— Аха. Е, слушай какво ще ти кажа. Имам предвид, че… Не аз вземам решенията тук, разбираш ли? Сещаш се, нали? Аз просто продавам пуканки. Нямам думата какво да върви… — Мъжът, който обичаше филми, се пресегна и докосна лицето на Емилиано със студени и мазни от маслото пръсти и челюстта на младежа се заключи, сякаш беше замръзнала.

Светът като че ли се завъртя около него за секунда и костите му се превърнаха в ледена клетка. Примигна и цялото му тяло се разтресе. Продължаваше да стои зад щанда за пуканки, но мъжът, който обичаше филми, го нямаше. „Проклятие! — помисли си Емилиано. — Копелето ме докосна!“ Той взе една хартиена кърпичка и си избърса лицето, където го бяха докоснали пръстите, но все още усещаше хладината, която бяха оставили след себе си. Петдоларовата банкнота си седеше на щанда. Прибра я в джоба си и напусна работното си място, за да надникне през завесите на киносалона.

На екрана, във величествен, кървав цвят, пожарникари вадеха овъглени тела от катастрофирали коли. Коментаторът обясняваше:

— В „Лицето на смъртта“ няма никаква цензура. Всичко, което ще видите, е истинско. Ако не понасяте подобни картини, по-добре напуснете киносалона…

Мъжът, който обичаше филми, седеше на първия ред. Емилиано видя очертанията на главата му на екрана. Онзи отново започна да се смее и младежът се отдръпна назад от завесите. Погледна глуповато часовника си и осъзна, че почти двадесет минути от живота му са черна дупка. Мина през една от вратите и се качи по стълбището към апаратната, където Уили се беше проснал на дивана и четеше „Хъслър“.

— Хей! — провикна се Емилиано. — Какво става, човече? Защо си пуснал отново тези лайна?

Уили го изгледа над списанието си.

— Да не превъртя бе, хлапе? — попита прожекционистът. — Преди малко дойдохте заедно с приятелчето ти и ме накарахте отново да прожектирам този филм. Не знам дали са минали петнадесетина минути оттогава. Е, пуснах го. Не ми пробутвай глупостите си, става ли? Както и да е, бездруго не споря с дърти перверзници.

— Дърти перверзници? За какво говориш, човече?

— Твоят приятел — отвърна Уили. — Пичът сигурно е на седемдесет лазарника. Брадата го кара да изглежда като Рип ван Уинкъл[8]. Откъде се пръкват тези перверзници?

— Ти си… луд — прошепна Емилиано. Уили сви рамене и се върна към четивото си.

Сесили изгледа изненадано младежа, който побягна навън към улицата. Той се обърна към нея и ѝ извика:

— Няма да остана там! Няма начин! Напускам! — Емилиано хукна по Четиридесет и втора и се изгуби в мрака. Сесили се прекръсти, провери отново ключалката на билетната будка и се замоли зората да настъпи по-бързо.

Докато си седеше на първия ред, мъжът, който обичаше филми, бръкна в кутията с пуканки с много масло и натъпка голяма шепа от тях в устата си. Пред очите му се разиграваха сцени на прекършени тела, вадени от останките на лондонска сграда, бомбардирана от ирландски терористи. Той наклони глава на една страна, за да се наслади на гледката от счупени кости и кръв. Камерата — замъглена и нестабилна — се беше фокусирала върху френетичното лице на млада жена, която държеше в ръцете си мъртво дете.

Мъжът, който обичаше филми, се засмя, сякаш гледаше комедия. Под съпровода на този смях пропищяха бомби с напалм, запалителни ракети и ракети „Томахоук“, които заехтяха в киносалона. Ако вътре имаше други хора, всеки от тях щеше да се сгърчи от свой ужасен спомен.

На светлината от екрана лицето на мъжа претърпя трансформация. Вече не изглеждаше като швед, бразилец или човек с брада като на Рип ван Уинкъл; чертите на лицето му започнаха да се сливат като бавно топяща се восъчна маска, а костите се раздвижиха под кожата. Чертите на стотици лица се издуваха и спадаха като гнойни рани. На екрана течеше аутопсия отблизо и мъжът плесна радостно с ръце.

„Почти е време! — помисли си той. — Почти е време шоуто да започне!“

Толкова дълго беше чакал завесата да се вдигне, като носеше много кожи и много лица, докато наближи моментът, а той идваше. Наблюдаваше настъпването на унищожението през много очи и надушваше огъня, дима и кръвта като опияняващи парфюми. Моментът щеше да настъпи скоро и щеше да му принадлежи.

О, да! Почти беше настъпило времето шоуто да започне!

Той беше търпеливо създание, но сега едва се удържаше да не затанцува. Можеше да изиграе едно ватуси[9], докато излизаше от киносалона, и щеше да стъпче онази хлебарка на щанда за пуканки. Сякаш очакваше да отиде на рожден ден и когато свещите бъдеха запалени, щеше да извие глава назад и да изреве толкова силно, че да разтресе дори Бог.

Почти е време! Почти е време!

„Но откъде да започна? — зачуди се мъжът, който обичаше филми. — Кой да натисне първия бутон?“ Нямаше значение; почти чуваше щракането на детонаторите и наближаването на пламъците. Това беше музиката на Голанските възвишения, на Бейрут и Техеран, на Дъблин и Варшава, на Йоханесбург и Виетнам — само дето този път музиката щеше да свърши с едно последно, оглушително кресчендо.

Натъпка шепа пуканки в устата, която се отвори алчно на дясната му буза. „Време е за парти!“, помисли си той и се разкиска с глас, който наподобяваше чупене на стъкла.

Когато миналата вечер слезе от автобуса от Филаделфия и тръгна по Четиридесет и втора улица, видя, че ще дават този филм. Възползваше се от всяка отворила му се възможност да се наслади на ролите си в „Лицето на смъртта, четвърта част“. Винаги беше в сянка, разбира се, винаги беше част от тълпата, но нямаше проблем да се разпознае. Ето един хубав кадър с него над купищата с трупове след бомбардирането на футболен стадион в Италия — изглеждаше удобно шокиран, а в друг кадър се зърна с различно лице по време на касапница на летище в Париж.

После тръгна на турне, като обикаляше с автобуси от град на град, за да разгледа Америка. В Европа имаше толкова много терористични групировки и въоръжени подстрекатели, че влиянието му не беше необходимо, макар че с удоволствие помогна да се постави онази прекрасна бомба в Бейрут. Остана известно време във Вашингтон, но в никое от кината нямаше прожекции на „Лицето на смъртта, четвърта част“. Въпреки това столицата криеше много възможности и захванеш ли се с момчетата от Пентагона и представителите на кабинета на някое от онези партита, никога не знаеш какво може да излезе от цялата работа.

Сега всичко се отплащаше. Усещаше нервните пръсти над червените бутони по целия свят. Пилотите на самолети щяха да излетят, командирите на подводници щяха да слушат внимателно сонарите си, а старите лъвове щяха да изпитат желание да хапят. Най-невероятното от всичко беше, че го правеха сами. Това го караше да се чувства малко безполезен… но съвсем скоро щеше да получи главната роля.

Единствено се притесняваше, че това няма да сложи край на всичко, не и след всичките гръмотевици, които щяха да ударят съвсем скоро. Част от човечеството щеше да оцелее, малки градове щяха да продължат да съществуват в тъмното като плъхове в срутено мазе. Пределно ясно му беше, че огнените бури, радиационните вихрушки и черният дъжд щяха да унищожат повечето от тях, а оцелелите щяха да желаят вече да са умрели хиляди пъти.

Накрая щеше да потанцува ватуси върху гробовете им.

Почти беше време! „Тик-так, тик-так“, помисли си той. Нищо не можеше да спре часовника!

Беше търпеливо създание, но чакането продължи прекалено дълго. Предстоящите няколко часа само щяха да изострят още повече апетита му, а той определено беше много, много гладен. За момента обаче трябваше да се задоволи с този прекрасен филм.

„Завесата се вдига!“, помисли си той и устата в средата на челото му се ухили, преди да се изгуби в плътта като сив червей във влажна пръст.

Време е за шоу!

7

10:16 часа, лятно северноамериканско източно време Ню Йорк

Синята светлина се въртеше. Валеше студен дъжд и един млад мъж с жълт дъждобран протегна ръце към нея.

— Дайте ми я, госпожо — каза той със странен глас, все едно говореше от дъното на кладенец. — Хайде, дайте ми я.

— НЕ! — изкрещя в отговор Сестра Крийп и лицето на мъжа стана на парчета, подобно на счупено огледало. Клошарката протегна ръце, за да го отблъсне, но в следващия момент се събуди и кошмарът отлетя надалеч като ято сребърни прилепи. Плачът ѝ заехтя между стените от бетонни тухли и тя се взира в нищото за известно време, докато нервите не разтресоха цялото ѝ тяло.

„О — помисли си Сестра Крийп, когато главата ѝ се проясни, — този беше от лошите!“ Докосна лепкавото си чело и пръстите ѝ се намокриха. Разминах се на косъм, каза си тя. Младият демон с жълтия дъждобран отново беше дошъл, като този път се беше приближил изключително много и едва не ѝ взе…

Сестра Крийп се намръщи. Какво не ѝ взе? Мисълта ѝ беше отлетяла; каквото и да беше онова нещо, то се скри в тъмната страна на спомените ѝ. Клошарката често сънуваше демона с жълтия дъждобран и той винаги искаше да му даде нещо. В съня винаги присъстваше въртяща се синя светлина, която нараняваше очите ѝ, и валеше дъжд. Понякога местата, на които се намираше, ѝ изглеждаха ужасно познати, и понякога почти — почти — знаеше какво иска демонът, но също така беше наясно, че е демон — дори можеше да е самият дявол, който се опитва да я отдалечи от Исус — защото главата я болеше изключително много, когато сънят свършеше.

Сестра Крийп нямаше представа колко е часът и дали е ден, или нощ, но стомахът ѝ изкурка от глад. Беше се опитала да спи на пейка в метрото, но някакви крещящи хлапета я изплашиха, затова си взе чантата и потърси по-безопасно място. Намери го на дъното на стълба, която се спускаше в една мрачна част в тунел на метрото. На около десет метра под главния тунел имаше дренажна тръба, която беше достатъчно голяма, за да мине през нея, ако малко се наведеше. Маратонките ѝ газеха в течаща мръсна вода. Тунелът беше осветен от слаби сини ремонтни лампи, на светлината от които се виждаше плетеница от кабели и тръби над главата ѝ. Мястото се тресеше от преминаващите влакове и Сестра Крийп осъзна, че се намира под релсите, но продължи по тунела и шумът утихна до тих и далечен тътен. Съвсем скоро откри доказателства, че това място е известно сред членовете на Дрипавата нация — стар матрак, забутан в единия ъгъл, две празни бутилки от вино и засъхнали човешки екскременти. Жената нямаше нищо против, беше виждала много по-лошо. Легна на матрака и спа, докато кошмарът за демона в жълтия дъждобран не я събуди; беше гладна и реши да се върне в станцията на метрото, за да потърси остатъци от храна в кошчетата за боклук, както и вестник, за да види дали Исус не беше пристигнал, докато е спала.

Сестра Крийп стана, преметна чантата си през рамо и си тръгна от уютната ниша. Пое обратно по тунела, окъпан от слабото синьо сияние на ремонтните лампи, като се надяваше днес да намери хотдог. Много ги обичаше, особено с щедра доза хубава пикантна горчи…

Тунелът изведнъж се разтресе.

Бетонът започна да се пука. Сините лампи примигаха, изгаснаха и пак засветиха. Над главата ѝ се разнесе шум, подобен на воя на вятъра или на връхлитащ влак на метрото. Сините лампи ставаха все по-светли, докато светлината не стана ослепителна и Сестра Крийп не присви очи. Тя направи още три несигурни крачки напред; ремонтните крушки започнаха да се пръскат. Сложи ръце пред лицето си, за да го предпази. В тях се забиха парченца стъкло. „Ще осъдя някого за това!“, помисли си със съвсем ясно съзнание клошарката.

В следващия момент целият тунел се килна рязко на една страна и Сестра Крийп падна в поточето с мръсна вода. От тавана започнаха да се откъртват парчета бетон и скала. Тунелът се наклони отново, този път в другата посока, и то с такава сила, че клошарката имаше чувството, че вътрешностите ѝ се късат. Бетонните късове заудряха главата и раменете ѝ, докато ноздрите ѝ се пълнеха с прах.

— Мили боже! — провикна се тя на път да се задуши. — О, боже!

Над главата ѝ се разхвърчаха искри, когато кабелите започнаха да се късат. Сестра Крийп подуши гореща жега от пара и някъде горе чу тропот, подобен на стъпките на огромен бегемот. Тунелът продължаваше да се накланя и олюлява. Клошарката прегърна силно чантата си и се опита да се стегне. Беше стиснала силно зъби, за да не изпищи. Над нея премина гореща вълна и затрудни дишането ѝ. „Господ да ми е на помощ!“, изкрещя наум тя, докато се опитваше да си поеме въздух. Нещо се пукна и Сестра Крийп усети потеклата от носа ѝ кръв. „Не мога да дишам, о, мили боже, не мога да дишам!“ Тя се стисна за гърлото, отвори уста и чу как собственият ѝ приглушен писък се понесе по люлеещия се тунел. Най-накрая наранените ѝ дробове успяха да си поемат глътка изпепеляващ въздух и тя легна свита в мрака. Тялото ѝ беше тормозено от спазми, а мозъкът ѝ като че ли бе изключил.

Жестокото клатене на тунела беше престанало. Сестра Крийп припадаше и отново идваше в съзнание. През мъглата долетя далечният грохот на влака.

Усилваше се.

„Ставай! — нареди си клошарката. — Ставай! Настъпи Денят на Страшния съд и Господ пристигна с колесницата си, за да отведе праведните в рая!“

Един по-спокоен и по-ясен глас ѝ заговори, вероятно от тъмното кътче на спомените ѝ: „Глупости! Нещо лошо се е случило там горе!“

„Раят! Раят! Раят!“, помисли си Сестра Крийп и прогони злия глас. Изправи се до седнало положение, избърса кръвта от носа си и вдиша горещ и душен въздух. Влакът приближаваше. Клошарката усети, че водата, в която беше седнала, е гореща. Стисна чантата си и бавно стана на крака. Навсякъде беше тъмно. Отиде и опипа с пръсти стените на тунела, за да усети под тях грозна плетеница от пукнатини.

Грохотът се усилваше и въздухът се нагорещяваше. Бетонът под пръстите ѝ приличаше на градски асфалт по обяд през август — човек можеше да си изпържи яйца на него.

Далеч напред в тунела се появи слаба оранжева светлина, подобна на фаровете на движещ се с висока скорост влак на метрото. Тунелът отново затрепери. Сестра Крийп се опули срещу все по-уголемяващата се оранжева светлина, която преминаваше през нюанси на червено и лилаво.

Клошарката осъзна какво е това и заскимтя като хванато в капан животно.

Към нея се носеше огнена вълна. Тя усети как пламъците изсмукваха въздуха като във вакуум. След по-малко от минута щяха да я застигнат.

Сестра Крийп излезе от транса, в който беше изпаднала. Обърна се и побягна, като стискаше здраво чантата до тялото си. Маратонките ѝ плискаха в течащата вода. Тя припряно прескачаше счупени тръби и буташе настрани скъсани кабели като обречен човек. Погледна назад и видя протягащите се от огъня червени пипала, които плющяха във въздуха като камшици. Вакуумът я засмука и се опита да я издърпа в пламъците. Сестра Крийп изпищя и въздухът зацвъртя в ноздрите и в гърлото ѝ.

Усети миризмата на изгоряла коса и надуващите се по ръцете и гърба ѝ мехури. След около тридесет секунди щеше да се присъедини към своя Бог и пастир и се изуми, че не е готова и няма желание да тръгне.

Тя изрева от ужас, спъна се и падна по очи.

Опита се да стане и видя, че е стигнала до решетка, в която се отичаше водата от поточето. Под нея имаше само мрак. Погледна назад към прииждащия огън. Веждите ѝ се опърлиха, а по лицето ѝ започнаха да избиват големи мехури. Въздухът не ставаше за дишане. Нямаше време да се изправи и да побегне отново; пламъците почти я бяха достигнали.

Сестра Крийп сграбчи решетката и се опита да я махне. Един от ръждясалите винтове се откъсна, но вторият беше хванат здраво.

Огънят беше на не повече от дванадесет-тринадесет метра зад нея и косата ѝ пламна.

„Господи, помогни ми!“, изпищя наум и дръпна толкова силно решетката, че едва не извади раменете си.

Вторият винт се предаде.

Сестра Крийп хвърли решетката настрани, взе си чантата и се гмурна с главата напред в шахтата.

Падна от височина от около метър и двадесет и се озова в ковчегоподобно пространство, в което имаше двадесет сантиметра вода.

Пламъците минаха над нея, изсмукаха въздуха от дробовете ѝ и изгориха всеки сантиметър от откритата ѝ кожа. Дрехите ѝ пламнаха и тя започна да се търкаля френетично във водата. За няколко секунди властваха единствено тътен и агония. Сестра Крийп усети миризмата на топлия хотдог от онази будка.

Стената от огън се движеше бързо като комета и носеше след себе си въздух от отвън, който беше наситен с тежката миризма на овъглена плът и разтопен метал.

Долу в шахтата, която отвеждаше водата до канализацията, тялото на Сестра Крийп потрепери и се сви. Седем-осем сантиметра от водата се бяха изпарили и бяха смекчили яростта на огъня. Обгореното ѝ, изстрадало тяло се мъчеше да си поеме въздух и най-накрая успя да го стори, докато покритите ѝ с мехури ръце стискаха здраво платнената чанта.

После продължи да лежи, без да помръдва.

8

8:31 часа, планинско лятно часово време Блу Доум Маунтин, Айдахо

Постоянното звънене от телефона на масата до леглото извади мъжа от лишения му от сънища сън. „Стига — помисли си той. — Оставете ме на мира.“ Звъненето обаче продължи, затова най-накрая бавно се завъртя, щракна лампата и примига на светлината, преди да вдигне слушалката.

— Маклин — каза той завалено със сънен глас.

— Хм… полковник, сър? — Обаждаше се сержант Шор. — Няколко души ви очакват за инструктажа, сър.

Полковник Джеймс Маклин-Джимбо погледна малкия зелен будилник до телефона и видя, че е закъснял с повече от тридесет минути за инструктажа и ръкостисканията. „Проклятие! — ядоса се той. — Настроих си алармата точно за 6:30 часа!“

— Добре, сержант. Задръж ги още петнадесет минути. — Затвори и провери задната част на будилника. Малкото лостче беше натиснато надолу. Или въобще не го беше настроил, или го беше изключил в съня си. Седна на края на леглото и се опита да намери достатъчно енергия, за да стане, но се чувстваше отпуснат и го мързеше. Преди няколко години нямаше нужда от никакъв будилник. Щеше да се събуди дори при звука от стъпки в мокра трева и за секунди щеше да е нащрек като вълк.

„Времето минава — помисли си мрачно полковникът. — При това много бързо.“

Насили се да стане. Насили се дори да прекоси стаята си, чиито стени бяха украсени в плакати на самолети „Фантом“ и „Тъндърчийф“ в полет, за да отиде в малката баня. Щракна лампата и пусна водата, която потече ръждива. Наплиска си лицето, подсуши се с кърпа и се вторачи със замъглен поглед в непознатия в огледалото.

Маклин беше висок почти метър и деветдесет и допреди пет-шест години тялото му беше стройно и силно, костите му бяха покрити с мускули, раменете му бяха големи и изправени, а гърдите му изпъкваха като оръдието на танк М-1. Сега беше отпуснат, с корем, на който дори петдесетте коремни преси, които правеше всяка сутрин, не можеха да се противопоставят… или поне ги правеше, когато имаше време. Забеляза изкривяването в раменете си, сякаш беше прегърбен от невидима тежест, а космите на гърдите му стояха като напръскани с нещо сиво. Бицепсите му — някога твърди като камък — се бяха превърнали в меки възглавници. Някога счупи врата на либийски войник в свивката на ръката си, а сега не мислеше, че разполага със силата да счупи дори орех с ковашки чук.

Включи кабела на електрическата си самобръсначка и заработи с нея върху наболата си брада. Тъмнокестенявата му коса беше късоподстригана и посивяла на слепоочията; под квадратното му чело се мъдреха леденосини очи, потънали в дълбоките ями на умората, подобно на парчета лед, плуващи над кална вода. Докато се бръснеше, Маклин се замисли колко много беше заприличало лицето му на една от стотиците военни карти, които бе разучавал преди много време: брадичката му беше като стърчаща скала, която водеше до подобната му на клисура груба уста, нагоре към двете скули планини и скалистия хребет за нос, след което се снижаваше към блатата на очите му и отново продължаваше нагоре към кафявите гори на гъстите му вежди. Всичките отличителни черти на терена също бяха там: кратерите от тежко акне, останали от младежките му години, и малкият окоп на зигзагообразния белег, който разсичаше лявата му вежда — спомен от рикоширал куршум в Ангола. Върху лявото му рамо имаше по-дълбок и по-голям белег от нож — спомен от Ирак, както и малък сувенир от куршум във Виетконг, улучил дясната част на гръдния му кош. Маклин беше на четиридесет и четири години, но понякога се събуждаше с усещането, че е на седемдесет. Огнестрелните рани в ръцете и краката го боляха заради костите, които бяха счупени в битки на далечни брегове.

Полковникът приключи с бръсненето и дръпна завесата на душа, за да се изкъпе, но спря, защото подът на малката кабина беше пълен с таванни плоскости и трошляк. Водата течеше от няколко дупки, където таванът беше поддал. Докато гледаше падащите капки, Маклин осъзна, че закъснява и няма време да си взема душ. Изведнъж го обзе гняв като разтопен метал в доменна пещ. Удари с юмрук стената, повтори и след ръката му остана плетеница от пукнатини.

Наведе се над мивката и изчака яростта да отмине, както ставаше обикновено.

— Успокой се — каза на глас. — Дисциплина и контрол. Дисциплина и контрол. — Повтори думите още няколко пъти като мантра, пое си дълбоко въздух и се изправи. „Време е да вървя — помисли си полковникът. — Чакат ме.“ Използва стик-дезодорант под мишниците си и отиде до килера, за да си избере униформа.

Извади изгладени до съвършенство тъмносини панталони, светлосиня риза и бежовото си поплиново пилотско яке с кожените кръпки на лактите, на чийто джоб на гърдите пишеше: „МАКЛИН“. Пресегна се към горния рафт, където държеше автомата и резервните пълнители, и с огромна любов взе полковническата си фуражка от военновъздушните сили. Избърса въображаемо мъхче от лъскавата ѝ козирка и си я сложи на главата. Огледа се в голямото огледало от вътрешната страна на вратата на килера: лъщящи копчета — налични, изгладени панталони — налични, излъскани обувки — налични. Оправи си яката и вече беше готов да тръгва.

Личната му електрическа количка беше паркирана пред квартирата му в командния център; заключи вратата с един от многото ключове, които носеше на голяма връзка, след което се качи на превозното си средство и потегли по коридора. Зад него, до собствената му квартира, се намираше заключената метална врата на оръжейната и резервните провизии с храна и вода. В другия край на коридора, покрай квартирите на други техници и служители на Земен дом, бяха генераторите и системите за филтриране на въздуха. Мина покрай вратата на Периметрова охрана, зад която бяха екраните на малките портативни радари за наблюдение, които охраняваха входа на Земен дом, и главният екран на насочената към небето радарна чиния, разположена на върха на Блу Доум Маунтин. В Периметрова охрана се намираше също хидравлична система, която запечатваше вентилационните шахти и оловните врати в случай на ядрено нападение. Също така имаше други радарни екрани, които се наблюдаваха денонощно.

Маклин подкара количката нагоре по една рампа към следващото ниво и се насочи към Управлението. Мина покрай отворените врати на физкултурния салон, където в момента течеше час по аеробика. Няколко ранобудници бягаха за здраве в коридора и полковникът им кимна, когато ги наближи. След малко се озова в големия коридор на центъра на Земен дом, който представляваше кръстовище от алеи с каменна градина по средата. Навсякъде имаше различни „магазини“ с витрини, направени да наподобяват онези в малките градове. В центъра се помещаваха още солариум, кино, в което се прожектираха записани на видеокасети филми, библиотека, лазарет с един лекар и две медицински сестри, зала с аркадни игри и столова. От отворените ѝ врати се разнесе ароматът на бекон и яйца. На Маклин му се прииска да имаше време, за да закуси. Не му беше присъщо да закъснява. „Дисциплина и контрол“, помисли си той. Това бяха двете неща, които правеха един мъж такъв.

Все още беше ядосан заради откъртилия се таван в душкабината му. Напоследък стените и таваните в различни сектори на Земен дом се пропукваха и поддаваха. Много пъти звъня на братята Озли, но те му отговаряха, че според структурните доклади се очаква да има известно слягане.

— Слягане друг път! — беше извикал Маклин. — Имаме проблем с отводняването! Водата се събира над таваните и си проправя път!

— Недей да се вълнуваш прекалено много, полковник — беше му казал Дони Озли от Сан Антонио. — Ако се изнервиш, хората ще се изплашат, нал’ тъй? А няма никакъв смисъл туй да се случва, щото тази планина е издържала няколко хиляди години и не е тръгнала наникъде.

— Не става въпрос за планината! — беше отговорил Маклин и беше стиснал силно слушалката на телефона. — Проблемът е в тунелите! Почистващите ми екипи намират нови пукнатини всеки ден!

— Слягане, туй е всичко. А сега ме слушай много внимателно. Двамата с Тери вложихме около десет милиона в туй място и го построихме тъй, че да издържи. Ако нямахме ра’ота за вършене, щяхме да сме при теб. Виж сега, намирате се много дълбоко под земята, нормално е да има няк’во слягане и течове. Няма как иначе. Затуй ти плащаме сто хиляди долара на година да управляваш Земен дом, да живееш там долу и да се правиш на голям герой от войната. Затуй поправи проклетите пукнатини и накарай хората да се чувстват добре.

— Ти ме слушай много внимателно, господин Озли. Ако не ми изпратиш структурен инженер да огледа мястото до една седмица, напускам. Не ми пука за договора ми. Няма да окуражавам хората да остават тук, ако не е безопасно!

— Смятам — беше отговорил Дони Озли, а тексаският му акцент беше станал с няколко градуса по-хладен, — че ще е най-хубу да се успокоиш малко, полковник. Не ти се иска да си нарушаваш договора и да не си вършиш ра’отата. Туй не са добри обноски. Помниш ли как двамата с Тери те намерихме и те взехме при нас, преди да се побъркаш?

Дисциплина и контрол!, беше си помислил Маклин. Сърцето му биеше като лудо. Дисциплина и контрол! След това изслуша обещанията на Дони Озли, че ще му изпрати структурен инженер от Сан Антонио до две седмици, за да прегледа с лупа Земен дом.

— Междувременно ти си главният там. Ако има проблем, оправяш го. Нал’ тъй?

Това се случи преди около месец. Никакъв структурен инженер не се появи.

Полковник Маклин спря количката близо до една двойна врата. Над нея пишеше „УПРАВЛЕНИЕ“ с красиви, старовремски букви. Преди да влезе в залата, си стегна колана с още една дупка, макар че панталоните вече му бяха достатъчно стегнати около кръста, след което се изпъна като струна.

Десетина души бяха насядали в седалките от червен винил, обърнати към подиума, където капитан Уорнър отговаряше на въпроси и посочваше разни места в Земен дом на картата на стената зад него. Сержант Шор, който беше в готовност да покрие по-трудните запитвания, го видя и бързо застана зад микрофона.

— Извинете ме, капитане — каза той и прекъсна обяснението за водопроводната инсталация и водопречиствателната система. — Приятели, искам да ви представя един човек, който определено няма нужда от представяне: полковник Джеймс Барнет Маклин.

Полковникът продължи с бодра крачка по централната пътека под съпровода на аплодисментите на публиката. Зае мястото си на подиума, заобиколен от американския флаг и флага на Земен дом и огледа галерията. Аплодисментите продължиха. Облечен в камуфлажно бойно яке мъж на средна възраст стана на крака, последван от сходно облечената си съпруга. След миг всички станаха на крака и го аплодираха. Маклин ги остави още петнадесет секунди, преди да им благодари и да ги помоли да седнат.

Капитан Уорнър-Мечо беше едър мъж, бивша зелена барета. Той беше загубил лявото си око от граната в Судан и сега носеше черна превръзка. Капитанът седна зад Маклин, а Шор се намести до него. Полковникът си даде малко време, за да си събере мислите относно думите, които щеше да каже на тези хора. Обикновено изнасяше една и съща реч за добре дошли на всички новопристигнали в Земен дом, обясняваше им колко безопасно е това място и как щеше да се превърне в последната американска крепост, когато руснаците нахлуеха. След това отговаряше на въпроси, ръкуваше се с всички и даваше по няколко автографа. За това му плащаха братята Озли.

Маклин погледна хората в очите. Тези тук бяха свикнали с хубави, чисти легла, приятно ухаещи бани и печено говеждо в неделя. Пчелички, помисли си той. Живееха, за да се размножават, да ядат и да серат и смятаха, че знаят всичко за свободата, лоялността и смелостта… но всъщност нямаха абсолютно никаква представа какво представляват. Огледа лицата и не видя нищо друго освен слаби и отпуснати човешки създания; тези тук вярваха, че биха пожертвали съпруги и съпрузи, невръстни деца, домове и всичките си притежания, за да платят цената да държат руската сган далеч от бреговете на страната си, но не биха го сторили, защото духът им беше слаб и мозъците им бяха затормозени с извратена и развалена храна за ума. Сега седяха и чакаха, като всички останали, да им каже, че са истински патриоти.

На Маклин му се искаше да си отвори устата, за да им каже да се разкарат от Земен дом, тъй като мястото е структурно нестабилно и те — слабохарактерните загубеняци! — трябва да се приберат у дома и да се скрият в мазетата си. „Мили боже! — помисли си той. — Какво, по дяволите, търся тук?“

Тогава в главата му се обади един глас, който звучеше като плющящ камшик. Дисциплина и контрол!, каза му той. Стегни се, господинчо!

Това беше гласът на Войника сянка. Маклин затвори очи за секунда. Когато ги отвори отново, пред тях стоеше лицето на кльощаво и крехко на вид хлапе, седнало на втория ред между майка си и баща си. Един по-силен повей на вятъра щеше да го събори, сметна полковникът, докато разглеждаше внимателно светлосивите очи на момчето. Разпозна нещо в тях — решителност, хитрост, воля. Беше виждал същите тези неща на собствените си снимки на тази възраст, когато беше дебел и непохватен некадърник, сритван от баща си — капитан от военновъздушните сили — при всяка отворила се възможност.

„От всички, които са днес тук — помисли си Маклин, — това кльощаво хлапе може би има шанс. Другите са месо за кучетата.“

Полковникът се взе в ръце и започна инструктажа с такъв ентусиазъм, все едно копаеше септична яма.

Докато говореше, Роланд Кронингер го изучаваше с огромен интерес. Полковникът беше много по-масивен, отколкото го показваха във „Войник на съдбата“, а и изглеждаше сънен и отегчен. Роланд остана разочарован; очакваше спретнат и гладен военен герой, а не продавач на автомобили втора употреба във военна униформа. Трудно му беше да повярва, че това е същият човек, който бе свалил три руски мига над моста Тхан Хоа, за да спаси повредения самолет на колегата си, а след това се беше катапултирал от разпадащия се летателен апарат.

„Измамник“, помисли си Роланд. Полковник Маклин беше измамник. Хлапето започваше да смята, че Земен дом също беше измама. Тази сутрин се събуди и намери черно петно от вода на възглавницата си; на тавана имаше широка пет сантиметра пукнатина, от която капеше. В банята нямаше топла вода, а студената беше пълна с песъчинки и ръжда. Майка му вдигна голяма врява, че не може да си измие косата, а баща му обеща да каже за проблема на сержант Шор.

Роланд се страхуваше да включи компютъра си, защото въздухът в стаята му беше прекалено влажен и първото му впечатление от Земен дом като спретната средновековна крепост лека-полека се изпаряваше. Естествено, беше си донесъл книги за четене — за Макиавели и Наполеон, както и изследване на средновековните военни действия — но всъщност се надяваше да успее да програмира някои нови подземия за „Кралският рицар“, докато беше тук. Тази игра беше негово лично творение — 128К въображаем свят, разкъсан на феодални кралства, които бяха във война едно с друго. Сега обаче щеше да се наложи да чете през цялото време!

Гледаше внимателно полковник Маклин. Очите на мъжа бяха лениви, а лицето му дебело. Приличаше на стар бик, който са извели на паша, защото вече не ставаше за нищо друго. Но когато погледът на военния срещна неговия и го задържа за две секунди, преди отново да се премести, Роланд си спомни снимката на Джо Луис, когато боксовият шампион посрещаше гости в хотел в Лас Вегас. На тази снимка изглеждаше отпуснат и изморен, но огромната му лапа беше стиснала крехката бяла ръка на някакъв турист; очите му бяха сериозни, мрачни и отнесени някъде надалеч — вероятно отново на ринга, където живееше споменът за тежките удари, които можеха да разтърсят изцяло човек, чак до мозъка на костите му. Роланд осъзна, че същият отнесен поглед на Джо Луис се крие и в очите на полковник Маклин, и също както беше ясно, че боксовият шампион може да смаже костите на ръката на туриста с едно силно стискане, така и хлапето усети, че воинът във военния все още не беше мъртъв.

Полковникът продължаваше да изнася речта си, когато телефонът до картата иззвъня. Сержант Шор стана и вдигна. Слуша няколко секунди, затвори и тръгна към Маклин. Роланд видя, че нещо в лицето на сержанта се беше променило, докато разговаряше по телефона. Изглеждаше някак си по-стар и лицето му беше леко зачервено.

— Извинете ме, полковник! — каза той и сложи ръка върху микрофона.

Маклин го изгледа гневно, ядосан заради прекъсването.

— Сър — каза тихичко Шор, — обади се сержант Ломбард. Имат нужда от вас в Периметрова охрана.

— Какво става?

— Не ми каза, сър. Мисля, че… звучеше сериозно потресен.

„Глупости!“, помисли си Маклин. Ломбард беше „потресен“ всеки път, в който радарът засичаше ято гъски или някой прелитащ над тях пътнически самолет. Веднъж дори запечатаха Земен дом, защото сержантът беше взел няколко планеристи за вражески парашутисти. Въпреки всичко полковникът трябваше да провери. Направи знак на капитан Уорнър да го последва и каза на Шор да прекрати инструктажа, след като тръгнат.

— Дами и господа — каза Маклин в микрофона, — налага се да ви оставя, за да се погрижа за изникнал малък проблем, но се надявам да ви видя по-късно този следобед на приема на новодошлите. Благодаря ви за вниманието. — И излезе с капитан Уорнър по петите му.

Качиха се на електрическата количка и се върнаха обратно по пътя, по който Маклин беше дошъл. Полковникът мрънкаше през цялото време колко е глупав Ломбард. Когато стигнаха до стаята на Периметрова охрана, намериха сержанта да се пули в един екран, който показваше картина от небесния радар на върха на Блу Доум. До него стояха сержант Бекър и ефрейтор Прадос — те също се бяха вторачили в монитора. Помещението беше пълно с електронно оборудване, други радарни екрани и един малък компютър, на който се съхраняваха датите на пристигане и заминаване на пребиваващите в Земен дом. На един рафт над екраните имаше късовълново радио, от което се носеше глас, почти приглушен от силния статичен шум. Гласът беше паникьосан и бърбореше толкова бързо, че Маклин не разбираше какво казва. Въпреки това не му хареса как звучи и на мига мускулите му се стегнаха, а сърцето му заби лудешки.

— Дръпнете се! — нареди на другите мъже той и се приближи до екрана.

Устата му пресъхна, а мозъкът му се зае да обработва постъпилата информация.

— Господи! — прошепна Маклин.

Приглушеният глас, който се носеше от късовълновото радио, казваше:

— Ню Йорк беше ударен… заличен е… ракетите идват от източния бряг… удариха Вашингтон… Бостън… оттук виждам пламъците… — От бурята от статичен шум се надигнаха други гласове, които носеха в себе си частички информация, пометени от мрежата от радиооператори на Съединените щати и уловени от антените на Блу Доум. Разнесе се друг глас с южняшки акцент, който закрещя:

— Атланта току-що беше пометена! Мисля, че Атланта беше ударена! — Гласовете се преплитаха, усилваха се и затихваха, на моменти се смесваха в нов език от хлипания, викове и слаби шепоти. Имената на американските градове бяха повтаряни отново и отново като литания за мъртвите: Филаделфия… Маями… Нюпорт Нюз… Чикаго… Ричмънд… Питсбърг…

Вниманието на Маклин обаче беше привлечено от радарния екран. Нямаше съмнение какво вижда на него. Погледна капитан Уорнър и се опита да заговори, но не можеше да използва гласа си няколко секунди. Най-накрая съумя:

— Приберете дежурните отвън. Запечатайте вратата. Атакувани сме. Размърдайте се!

Уорнър взе радиостанцията си и забърза навън.

— Повикайте Шор тук — нареди полковникът и сержант Бекър — лоялен мъж, който беше служил с Маклин в Чад и на когото винаги можеше да се разчита — веднага вдигна телефона и започна да натиска бутоните. От късовълновото радио се разнесе друг френетичен глас:

— Тук е радио Кей Кей Ти Зи в Сейнт Луис! Обръщам се към всички! В момента гледам огъня в небето! Навсякъде е! Господи Боже, никога не съм виждал подобно не… — последва пронизителен писък от статичен шум и всички далечни гласове изчезнаха в празната дупка, оставена от Сейнт Луис.

— Това е краят — прошепна Маклин. Очите му блестяха, а по лицето му лъщеше пот. — Готови или не, това е краят.

Дълбоко в него, вътре в ямата, която много дълго време не беше огрявана от светлина, Войника сянка изрева от радост.

9

10:46 часа, лятно часово време. На магистрала 70. Окръг Елсуърт, Канзас

На около четиридесет километра от Салина очуканата таратайка на Джош Хъчинс изхриптя като старец с храчки в дробовете. Той видя, че стрелката за температурата се насочи към червената зона. Макар всички прозорци да бяха свалени, вътре в колата беше същинска сауна и бялата му памучна риза и тъмносини панталони бяха полепнали по тялото му от потта. „О, Господи! — помисли си той, докато гледаше как стрелката продължава стремително към червената зона. — На път е да избухне!“

Приближаваше изход вдясно, преди който една очукана табела гласеше: „Поу-Поу! Гориво! Студени напитки! Километър и половина!“. Също така имаше забавна рисунка на някакъв дядка, яхнал муле и пушещ царевична лула.

„Надявам се да успея да мина още километър и половина“, помисли си Джош и зави по рампата. Колата продължи да се тресе и стрелката се беше настанила удобно в червената зона, но радиаторът още не беше гръмнал. Движеше се на север, в посоката, указана на знака на „Поу-Поу“. Пред него и на целия хоризонт се простираха огромните царевични ниви, чиито стъбла бяха израснали на височината на човешки бой и съхнеха под ударите на ужасната юлска жега. Двулентовият селски път минаваше точно през тях. Ни полъх не поклащаше стъблата. Просто си стояха от двете страни на пътя като непробиваеми стени и като че ли продължаваха по сто-двеста километра на изток и на запад.

Понтиакът изхриптя и се разтресе.

— Стига де — ядоса се Джош. Цялото му лице беше плувнало в пот. — Не ме оставяй точно сега. — Не му харесваше идеята да върви повече от километър пеша под това слънце; щяха да го намерят разтопен върху асфалта, подобно на мастилено петно. Стрелката продължи своя поход надясно, а на таблото светнаха червени предупредителни светлини.

Изведнъж се разнесе някакво пропукване, което накара Джош да си спомни за оризовките, които така харесваше като дете. В следващия момент предното стъкло притъмня от пълзящо покривало от някакви създания.

Преди да успее да си поеме въздух, един кафяв облак се промъкна през отворения прозорец на понтиака и веднага го покри с пъплещи, пърхащи и цвъртящи твари, които се пъхнаха в яката на ризата му, в устата, в ноздрите и в очите му. Изплю ги и ги изтърси от очите си с една ръка, докато с другата стискаше волана. Това беше най-ужасното тракане, което беше чувал някога — оглушителен тътен от пърхащи криле. Погледът му се проясни и Джош видя, че предното стъкло и вътрешността на колата са покрити с хиляди скакалци, които пълзяха по него, прелитаха вътре и излизаха навън през отворените прозорци. Включи чистачките, но тежестта на насекомите не им позволи да се отлепят от стъклото.

В следващите няколко секунди започнаха да отлитат от предния прозорец; в началото по пет-шест наведнъж, а в следващия миг цялата пърхаща маса се превърна в отлитащо торнадо. Чистачките се раздвижиха и размазаха няколко нещастни скакалеца, които бяха прекалено бавни. Изпод капака на понтиака изригна пара и автомобилът се разтресе. Джош погледна термометъра. Един скакалец беше кацнал на стъклото му, а стрелката отдавна беше подминала червената зона.

Това определено няма да се окаже моят ден, помисли си гигантът и изтупа останалите по ръцете и краката му насекоми. Те също отлетяха от колата и последваха огромния облак, който се движеше над изпечената от слънцето царевица в посока северозапад. Един от скакалците се блъсна право в лицето му и крилете му издадоха подобен на саркастични овации звук, преди да излети през прозореца след другите. Само двадесетина останаха в колата. Те пълзяха лениво по таблото и седалката до него.

Джош се съсредоточи върху пътя пред себе си с надеждата, че двигателят ще му осигури още няколко метра. През облака пара видя малка постройка от бетонни тухли с плосък покрив от дясната страна. Пред нея имаше бензиноколонки под зелена платнена тента. На покрива ѝ беше качена истинска каруца тип „Конестога“, на която с големи червени букви пишеше „Поу-Поу“.

Джош въздъхна от облекчение и зави по чакълената алея, но преди да успее да стигне до бензиноколонките и маркуча с вода, неговият „Понтиак Боневил“ се задави, замлъкна за миг и в следващия гръмна. Двигателят издаде подобен на сритана празна кофа звук, последван от неприятното съскане на пара.

„Е — помисли си Джош, — това беше.“

Излезе от колата, целият плувнал в пот, и се загледа в увеличаващото се количество пара. Посегна, за да отвори капака, но металът го захапа и изгори ръката му. Отстъпи назад и докато слънцето направо го блъскаше от това почти бяло заради маранята небе, Джош си помисли, че животът му е стигнал дъното.

Затръшна се комарник на врата.

— Да н’си изпаднал в нужда? — попита го някакъв старчески глас.

Чернокожият гигант вдигна поглед. От малката постройка от бетонни тухли се беше появил дребен прегърбен старец с подгизнала от пот каубойска шапка, гащеризон и каубойски ботуши.

— В доста голяма — отговори Джош.

Дребният човечец, който не беше по-висок от метър и петдесет и пет, спря. Каубойската шапка, допълнена от лента от змийска кожа и щръкнало орлово перо, почти скриваше главата му. Лицето му беше хванало сериозен кафяв загар, подобно на печена глина, а очите му бяха тъмни и приличаха на искрящи точки.

— Ооооооууууу! — простена той. — Май си бая голям, а?! Божке, н’съм виждал такъв кат’ тебе, откак циркът мина наблизо! — Старецът се ухили и разкри малки, пожълтели от никотина зъби. — Как е времето там горе?

Ядосаният и плувнал в пот Джош малко се разведри и се засмя. На лицето му цъфна широка усмивка.

— Същото като там долу — отвърна той. — Адски жежко.

Дребният човечец поклати изумен глава и тръгна да обикаля понтиака. Той също се опита да вдигне капака, но горещината ужили пръстите му.

— Маркучът се е скъсал — заключи старецът. — Аха. Маркучът е. Напоследък често се случва.

— Разполагаш ли с резервни?

Дребният човечец изви врат, за да погледне нагоре, все още впечатлен от размерите на Джош.

— Не — отвърна той. — Ни един. Но мога да ти намеря. Ще поръчам от Салина, тря’а да пристигне след… о, два-три часа.

— Два-три часа? Салина е на по-малко от петдесет километра оттук!

Старецът само сви рамене.

— Днес е горещо. Градските момчета не харесват горещината. Прекалено много са свикнали с климатиците си. Аха, два-три часа ще да са.

— Проклятие! Тръгнал съм към град Гардън!

— Доста път — констатира дребният човечец. — Е, най-добре да я оставим да изстине малко. Имам студени напитки, ако си заинтересован. — Той направи знак на Джош да го последва и влезе в постройката.

Гигантът очакваше да завари истинска каша от туби с масло, стари батерии и пълна с тасове стена, но когато влезе вътре, се изненада да види спретнат и подреден селски хранителен магазин. Точно на прага на вратата беше сложено малко килимче, а зад щанда и касата имаше ниша, в която старецът си седеше на люлеещия се стол и гледаше телевизия на едно портативно „Сони“. Сега обаче на екрана нямаше нищо друго освен снежинки.

— Програмата спря малко преди да пристигнеш — сподели дребният човечец. — Гледах оня сериал за болницата и ония хора, дето постоянно се забъркват в неприятности. Господи Боже, тука биха те прибрали направо в пандиза, ако направиш някои от тея щуротии! — Старецът се разкикоти и си свали шапката. Скалпът му беше по-светъл, а косата — бяла и залепнала от потта. — Всички други канали също ги ня’а ник’ви, тъй че май тря’а да си говорим, а?

— Май е така. — Джош застана пред вентилатора върху щанда и позволи на изключително приятната хладна струя да отлепи мократа риза от кожата му.

Дребният човечец отвори един хладилник и извади две кутийки кола. Подаде едната на Джош, който я отвори и запи жадно от нея.

— Безплатна е — каза старецът. — Приличаш на чиляк, дето е имал лоша сутрин. Казвам се Поу-Поу Бригс… е, Поу-Поу не ми е истинското име. Така ме наричат момчетата ми. Тъй де, нал’ туй пише на табелата.

— Джош Хъчинс. — Двамата се ръкуваха. Дребният човечец се ухили отново и се престори, че потръпва под силната хватка на едрия мъж. — Момчетата ти при теб ли работят?

— О, не. — Поу-Поу се усмихна. — Те си имат свое местенце на седем-осем километра нагоре по пътя.

Джош беше благодарен, че не е навън под жестоките слънчеви лъчи. Разходи се сред щандовете, като търкаляше студената кутийка върху лицето си и усещаше как кожата му се свива. За селска бакалия, която се намираше в средата на царевична нива, магазинът на Поу-Поу беше доста добре зареден с различни видове стоки: бял хляб, ръжен хляб, хляб със стафиди и канелени резени, консерви със зелен боб, цвекло, тиква, праскови, ананас и всякакви други плодове, около тридесет различни вида консервирани супи, консерви с говеждо задушено, говежда каша с царевица, шунка и резенчета печено говеждо. Имаше най-различни кухненски и други принадлежности като ножове, рендета, отварачки за консерви, фенерчета и батерии. Цял рафт беше отделен за консервирани плодови сокове, „Хавайски пунш“, гроздов сок на „Уелч“ и минерална вода в пластмасови туби. В един шкаф на стената бяха подредени лопати, мотики, кирки, градински ножици и маркуч. До касата беше сложена стойка за списания като „Флайинг“, „Американ Пайлът“, „Тайм“, „Нюзуик“, „Плейбой“ и „Пентхаус“. Това място, помисли си Джош, беше супермаркетът на селските магазини!

— Много хора ли живеят наоколо? — попита той.

— Малцина. — Поу-Поу удари телевизора с юмрук, но не постигна нищо с това. — Не са много.

Джош усети нещо да пълзи под яката му, бръкна и извади един скакалец.

— Тез’ дребосъци са истинска напаст, нали? — попита старецът. — Пъхат се навсякъде. През последните два-три дни летят на ята от хиляди в нивите. Малко е странно.

— Аха. — Със стиснато между пръстите насекомо, Джош отиде до комарника на вратата. Отвори го и хвърли скакалеца навън; той се завъртя около главата му за секунда, издаде тих цвъртящ звук и полетя на северозапад.

Едно червено „Камаро“ зави към магазина, заобиколи понтиака и спря пред бензиноколонките.

— Още клиенти — каза Джош.

— Ти да видиш. Да няма някакъв сбор тук, а? — Поу-Поу мина зад щанда и застана до гиганта. Едва му стигаше до гърдите. Вратите на камарото се отвориха и от него слязоха жена и малко русокосо момиченце.

— Хей! — провикна се към вратата жената, която беше облечена в тесен червен потник и стегнати и неудобни на външен вид дънки. — Мога ли да заредя с безоловен бензин тук?

— Разбира се! — Поу-Поу излезе навън, за да ѝ напълни колата с гориво. Джош допи безалкохолното си, смачка кутийката и я хвърли в един кош за боклук. Погледна отново през комарника и видя, че детето, което беше облечено в светлосин гащеризон, стоеше точно под жарещото слънце и се беше втренчило в летящия облак от скакалци. Жената, чиято недобре боядисана руса коса беше оплетена и сплъстена от потта, хвана момиченцето за ръката и го поведе към магазина на Поу-Поу. Джош отстъпи, когато влязоха. Жената, чието дясно око беше насинено, го изгледа подозрително и застана пред вентилатора, за да се охлади.

Детето погледна нагоре към Джош, сякаш се опитваше да разгледа най-високите клони на някоя секвоя. То беше красиво малко същество, с топли и нежни сини очи. Те напомниха на гиганта как самият той виждаше лятното небе, когато беше дете с толкова много утрешни дни пред себе си и никакви задължения, за които се налагаше да бърза. Лицето на момиченцето изглеждаше крехко и беше с формата на сърце. Кожата ѝ беше почти прозрачна.

— Ти великан ли си? — попита то.

— Тихо, Суон! — скастри го Дарлийн Прескот. — Не е позволено да говорим с непознати!

Момиченцето обаче продължи да го зяпа и да чака отговор. Джош се усмихна.

— Предполагам, че да.

— Сю Уанда! — Дарлийн сграбчи рамото на Суон и я дръпна настрани от огромния мъж.

— Много горещ ден — каза Джош. — Накъде сте се насочили?

Дарлийн не проговори известно време, за да се наслади на хладния въздух от вентилатора върху лицето си.

— Където и да е, само да не е тук — отговори тя със затворени очи и вдигната нагоре глава, за да охлади и врата си.

Поу-Поу се върна. Старецът бършеше потта от челото си с една доста употребявана носна кърпа.

— Готова си, гос’жа. Ще струва петнадесет долара и седемдесет и пет цента, моля.

Дарлийн бръкна в джоба си за парите, а Суон я дръпна.

— Трябва да отида веднага — прошепна тя. Майка ѝ остави двадесетдоларова банкнота на касата. — Имате ли женска тоалетна, господине?

— Мне — отвърна Поу-Поу, погледна Суон, която очевидно се чувстваше изключително дискомфортно, и сви рамене. — Е, може да ползваш моята тоалетна. Чакай малко. — Старецът дръпна малкото килимче пред щанда. Под него имаше капак. Издърпа резето и го вдигна. През квадратния отвор се разнесе ароматът на влажна, черна почва. Няколко дървени стъпала отвеждаха надолу към мазето. Поу-Поу слезе донякъде, включи една висяща крушка и излезе отново. — Тоалетната е малката врата вдясно — обясни той на Суон. — Върви.

Детето се обърна към майка си за позволение. Тя само сви рамене и ѝ направи знак да отива. Суон мина през отвора. Стените на мазето бяха от кирпич, а таванът беше направен от пресичащи се дървени греди. Подът беше от излят бетон, а в помещението — което беше около шест метра дълго, три широко и два-два и половина високо — имаше легло, грамофон, радио, рафт с книги с меки корици на Луис Л’Амур и Брет Халидей и плакат на Доли Партън на едната стена. Суон намери вратата и влезе в малка кабинка, в която имаше мивка, огледало и тоалетна.

— Там долу ли живееш? — обърна се Джош към стареца, когато надникна през отвора.

— Да. Едно време живях във ферма на три километра оттук, но я продадох, след кат’ жената почина. Моите момчета ми помогнаха да изкопая мазето. Не е кой знай колко много, но си е дом.

— Ъх! — Дарлийн сбърчи нос. — Мирише като гробище.

— Защо не живееш със синовете си? — попита Джош. Поу-Поу го изгледа недоумяващо със свити вежди.

— Синове? Нямам ник’ви синове.

— Мисля, че каза, че момчетата са ти помогнали да изкопаеш мазето.

— Така е, аха. Подземните момчета. Казаха ми, че ще ми направят наистина хубу местенце за живеене. Чаткаш ли, идват тук постоянно и се запасяват със стока, щото съм единственият магазин наблизо.

Джош не можеше да намери смисъл в думите на стареца. Направи още един опит.

— Откъде идват?

— От под земята — отвърна Поу-Поу.

Джош поклати глава. Старецът беше луд.

— Виж, може ли да погледнеш радиатора ми?

— Сигур мога. Една минута и ще идем да видим к’во му е. — Поу-Поу отиде зад касата, чукна на касовия апарат горивото на Дарлийн и ѝ върна рестото. Суон се появи на стъпалата на мазето. Джош се приготви за зашеметяващата жега и излезе навън, за да отиде до все още пушещата си кола.

Почти беше стигнал до нея, когато земята под краката му се разтресе.

Спря на място. „Какво беше това? — зачуди се той. — Земетресение?“ Да, това щеше да е страхотен завършек на този скапан ден!

Слънцето беше направо брутално. Облакът от скакалци го нямаше. Огромната царевична нива от другата страна на пътя беше спокойна като картина. Единствените звуци наоколо бяха съскащата пара и постоянното тик… тик… тик от изпържения двигател на понтиака.

Джош присви очи на жестоката светлина и погледна към небето. То беше бяло и без никакви отличителни черти, като замъглено огледало. Сърцето му заби по-силно. Комарникът на вратата се затръшна зад него и той се стресна. Дарлийн и Суон бяха излезли и вървяха към камарото. Детето неочаквано спря, но майка му направи още няколко крачки, преди да осъзнае, че върви сама.

— Хайде! Да се връщаме на пътя, скъпа!

Суон гледаше небето. Толкова е тихо, помисли си тя. Толкова тихо. Тежкият въздух като че ли я караше да падне на колене и изпитваше затруднения да диша. През целия ден забелязваше големи ята от птици, наплашени коне, които бягаха по пасищата си, и лаещи към небето кучета. Момиченцето усещаше, че нещо е на път да се случи — нещо много лошо. Почувства същото миналата вечер, когато видя светулките. Чувството се засилваше цяла сутрин, откакто напуснаха мотела извън Уичита, а сега я нападнаха ледени тръпки по ръцете и краката. Усещаше опасността във въздуха, в земята, навсякъде.

— Суон! — Дарлийн беше едновременно раздразнена и изнервена. — Да тръгваме, веднага!

Детето се загледа в кафявите царевични ниви, които се простираха по целия хоризонт. „Да — помисли си то. — Там също се крие опасност. Особено там.“

Кръвта запулсира във вените му и желанието да се разплаче стана прекалено силно.

— Опасност — прошепна Суон. — Опасност… в царевицата…

Земята отново се разтресе под краката на Джош. Като че ли му се счу дълбок стържещ грохот като от задействането на някаква голяма машинария.

— Суон! Хайде! — разкрещя се Дарлийн.

„Какво, по дяволите…?“, помисли си гигантът.

Разнесе се някакъв пронизителен, виещ шум, който ставаше все по-силен. Джош закри с ръце ушите си и се зачуди дали щеше да оживее, за да получи чека си.

— Всемогъщи Боже! — провикна се Поу-Поу от прага на вратата на магазина.

На сто и двадесет метра северозападно от тях в царевицата се издигна колона от пръст и стотици царевични стъбла се подпалиха. Появи се огнено копие, което издаваше звуци като цвъртящ на тиган бекон, докато се издигаше на стотина метра в небето, след което се изви драматично на северозапад и изчезна в маранята. Още едно огнено копие се появи от земята на около осемстотин метра от тях и последва първото. Други две се изстреляха нагоре и изчезнаха от полезрение точно за две секунди. Само след миг огнените копия изникваха отвсякъде от царевичната нива — най-близките бяха само на триста метра, а най-далечните на девет-десет километра. Експлодираха гейзери от пръст, докато копията се издигаха нагоре с невероятна скорост. Огнените им следи оставяха синкави послеобрази в ретините на Джош. Царевицата гореше, а нагорещеният от огнените копия вятър запращаше пламъците към магазина на Поу-Поу.

Невероятно пламенни вълни обляха Джош, Дарлийн и Суон. Жената продължаваше да крещи на детето си да се качва в колата. То наблюдаваше изумено и ужасено десетките огнени копия, които продължаваха да експлодират от царевичното поле. Земята се разтрисаше от ударните вълни под краката на Джош. Сетивата му се завърнаха. Той осъзна, че огнените копия всъщност са ракети, които излитаха с тътен от скритите силози в една канзаска нива в средата на нищото.

Подземните момчета, помисли си Джош… и изведнъж се досети какво беше имал предвид Поу-Поу Бригс.

Магазинът на стареца се намираше в края на тайна военна база и „подземните момчета“ бяха техниците от военновъздушните сили, които в момента седяха в бункерите си и натискаха бутоните.

— Всемогъщи Боже! — провикна се Поу-Поу, но гласът му се изгуби заради тътена. — Вижте ги как летят!

Ракетите продължаваха да излитат от царевичната нива, като всяка следваща поемаше след предната в посока северозапад и се изгубваше в нажежения въздух. „Русия — помисли си Джош. — О, Господи… изстреляни са към Русия!“

Всички новинарски емисии, които беше гледал, и всички вестници, които беше прочел през последните няколко месеца, се завърнаха в главата му и в този най-ужасен момент той осъзна, че Третата световна война е започнала.

Нажеженият и задимен въздух се изпълни с горяща царевица, която заваля като дъжд по пътя и по покрива на магазина на Поу-Поу. Зелената платнена тента задимя, а покривалото на каруцата тип „Конестога“ вече беше пламнало. Истинска буря от горяща царевица приближаваше по опустошената нива и докато ударни вълни се блъскаха с осемдесет километра в час, пламъците се сляха и образуваха солидна, движеща се стена от огън, висока шест метра.

— Хайде! — изпищя Дарлийн и вдигна Суон на ръце. Сините очи на детето бяха ококорени и хипнотизирани от огнения спектакъл. Жената хукна да бяга към колата си, като носеше момичето. Една от ударните вълни я събори на земята и първите червеникави пипала на пламъците се пресегнаха към бензиноколонките.

Джош видя, че огънят е на път да прескочи пътя. Бензиноколонките щяха да избухнат. В следващия миг се оказа отново на футболното игрище пред ревящата неделна публика и хукна да бяга към падналите жена и дете като човешки танк, докато часовникът на стадиона отброяваше оставащите секунди. Една ударна вълна го блъсна и го извади от равновесие, като през цялото време върху него падаше горяща царевица; в следващия миг гигантът загреба с голямата си лапа жената през кръста. Тя стискаше здраво детето, чието лице беше изкривено от страх.

— Пусни ме! — разкрещя се Дарлийн, но Джош се завъртя и побягна към вратата на магазина, на чийто праг стоеше Поу-Поу и наблюдаваше със зинала уста полета на огнените копия.

Гигантът почти стигна до него, когато изведнъж нещо просветна като стотици милиони високоватови крушки, експлодирали в един и същ миг. Той не гледаше към нивата, но видя как сянката му се появи върху Поу-Поу Бригс… и в рамките на милисекунда очите на стареца бяха обвити от сини пламъци. Дребният човечец изпищя, задращи лицето си, падна назад върху комарника и го изкърти от пантите му.

— О, Боже, о, Господи, о, Боже! — бълнуваше несвързано Дарлийн. Детето само мълчеше.

Светлината стана още по-ярка и Джош усети връхлетялата го гърбом гореща вълна — в началото беше нежна като слънчеви лъчи в прекрасен летен ден, но бързо се усили и достигна жегата на пещ. Преди да успее да стигне до вратата, кожата на гърба и раменете му започна да цвърчи. Светлината беше толкова силна, че не виждаше накъде отива. Лицето му взе да се подува толкова бързо, че се притесни, че ще експлодира като плажна топка. Залитна напред и се спъна в нещо — тялото на Поу-Поу, което се гърчеше в агония на прага на вратата. Джош усети миризмата на опърлена коса и изгоряла плът и през главата му мина една шантава мисъл: „Аз съм един печен кучи син!“.

Все още можеше да вижда през цепките на подутите си очи. Светът беше целият в някакво странно синьо-бяло, цветът на призраците. Капакът в пода зееше отворен пред него. Джош протегна свободната си ръка, сграбчи стареца с нея и го извлачи, заедно с жената и детето, към квадратния отвор. Последва експлозия, от която полетяха шрапнели и се стовариха в стената на магазина. Бензиноколонките, беше сигурен Джош. Едно горещо метално парче прелетя отдясно на главата му. Потече му кръв, но нямаше време да мисли за нещо друго, освен как да се добере до мазето, тъй като зад себе си чу стенещата какофония на вятъра, подобна на симфония от падащи ангели, и не посмя да се обърне да погледне какво излизаше от тази царевична нива. Целият магазин се тресеше и от рафтовете му падаха консерви и бутилки. Джош запрати Поу-Поу надолу по стълбата като чувал с пшеница, след което скочи и той, като одра задника си на дървото, но не пускаше жената и детето. Те се търколиха по пода. Жената пищеше с прегракнал и слаб глас. Джош стана на крака, за да затвори капака.

Погледна навън и видя какво идва.

Огнено торнадо.

То изпълваше небето, хвърляше криви копия от червени и сини светкавици и носеше със себе си тонове черна пръст, изровена от полетата. Веднага осъзна, че огненото торнадо се е насочило към магазина на Поу-Поу, като мъкнеше половината пръст със себе си и щеше да ги връхлети само след няколко секунди.

Всичко беше много просто — щяха да оцелеят или щяха да умрат.

Джош затръшна капака и скочи от стълбата. Приземи се на една страна върху бетонния под.

„Я стига! — помисли си той със стиснати зъби и ръце на главата. — Я стига, да го вземат мътните!“

Невероятната смесица от мощния тътен на вятъра, пращенето на огъня и тежкия гръмотевичен грохот изпълни мазето и прогони всичко от съзнанието на Джош Хъчинс — всичко освен ледения, отвратителен ужас.

Бетонният под се разтресе… вдигна се с метър нагоре и се разцепи като чиния. Падна обратно с брутална сила. Джош изпита огромна болка в тъпанчетата си. Отвори уста и се разпищя, макар че не чуваше нищо.

Таванът на мазето поддаде и гредите започнаха да се чупят като кокали в гладни ръце. Една от тях удари гиганта в тила; имаше чувството, че е захвърлен и преобърнат във въртящ се самолет, а ноздрите му като че ли бяха запушени с дебел влажен памук. Единственото нещо, което желаеше изключително силно в този момент, беше да се махне от проклетия ринг и да си отиде у дома.

Тогава всичко изчезна.

10

10:17 часа, планинско лятно часово време. Земен дом

— Още ракети на десет часа! — каза Ломбард, когато на екрана на радара се появиха няколко зелени точки. — Дванадесет са се насочили на югоизток. Летят на височина над четири километра. Господи, вижте как се движат тези копелета! — След тридесет секунди точките излязоха от обхвата на радара. — Появиха се още пет, полковник. — Гласът на Ломбард беше смесица от ужас и вълнение; квадратното му лице беше почервеняло, а очите му бяха ококорени зад пилотските му очила. — Насочили са се на северозапад. Летят на височина 5,3 километра. Наши са. Давайте, бебчета!

Сержант Бекър стовари юмрук в разтворената си длан.

— Заличете ивановците от лицето на Земята! — провикна се той. Капитан Уорнър стоеше зад него, пушеше цигара и спокойно гледаше радарния екран със здравото си око. Двама униформени техници следяха радара на Периметрова охрана. Сержант Шор се беше отпуснал в един стол в другия край на помещението, с изцъклен и невярващ поглед. От време на време поглеждаше към екрана на главния радар и бързо се връщаше към някакво петно на насрещната стена.

Полковник Маклин стоеше над дясното рамо на Ломбард, със скръстени на гърдите му ръце. Вниманието му беше привлечено от зелените точки, които се разхождаха по екрана през последните четиридесет минути. Лесно беше да се различат руските ракети, защото те се бяха насочили на югоизток с траектории, които щяха да ги отведат до базите на военновъздушните сили и силозите с междуконтинентални балистични ракети. Американските ракети летяха на северозапад към смъртоносната си среща с Москва, Магадан, Томск, Караганда, Владивосток, Горки и стотици други градове-мишени и ракетни силози. Ефрейтор Прадос си беше сложил слушалките и слушаше слабите сигнали, които все още се излъчваха от късовълновите оператори в цялата страна.

— Сигналът от Сан Франциско току-що се изгуби — съобщи той. — Последните новини бяха от радио Кей Екс Си Ей в Сосалито. Споменаха нещо за кълбовидна мълния и сини светкавици. Останалото бяха някакви безсмислици.

— Седем ракети на единадесет часа — каза Ломбард. — На височина 3,65 километра. Насочили са се на югоизток.

„Още седем — помисли си Маклин. — Господи!“ Така входящата поща, засечена от радара на Блу Доум, достигна шестдесет и осем писма… само Бог знаеше още колко стотици, дори хиляди, бяха прелетели извън полезрението им. От паническите емисии на късовълновите радиостанции ставаше ясно, че американските градове бяха изпепелени от мащабна ядрена атака. Маклин беше преброил четиридесет и четири изходящи писма, поели към Русия. Също така беше наясно, че хиляди балистични ракети, круизни ракети, бомбардировачи В-1 и въоръжени с ядрено оръжие подводници бяха използвани срещу Съветския съюз. Нямаше значение кой беше започнал първи, говоренето приключи. Сега беше важно само коя от двете страни щеше да издържи най-дълго на ядрените удари.

Маклин беше заповядал Земен дом да бъде запечатан, когато видя първите съветски ракети на екрана на радара. Хората от Периметрова охрана бяха призовани, скалната врата беше свалена и заключена, а системата от подобни на жалузи прегради беше задействана, за да се предотврати допускането на радиоактивен прах. Остана само едно нещо, което трябваше да се направи: да каже на цивилните в Земен дом, че Третата световна война е започнала, че домовете и близките им вероятно са превърнати в пепел и че всичко, което са познавали и обичали, е било заличено от огнената топка. Маклин беше репетирал речта много пъти; смяташе да събере цивилните в Управлението и спокойно да им обясни какво се случва. Те щяха да разберат, че се налага да останат тук, във вътрешността на Блу Доум Маунтин, и че никога вече няма да се приберат по домовете си. След това щеше да ги научи на дисциплина и контрол, да създаде корави бронирани обвивки от тези меки и отпуснати човешки тела и да ги научи да мислят като воини. И от тази непробиваема крепост щяха да удържат съветските нашественици до последния си дъх и капка кръв, защото обичаше Съединените американски щати и никой никога нямаше да успее да го накара да коленичи и да се моли.

— Полковник? — Единият от младите техници беше вдигнал поглед от радара на Периметрова охрана. — Приближава някакво превозно средство. Прилича на кемпер. Движи се доста бързо.

Маклин отиде при мъжа, за да види мигащата точка на планинския път. Шофьорът на кемпера караше толкова бързо, че съществуваше опасност да се забие в Блу Доум.

Полковникът все още разполагаше с властта да отвори и да пусне превозното средство вътре, като използва код, който щеше да преодолее компютризираната заключваща система. Представи си, че в кемпера се намира изплашено до безобразие семейство, вероятно от Айдахо Фолс или от някое от по-малките населени места в подножието на планината. Човешки животи, помисли си Маклин. Тези хора се опитваха да избегнат смъртта. Погледна телефона. Можеше да въведе личния си номер и да каже кода в слушалката, който щеше да накара компютъра да отключи Земен дом и да отвори вратата. По този начин щеше да спаси животите на тези хора.

Посегна към телефона.

Но нещо вътре в него се размърда — то беше голямо, мрачно и невидимо, като излязло от дъното на първобитно блато създание.

Сссспри!, шепотът на Войника сянка наподобяваше съскането на фитил на динамит. Помисли за храната! Повече усти, по-малко ядене!

Маклин се поколеба; пръстите му бяха на няколко сантиметра от телефона.

Повече усти, по-малко ядене! Дисциплина и контрол! Стегни се, господинчо!

— Трябва да ги пусна — изрече полковникът и другите мъже в контролната зала го изгледаха.

Не ми противоречи, господинчо! Повече усти, по-малко ядене! Много добре знаеш какво се случва, когато човек е гладен, нали?

— Да — прошепна в отговор Маклин.

— Сър? — повика го радарният техник.

— Дисциплина и контрол — изрече завалено той.

— Полковник? — Уорнър го хвана за рамото.

Маклин подскочи, сякаш се събуди от кошмар. Огледа останалите в контролната зала, след което погледна отново телефона и бавно свали ръка. За момент беше затънал отново в ямата, в калта, в лайната и в мрака, но вече беше добре. Знаеше къде е. Естествено. Дисциплината и контролът много помагаха. Полковникът се освободи от хватката на капитан Уорнър и погледна точката на екрана с присвити очи.

— Не — заяви той. — Не. Закъсняха много. Прекалено много. Земен дом остава запечатан. — Почувства се изключително доволен от себе си, че е взел това мъжествено решение. В Земен дом имаше повече от триста души, без да брои офицерите и техниците. Повече усти, по-малко ядене. Беше сигурен, че е постъпил правилно.

— Полковник Маклин! — обади се Ломбард с пресипнал глас. — Погледнете това!

Маклин веднага застана зад него и погледна екрана. Видя група от четири ракети — едната от тях изглеждаше по-бавна от останалите. Тя изостана, докато другите три бързо изчезнаха над Блу Доум.

— Какво става?

— Тази ракета лети на 6,8 километра височина — отговори Ломбард. — Преди няколко секунди беше на 7,6 километра. Мисля, че пада.

— Не е възможно! Няма никакви военни цели в радиус от сто и шестдесет километра! — намеси се сержант Бекър и се приближи, за да види със собствените си очи.

— Провери отново — нареди Маклин на Ломбард с възможно най-спокойния си глас.

Стрелката на радара се движеше агонизиращо бавно.

— Стигна 6,7 километра, сър. Сигурно е повредена. Копелето пада надолу!

— По дяволите! Изчислете точката на удара!

Ломбард веднага разгъна карта на района около Блу Доум Маунтин и се да работи с компас и транспортир, като изчисляваше и пресмяташе различни ъгли и скорост. Ръцете му трепереха и се налагаше да започва отначало повече от веднъж. Най-накрая каза:

— Ще прелети над Блу Доум, сър, но нямам представа дали турбулентността там горе няма да се намеси. Пресметнах, че ще падне точно тук. — Сержантът заби пръст в един район на около петнадесет километра западно от Литъл Лост Ривър и отново погледна екрана. — Вече е на 5,5 километра, сър. Пада като счупена стрела.

Капитан Уорнър-Мечо изсумтя.

— Такава е технологията на ивановците — каза той. — Всичката е прецакана.

— Не, сър. — Ломбард се завъртя със стола си. — Ракетата не е руска. Една от нашите е.

В залата настъпи наелектризирана тишина. Наруши я полковник Маклин, като изпусна звучна въздишка.

— Ломбард, какво, по дяволите, говориш?

— Ракетата е приятелска — отговори сержантът. — Летеше на северозапад, преди да излезе от курса си. От размера и скоростта ѝ предполагам, че е „Минитмън III“, вероятно с бойна глава „Марк 12“ или „Марк 12А“.

— О… Господи — прошепна Рей Бекър, чието червендалесто лице беше пребледняло.

Маклин се вторачи в екрана. Отклонилата се точка ставаше все по-голяма. Вътрешностите му като че ли бяха стиснати в менгеме. Пределно ясно му беше какво щеше да се случи, ако „Минитмън III Марк 12А“ паднеше в радиус от осемдесет километра от Блу Доум. „Марк 12А“ пренасяше три 335-килотонни ядрени глави — достатъчна мощ да сравни със земята седемдесет и пет Хирошими. „Марк 12“ пренасяше три 170-килотонни ядрени глави. Те също щяха да са изключително опустошителни, но Маклин се замоли ракетата да е такава, защото може би — може би — планината щеше да издържи на подобна ударна вълна, без да се срути.

— Снижи се до 4,85 километра, полковник.

Това означаваше, че е на километър и половина над Блу Доум. Усещаше погледите на другите мъже върху себе си, искаха да разберат дали е направен от стомана, или от глина. Нямаше какво да стори в този момент, освен да се моли ракетата да падне много по-далеч от Литъл Лост Ривър. На лицето му заигра горчива усмивка. Сърцето му препускаше, но разсъдъкът му не го предаваше. „Дисциплина и контрол“, помисли си той. Тези две неща правеха един мъж такъв.

Земен дом беше построен тук, защото наблизо нямаше никакви съветски цели и защото всички правителствени прогнози показваха, че радиоактивните ветрове ще са в посока юг. Дори в най-лошите си кошмари Маклин не беше помислял, че Земен дом може да бъде ударен от американско оръжие. „Не е честно!“ помисли си той и едва не се разкикоти. О, не, не беше никак честно!

— Ракетата се снижи до 4 километра — съобщи с напрегнат глас Ломбард и побърза да направи ново изчисление на картата, но не сподели какъв е резултатът, а и полковникът не го попита. Маклин беше наясно, че щеше да раздруса адски здраво и се сети за всички пукнатини в тавана и стените на Земен дом. Същите пукнатини и проклетите слаби места в убежището, за които онези копелета братята Озли трябваше да се погрижат, преди да го отворят. Вече беше късно, прекалено късно. Полковникът се загледа в екрана с присвити очи и с надеждата братята да са се насладили на звука от горящите им кожи, докато са умирали.

— Вече е на 3,7 километра, полковник.

Шор простена панически и сви колене до гърдите си; изглеждаше като човек, който е видял времето, мястото и обстоятелствата на собствената си смърт в кристална топка.

— По дяволите — изрече тихо Уорнър. Дръпна още веднъж от цигарата си и я смачка в пепелника. — Предполагам, че ще е най-добре да се разположим удобно, а? Бедните копелета там горе ще бъдат разкъсани като парцалени кукли. — Капитанът се сви на пода в ъгъла.

Ефрейтор Прадос си свали слушалките и се опря в стената. По бузите му проблясваха капки пот. Бекър стоеше до Маклин, който наблюдаваше приближаващата точка на екрана пред Ломбард и броеше секундите до сблъсъка.

— Снижава се до 3,4 километра. — Раменете на сержанта бяха увиснали. — Мина над Блу Доум! Продължава в посока северозапад! Мисля, че ще успее да мине реката! Давай, копеле, давай.

— Давай — въздъхна Бекър.

— Давай — намеси се Прадос и затвори очи. — Давай. Давай. Точката изчезна от екрана.

— Изгубихме я, полковник! Падна под обхвата на радара!

Маклин кимна. Ракетата продължаваше да пада към гората до Литъл Лост Ривър, а той продължаваше да брои.

Всички чуха жужене като от голям, далечен рояк стършели.

След това настъпи тишина.

— Пад… — започна Маклин, но в следващия момент екранът избухна в светлина, а мъжете около него закрещяха и закриха очи. Полковникът беше заслепен за секунда. Той разбра, че небесният радар на върха на Блу Доум е изпепелен. Другите радарни екрани просветнаха като зелени слънца, които бързо започнаха да угасват. Жужащите стършели изпълниха залата и от контролните табла заизлизаха искри от къси съединения. — Дръжте се! — нареди Маклин. Подът и стените са разтресоха, а на тавана се появи пъзел от пукнатини. Наоколо заваля дъжд от прах и камъчета. По-големите от тях затракаха по контролните табла като градушка. Подът се разтресе толкова силно, че принуди Маклин и Бекър да паднат на колене. Светлините примигаха и изгаснаха, но само след секунди се задейства аварийното захранване и осветлението — по-силно, по-ярко и създаващо по-големи сенки отпреди малко — се завърна.

Последва още един последен слаб трус и заваля нов дъжд от прах и камъчета, след което подът застина.

Косата на Маклин беше бяла от прахта, а лицето му прашно и надраскано. Системата за филтриране на въздуха обаче работеше на пълни обороти и издърпваше прахта в шахтите в стените.

— Всички ли са добре? — провикна се полковникът и се опита да се съсредоточи въпреки зеления послеобраз, останал пред очите му. Разнесе се кашляне, а някой — предположи, че е Шор — плачеше. — Добре ли сте?

Получи отговор от всички, освен от Шор и от един от техниците.

— Всичко приключи! — каза той. — Успяхме! Добре сме! — Наясно беше, че щеше да има случаи на счупени кости, сътресения и шок сред цивилните на горното ниво. Вероятно всички бяха изпаднали в паника в момента, но лампите светеха, вентилационната система работеше и Земен дом не се беше строполил като къща от карти на силен вятър. „Приключи! Успяхме!“ Маклин все още примигаше, за да проясни зрението си, и се изправи на крака. Засмя ся — кратък и неприятен звук, подобен на лай, процедил се между зъбите му. В следващия момент смехът направо изригна от гърлото му. Смееше се все по-силно, защото беше жив и крепостта му още не беше паднала. Кръвта му беше гореща и кипеше отново както във влажните джунгли и сухите равнини на чуждестранните бойни полета; на тези огнени полета врагът носеше дяволското си лице и не се криеше зад маската на психиатри на военновъздушните сили, събирачи на сметки, лукави бивши съпруги и измамни бизнес партньори. Той беше полковник Джимбо Маклин и се движеше като тигър — грациозен и зъл — с Войника сянка до него.

За пореден път надви смъртта и позора. Ухили се. Устните му бяха бели от прахта.

В следващия момент се разнесе звук като от съдиране на дреха. Полковник Маклин спря да се смее.

Разтри очи в опит да изгони зеленото сияние и най-накрая успя да види откъде идва звукът.

Стената пред него се беше пропукала и се бяха образували хиляди малки паяжини. В края на тавана обаче положението беше най-лошо: постепенно се отвори огромна зигзагообразна пукнатина и от нея потече тъмна и воняща вода, която шурна надолу като кръв от чудовищна рана. Разкъсващият шум се удвои и утрои. Маклин погледна в краката си и видя втора огромна пукнатина да се отваря на пода. Трета се изви като змия на насрещната стена.

Бекър крещеше нещо, но гласът му беше изкривен и забавен, сякаш го чуваше в кошмарите си. От горе падаха парчета камъни, панелите от тавана се разместиха и потекоха още потоци вода. Разнесе се неприятната миризма на мръсен канал и докато помията заливаше полковника, той осъзна каква е истината: някъде канализационната система беше експлодирала — вероятно още преди седмици или месеци — и отходните води се бяха събрали не само над първо ниво, но и между първо и второ, като по този начин бяха спомогнали за допълнителното еродиране на бездруго нестабилната и пренатоварена скала, която поддържаше Земен дом.

Подът се килна на една страна и извади от равновесие Маклин. Скалните пластове се отъркаха едни в други с неприятния звук на стържещи челюсти и докато зигзагообразните пукнатини се свързваха, от тавана потече порой от мръсна вода и камъни. Полковникът падна върху Бекър и се удари в пода. Сержантът изпищя и когато Маклин се извъртя по посока на писъка, стана свидетел как Рей Бекър пада в отворилата се в пода пукнатина. Пръстите му се хванаха за ръба ѝ, но двата края на процепа се затвориха отново и полковникът с ужас видя как пръстите на мъжа се пръснаха като настъпени кренвирши.

Цялата зала се тресеше неудържимо като атракция в ужасен панаир. От пода се отчупваха парчета, падаха в мрака долу и оставяха зеещи кратери след себе си. Шор изпищя и хукне към вратата, като по пътя си прескочи една отворила се дупка. Излезе в коридора и Маклин забеляза, че стените там също бяха целите в пукнатини. Големи парчета скала падаха отгоре Шор се изгуби във виещия се прахоляк, като след него останаха само писъците му. Коридорът се разтресе и разлюля, а подът се гънеше нагоре-надолу, сякаш арматурата му се беше превърнала в гума. Навсякъде, през стените, пода и тавана, се чуваше тежко туптене, като че ли луд ковач блъскаше по наковалнята си, заедно със стърженето на скала в скала и късането на арматура, която плющеше като струните на разстроена китара. От коридора се разнесе хор от писъци, който успя да надвика какофонията. Маклин беше наясно, че цивилните на горното ниво бяха премазани. Седна в ъгъла насред шума и хаоса и осъзна, че ударните вълни от повредената ракета се опитваха да разрушат Земен дом.

Отгоре му течеше мръсна вода. В коридора се стовари буря от прах, камъни и нещо, което приличаше на смазано човешко тяло. Останките блокираха вратата на контролната зала. Някой — помисли си, че е Уорнър — го хвана за ръката и се опита да го изправи на крака. Ломбард виеше като ранено куче. „Дисциплина и контрол! — помисли си Маклин. — Дисциплина и контрол!“

Светлините изгаснаха. Вентилационните шахти въздъхнаха като че ли за последно. В следващия миг подът под полковника се срути. Той падна и чу собствените си писъци. Рамото му се удари в някаква издадена скала, преди Маклин да стигне дъното, където се стовари с такава сила, че въздухът напусна дробовете му и писъците му секнаха.

Коридорите и залите на Земен дом се срутваха една след друга в настъпилия пълен мрак. Телата бяха хванати в капана или смазани под напора на скалите. Парчета камък падаха отгоре и се разбиваха в отслабените подове. Помията беше стигнала до коленете в секциите на Земен дом, които все още се държаха и в мрака хората се премазваха едни други до смърт в опит да намерят път за навън. Писъците, виковете и молбите към Бог се сливаха в адски пандемониум, докато ударните вълни продължаваха да брулят планината Блу Доум, която започна да се срутва и да премазва непревземаемата крепост в търбуха си.

11

13:18 часа, лятно северноамериканско източно време. На борда на Въздушния команден център

Президентът на САЩ, чиито очи бяха потънали в лилавите кратери на бледото му лице, погледна вдясно към овалния плексигласов прозорец и пред погледа му се откри бурно море от черни облаци. На десет километра под самолета му, „Боинг Е-4В“, проблясваха жълти и оранжеви светлини, а облаците кипяха в чудовищна буря. Самолетът се разтресе, беше засмукан триста метра надолу и четирите му турбовитлови двигателя запищяха в опит да наберат отново височина. Небето имаше цвета на кал, а слънцето беше скрито зад огромни, завихрени облаци. В тези облаци, които се носеха на девет километра от повърхността на земята, се намираха останките от цивилизацията: горящи дървета, цели къщи, части от сгради, парчета от мостове, магистрали и железопътни линии, които светеха в червено като нажежени жички. Отломките се въртяха и подскачаха като парчета гнила растителност, изтласквани на повърхността на кипящо черно езеро и след това засмуквани отново от него, за да бъдат заменени от нова вълна боклуци, принадлежали на човечеството.

Президентът не можеше да издържи на гледката, но не можеше и да отмести поглед. Едновременно изплашен и хипнотизиран, той наблюдаваше клокочещите облаци и сините светкавици, които периодично ги пронизваха. Самолетът потрепери, наклони се наляво и пак се изправи, снижи се рязко и след малко отново се издигна. Нещо огромно и горящо прелетя покрай прозореца. Президентът си помисли, че може да е част от влак, изстреляна във въздуха от невероятната ударна вълна и от невижданите ураганни ветрове, които пищяха по опустошената земя долу.

Някой се пресегна и спусна капака от опушено стъкло, който скри прозореца.

— Не мисля, че трябва да продължавате да гледате, сър.

За няколко секунди главнокомандващият не успя да разпознае мъжа, който седеше на черната кожена седалка срещу неговата. Хана, помисли си той. Министърът на отбраната Хана. Огледа се наоколо, за да разбере къде се намира. Беше във Въздушния команден център. В кабината си в опашката на самолета „Боинг“. Хана седеше срещу него, а от другата страна на пътеката се беше разположил мъж в униформа на капитан от специалното разузнаване на военновъздушните сили; човекът беше изпънат като струна и с квадратни рамене. Носеше слънчеви очила, които скриваха очите му. Лявата му китка беше закопчана с белезници за дръжката на малко черно куфарче, оставено на масата пред него.

От другата страна на кабината на президента се намираше сърцето на самолета, което представляваше поредица от радарни екрани, компютри, обработващи данни, и комуникационно оборудване, свързано със Стратегическото въздушно командване, Противовъздушна отбрана, Върховната главна квартира на съюзническите сили в Европа и всички бази на американските въздушни и морски сили с междуконтинентални балистични ракети. Техниците, които работеха с оборудването, бяха избрани от Агенцията за военно разузнаване, която също така беше избрала и обучила мъжа с черното куфарче. На борда на самолета присъстваха също няколко офицери на АВР и генерали от армията и военновъздушните сили, специално назначени във Въздушния команден център, чиито задължения бяха да създават ясна картина от докладите, получавани от различните точки на конфликта.

Самолетът кръжеше над Вирджиния от 6:00 часа. В 9:46 пристигнаха първите доклади от Военноморския център: няколко американски подводници бяха попаднали на голяма група руски ядрени подводници северно от Бермудските острови.

Според ранните доклади, съветските съдове бяха изстреляли балистични ракети в 9:58 часа, но в по-късните доклади се отбелязваше, че един от американските командири на подводница вероятно е изстрелял круизни ракети, без да получи необходимото разрешение. Вече беше късно да се прецени кой беше стрелял първи. А и нямаше значение. Първият съветски удар беше насочен към Вашингтон — три ядрени ракети се врязаха в Пентагона, четвърта удари Капитолия, а пета — военновъздушната база „Андрюс“. Изстреляните към Ню Йорк ракети удариха „Уолстрийт“ и „Таймс Скуеър“ за около две минути. Почти веднага след това съветските балистични ракети замаршируваха по източното крайбрежие, но по това време бомбардировачи В-1 вече летяха към сърцето на Русия, американските подводници отговаряха на огъня, а ракети на НАТО и страните от Варшавския договор пищяха над Европа. Руски подводници се промъкнаха на западното крайбрежие и изстреляха ядрените си глави, които удариха Лос Анджелис, Сан Франциско, Сан Диего, Сиатъл, Портланд, Финикс и Денвър, а след това по-широкообхватните междуконтинентални балистични ракети с повече ядрени глави — истинските гадни копелета — паднаха в Аляска и на полюса, като покосиха военновъздушни бази и западни ракетни установки и изпепелиха градовете за няколко минути. Омаха беше една от първите цели, а с него и щабът на Стратегическото въздушно командване. В 12:09 часа в слушалките на техниците пристигна последният приглушен сигнал от НОРАД:

— Последните птички излетяха.

С това съобщение, което означаваше, че последните „Минитмън III“ и круизни ракети са изстреляни от скритите някъде в Северна Америка силози, НОРАД се изгуби.

Хана си беше сложил слушалки и на тях слушаше пристигащите доклади. Президентът беше свалил своите, когато НОРАД утихна. Усещаше пепелта в устата си и не искаше да мисли какво се намира в онова черно куфарче от другата страна на пътеката.

Хана слушаше далечните гласове на командирите на подводници и пилотите на бомбардировачи, които все още търсеха цели или се опитваха да избегнат разрушенията в бързите и яростни конфликти по половината планета. Военноморските сили на двете страни бяха заличени и в този момент Западна Европа беше смазвана между наземните войски. Той се беше съсредоточил върху далечните призрачни гласове, които се носеха над бурята от статичен шум, защото ако отместеше мислите си от настоящата работа към нещо друго, щеше да полудее. Не го наричаха Железния Ханс безпричинно. Пределно ясно му беше, че не може да позволи на спомените и угризенията да го отслабят.

Въздушният команден център беше ударен от турбулентност, която запрати яростно самолета нагоре и после го стовари надолу с ужасяваща скорост. Президентът се държеше здраво за подлакътниците на седалката си. Знаеше, че никога вече няма да види съпругата и сина си. Вашингтон приличаше на Луната, само дето всичко беше в пламъци, Декларацията за независимостта и Конституцията се бяха превърнали в пепел в разрушената сграда на Архива, а мечтите на милиони умове бяха унищожени в разразилия се огнен ад в Библиотеката на Конгреса. Всичко се случи бързо… толкова бързо!

Искаше му се да заплаче и да закрещи, но беше президентът на Съединените щати. Копчетата на ръкавелите му носеха президентския печат. Спомни си, като че ли беше преди цял един живот, че попита Джулиан как му стои синята карирана риза с кафявия му костюм. Не можеше да си избере вратовръзка, защото подобно решение му се струваше прекалено трудно. Вече не можеше да мисли, нито пък да измисли нещо. Имаше чувството, че мозъкът му е станал мек като дъвчащ бонбон. Джулиан му беше избрала подходяща вратовръзка и му беше сложила копчетата на ръкавелите. После я целуна и прегърна сина си, след което хората на тайните служби ги отведоха, заедно с другите членове на кабинета, в Мазето.

„Всичко е унищожено — помисли си той. — О, Господи… всичко е унищожено.“ Отвори очи и бутна отново сенника нагоре. Около самолета се носеха черни облаци, чиито вътрешности бяха нажежени до червено и оранжево. Оттам изригваха огнени съсиреци и светкавици, които пронизваха небесата на стотици метри по-нагоре от летателния апарат.

„Имало едно време — помисли си президентът — любовна авантюра между човека и огъня.“

— Сър? — прошепна Хана и си свали слушалките. Лицето на главнокомандващия беше посивяло, а устата му се гърчеше грозно от тикове. Министърът на отбраната си помисли, че шефът му ще повърне всеки момент. — Добре ли сте?

Мъртвешките очи се размърдаха на пребледнялото лице.

— Супер съм — прошепна президентът и се усмихна едва. Хана чу гласове в слушалките.

— Последните В-1 току-що са паднали над Балтика. Руснаците са ударили Франкфурт преди осем минути, а преди шест минути Лондон е бил покосен от множество междуконтинентални балистични ракети — предаде на президента той.

Главнокомандващият седеше като каменна статуя.

— Каква е приблизителната бройка на жертвите? — попита изтощен той.

— Все още не е известно. Гласовете са толкова неясни, че дори компютрите не могат да изчистят статичния шум.

— Винаги съм харесвал Париж — прошепна президентът. — Двамата с Джулиан прекарахме медения си месец там, знаеше ли? Какво става с него?

— Не знам. Не съм чул нищо за Франция.

— А Китай?

— Все още са тихи. Смятам, че просто си кротуват.

Самолетът отново се наклони на една страна и след малко се изправи. Двигателите запищяха през мръсния въздух и се опитаха да възстановят височина. Върху лицето на президента се отрази една от светкавиците отвън.

— Добре — каза той. — Сега сме тук. Накъде ще поемем?

Хана много искаше да отговори, но не знаеше какво. Гърлото му като че ли се сви. Пресегна се да свали сенника на прозореца, но президентът му нареди твърдо:

— Недей. Остави я така. Искам да виждам. — Главата му бавно се завъртя към министъра на отбраната. — Всичко приключи, нали?

Хана кимна.

— Колко милиона загинаха, Ханс?

— Не знам, сър. Не бих се тревожил…

— Не ме покровителствай! — изкрещя толкова силно и неочаквано президентът, че даже неподвижният капитан от военновъздушните сили се стресна. — Зададох ти въпрос и искам да ми отговориш — най-добро предположение, измислица, каквото и да е! През цялото време слушаше докладите! Кажи ми!

— В северното полукълбо… — отвърна неуверено министърът на отбраната, чиято желязна фасада беше започнала да се пропуква като евтина пластмаса — … бих предположил… че жертвите са между триста и петстотин и петдесет. Милиона.

Президентът затвори очи.

— Колко ще загинат до седмица? След месец? След шест месеца?

— Вероятно… още двеста милиона до месец. Заради наранявания и радиацията. След това… никой не знае освен Бог.

— Бог — повтори президентът. Една сълза потече по бузата му. — Точно в този момент Бог ме гледа, Ханс. Усещам го. Той знае, че аз убих света. Аз. Убих света. — Той сложи ръце върху лицето си и застена. Америка я няма, помисли си той. Няма я. — О… — изхлипа. — О… не…

— Мисля, че е време, сър. — Гласът на Хана беше почти нежен.

Президентът вдигна поглед. Влажните му оцъклени очи се преместиха върху черното куфарче от другата страна на пътеката. Отново се извърна от него и погледна през прозореца. Колко могат да оцелеят в този холокост, зачуди се той. Не. По-правилният въпрос беше: „Колко щяха да искат да останат живи?“ От безбройните инструктажи и лекции на тема ядрена война едно нещо му се беше изяснило много добре: стотиците милиони, които щяха да загинат през първите няколко часа, щяха да са късметлиите. Оцелелите щяха да преживеят хиляди форми на мъчение.

„Все още съм президент на Съединените американски щати — каза си той. — Да. И трябва да взема още едно решение.“

Самолетът се разклати, сякаш пътуваше по павиран път. За няколко секунди го обгърнаха черни облаци и в това мрачно владение от другата страна на прозореца властваха огънят и светкавиците. Самолетът се килна дясно на борд и продължи да се промъква през черния ад.

Президентът се замисли за съпругата и сина си. Нямаше ги. Замисли се за Вашингтон и Белия дом. Нямаше ги. Замисли се за Ню Йорк и Бостън. Нямаше ги. Замисли се за горите и магистралите под него, за ливадите, прериите и плажовете. Нямаше ги, нищо не беше останало.

— Заведи ни там — нареди той.

Хана отвори единия от подлакътниците си и откри малката конзола в него. Натисна бутон, който да установи връзка по интеркома между пилотската и пътническите кабини, след което изрецитира кодовото си име и два пъти продиктува координатите за новия курс. Самолетът зави и продължи да лети над континента, далеч от руините на Вашингтон.

— Ще сме в обхват след петнадесет минути — съобщи той.

— Ще се… помолиш ли с мен? — попита шепнешком президентът и двамата наведоха глави.

Приключиха с молитвата и Хана каза:

— Капитане? Готови сме. — Министърът на отбраната стана и освободи мястото си на офицера с куфарчето.

Мъжът седна на седалката срещу президента. Сложи куфарчето на коленете си. Отключи белезниците с малкия лазер, който приличаше на джобно фенерче. После извади запечатан плик от вътрешния джоб на палтото си и го отвори. Вътре имаше малък златен ключ. Вкара го в едната от двете ключалки на куфарчето и го завъртя надясно. Ключалката се отключи с електрическо изщракване. Офицерът обърна куфарчето към президента, който също извади запечатан плик от джоба на палтото си, отвори го и взе сребърен ключ от него. Вкара го във втората ключалка, завъртя го наляво и отново се разнесе изщракване, малко по-различно от първото.

Капитанът от военновъздушните сили отвори куфарчето.

Вътре имаше малка компютърна клавиатура и плосък екран, който се появи с отварянето на капака. В долната част на клавиатурата се мъдреха три малки кръгчета: зелено, жълто и червено. Зеленото беше започнало да примигва.

Отстрани на седалката на президента, закрепена за дясната страна на корпуса на самолета под прозореца, се намираше малка черна кутия с два кабела — червен и зелен — навити под нея. Главнокомандващият разви кабелите съвсем бавно. В края им имаше конектори, които включи в съответните гнезда отстрани на компютърната клавиатура. По този начин свърза клавиатурата към подвижната антена на опашката на самолета на Въздушното командване.

Президентът се поколеба само няколко секунди. Решението беше взето.

Въведе петбуквения си идентификационен код.

Здравейте, господин президент, поздрави го компютърът. Главнокомандващият се отпусна на седалката. Един нерв потреперваше в ъгълчето на устата му.

Хана погледна часовника си.

— Намираме се в обхват, сър.

Съвсем бавно и внимателно президентът написа: Ето, тук е Беладона, феята на скалите, феята на ситуациите.

Компютърът отговори: Ето човека с трите жезъла, ето колелото.

Самолетът беше раздрусан и подхвърлен. Нещо одра лявата му страна с пронизителен звук, който приличаше на стържещи върху черна дъска нокти.

Президентът въведе: Ето едноокия търговец, а тази карта…

Която е обърната, е нещо, което той носи на своя гръб, отвърна компютърът.

Но на мен неми е позволено да го видя, набра главнокомандващият.

Жълтият кръг светна.

Президентът си пое дълбоко въздух, сякаш имаше намерение да скочи в тъмна и безкрайно дълбока вода. Написа: Не намирам Обесения.

Пазете се от смърт във вода, веднага се появи отговорът.

Червеният кръг също светна. Мониторът веднага се изчисти.

След малко компютърът докладва: Небесните нокти са заредени, сър. Десет секунди до изстрелването им.

— Дано Бог ми прости — прошепна президентът и пръстът му кацна над клавиша.

— Господи! — изуми се капитанът от военновъздушните сили. Той се беше загледал през прозореца със зяпнала уста.

Главнокомандващият също погледна навън.

През торнадото от горящи къщи и овъглени останки се появи една огнена форма, която се беше изстреляла към Въздушния команден център като метеор. На президента му бяха необходими цели две секунди, за да осъзнае какво е това: смачкан и разбит пътнически автобус с горящи гуми. От счупените прозорци и предното стъкло висяха овъглени трупове.

На табелата на предното стъкло пишеше „Дава се под наем“.

Явно пилотът също забеляза случващото се, защото двигателите зареваха на пълна мощност и носът на самолета се вдигна рязко нагоре с такава сила, че гравитацията натисна президента в седалката му, все едно тежеше двеста килограма. Куфарчето и компютърната клавиатура подскочиха от коленете на капитана и двата конектора се извадиха. Куфарчето падна на пътеката, плъзна се и заседна под едно от местата. Президентът видя как разбитият автобус се завъртя на една страна и през прозорците му западаха трупове. Приличаха на горящи листа. Автобусът се удари в дясното крило и разтресе здраво самолета. Извънбордовият двигател експлодира.

Половината крило се откъсна, а от втория десен двигател изригнаха пламъци като римски свещи. Разкъсаният от сблъсъка автобус се разлетя на парчета, които се смесиха с вихрушката и бяха засмукани надолу.

Повреденият Въздушен команден център се наклони на лявата си страна. Двата все още здрави двигателя вибрираха с такава сила, че всеки момент щяха да се откъснат от напрежението. Президентът се разпищя. Самолетът пропадна километър и половина. Пилотът беше изгубил контрол и се бореше с неподчиняващите му се щурвал и предкрилки. Един въздушен поток подхвана самолета и го запрати триста метра нагоре, след което фоинжът пропадна с писък още три километра. Летателният апарат се завъртя и започна да пада към опустошената земя.

Обгърнаха го черни облаци и президентът на Съединените американски щати изчезна.

Три

Гаси светлините

Около черницата ♦ Все още не сме трима ♦ Свещената брадва ♦ Световен шампион по повръщане ♦ Падение ♦ Крачка напред

12

„В ада съм! — помисли си истерично Сестра Крийп. — Мъртва съм, в ада съм и се пържа с грешниците!“

Заля я още една вълна от смазваща, сурова болка.

— Помогни ми, Господи! — Опита се да изпищи, но от гърлото ѝ излезе само дрезгав, животински стон. Изхлипа и стисна зъби, докато болката не понамаля. Лежеше в пълен мрак и си мислеше, че може да чуе писъците на пържещите се грешници в дълбините на ада — бяха слаби, ужасни и се сливаха с миризмата на сяра, пара и изгорена плът, която я извади от безсъзнанието.

„Мили боже, спаси ме от ада! — замоли се Сестра Крийп. — Не ме оставяй да горя вечно!“

Силната болка се завърна и отново я замъчи. Тя се сви като зародиш и лицето и носът ѝ се намокриха с вода. Изплю се, изпищя немощно и си пое глътка парлив горещ въздух. „Вода — помисли си. — Вода. Лежа във вода.“ В трескавата ѝ глава започнаха да изплуват спомени, които просветваха като горещи въглени на дъното на скара.

Изправи се до седнало положение. Усещаше тялото си тежко и подуто. Вдигна ръка и докосна лицето си. Няколко от мехурите на бузата и челото ѝ се спукаха и от тях потече течност.

— Не съм в ада — изрече с дрезгав глас Сестра Крийп. — Не съм мъртва… все още.

Спомни си къде се намира, но не можеше да разбере какво се беше случило или откъде се беше появил огънят.

— Не съм мъртва — повтори с по-висок глас клошарката. В тунела се разнесе ехо и тя изкрещя през напуканите си и изприщени устни: — Не съм мъртва!

Тялото ѝ продължаваше да е измъчвано от агонизираща болка. В един миг ѝ се струваше, че гори, а в следващия ѝ ставаше студено. Беше изморена, много изморена. Искаше ѝ се отново да легне във водата и да заспи, но се страхуваше, че ако го направи, повече няма да се събуди. Заопипва мрака в опит да намери платнената си чанта. За няколко секунди се паникьоса, когато не успя. След малко обаче пръстите ѝ попаднаха на овъгления и подгизнал плат. Взе я и я притисна до тялото си като малко дете.

Помъчи се да стане. Краката ѝ не я издържаха и я принудиха да седне отново във водата, докато премине болката от усилието. Опита се да събере достатъчно сили. Мехурите на лицето ѝ се свиха и изпънаха кожата ѝ в подобие на маска. Тя вдигна ръка и опипа първо челото, а после и косата си. Шапката ѝ я нямаше, а косата ѝ на допир беше като бодливата трева на ливада, която цяло лято не е виждала капка дъжд. „Косата ми е опърлена!“, помисли си Сестра Крийп и от гърлото ѝ се изплъзна някаква смесица от кикот и хлип. Още няколко мехура на скалпа ѝ се спукаха и тя побърза да отдръпне пръсти, защото положението беше ужасно. Опита се отново да стане и този път успя.

Докосна края на пода на тунела, който започваше малко над издутия ѝ корем. Щеше да се наложи да се набере на ръце, за да пропълзи в него. Раменете все още я боляха от усилието, което вложи, за да махне решетката на шахтата, но тази болка беше нищо в сравнение с болката, причинена ѝ от мехурите по кожата. Сестра Крийп хвърли чантата си през отвора. Рано или късно трябваше да излезе и да я вземе. Сложи ръце на бетона и се опита да се набере, но силата на волята ѝ се изпари. Може би някой човек от поддръжката щеше да слезе тук долу след година или две и щеше да намери скелета ѝ.

Опита се да се набере. Схванатите мускули на раменете ѝ я пронизаха болезнено, а единият ѝ лакът заплаши да я предаде. В момента, в който залитна назад към шахтата, успя да си вдигне едното коляно и го подпря в края на пода, след което извади и другото. Мехурите по ръцете и краката ѝ се пукаха с тихи, влажни звуци. Сестра Крийп се закатери като паяк и легна по корем на пода на тунела. Беше замаяна и дишаше тежко, а ръцете продължаваха да стискат здраво чантата.

„Ставай — каза си тя. — Размърдай се, кофа с лайна такава, или ще умреш тук.“

Изправи се, като държеше отбранително чантата пред себе си, и се заклатушка в мрака. Краката ѝ бяха сковани като цепеници и на няколко пъти пада върху отломки или скъсани кабели. Спираше само колкото да си поеме въздух и да изчака болката ѝ да понамалее, след което отново ставаше на крака и продължаваше напред.

Натъкна се на някаква стълба и се изкачи по нея, но шахтата беше блокирана от кабели и отломки от бетон и тръби. Отново се върна в тунела и продължи да търси изход. На някои места въздухът беше горещ и рядък и ѝ се налагаше да диша на малки глътки, за да не припадне. През цялото време опипваше наоколо, натъкваше се на затрупани с отломки изходи и трябваше да пробва други пътища, намираше още стълби, които я отвеждаха до блокирани шахти и капаци, които отказваха да помръднат. Мислите ѝ се бореха в главата ѝ като хванати в клетка животни. „Стъпка по стъпка — каза си Сестра Крийп. — Вървиш ли стъпка по стъпка, ще стигнеш до мястото, за което си тръгнала.“

Мехурите по лицето, ръцете и краката ѝ се надуваха и спадаха. Тя спря и седна на земята, за да си почине. Дробовете ѝ хриптяха от тежкия въздух. Не се чуваха никакви влакове на метрото, коли или горящи грешници. „Нещо ужасно се е случило там горе — помисли си Сестра Крийп. — Не е Грабването[10] или Второто пришествие, а нещо ужасно.“

Тя си наложи да продължи напред. Стъпка по стъпка. Стъпка по стъпка.

Намери поредната стълба и погледна нагоре. На около пет-шест метра над нея, на върха на шахтата, се виждаше полумесец от слаба светлина. Покатери се, докато не стигна достатъчно близо, за да докосне капака. Той беше изваден от гнездото си с около пет сантиметра от същата ударна вълна, която беше разтресла тунела. Сестра Крийп напъха пръстите на едната си ръка между желязото и бетона и избута капака от пътя си.

Светлината беше с цвят на засъхнала кръв и така мъждива, сякаш се процеждаше през няколко пласта дебел бинт. Въпреки това ѝ се наложи да примижи, докато очите ѝ отново привикнат с нея.

Сестра Крийп погледна към небето, но това беше едно небе, каквото не беше виждала никога през живота си: над Манхатън бяха надвиснали мръснокафяви облаци, от които проблясваха сини светкавици. Горещ и горчив вятър забрули лицето ѝ и едва не я събори от стълбата. Някъде в далечината се разнесе гръм, но не приличаше на гръмотевиците, които беше чувала — приличаше на удар на чук в наковалня. Вятърът виеше в шахтата и я буташе назад, но тя изкачи последните две стъпала и пропълзя отново във външния свят, като стискаше чантата.

Очите ѝ се напълниха с песъчинки и за няколко секунди не виждаше нищо. Когато зрението ѝ се проясни отново, Сестра Крийп осъзна, че е излязла на някакво място, което приличаше на бунище.

Навсякъде около нея имаше смачкани коли, таксита и камиони, като някои от тях се бяха разтопили и бяха образували странни скулптури от метал. Гумите на едни все още димяха, а на други се бяха превърнали в разтопени черни локви. На асфалта бяха зейнали пукнатини, някои от които достигаха близо два метра широчина. През много от тези пукнатини излизаха пара и водни гейзери. Сестра Крийп се огледа наоколо с присвити заради песъчинките във въздуха очи. Беше объркана и не разбираше какво става. На някои места земята беше пропаднала, а на други се бяха образували планини от отломки, миниатюрни Еверести от метал, камъни и стъкло. Вятърът виеше, усилваше се и се завихряше между тях и сградите, много от които бяха разрушени чак до стоманените си скелети, които от своя страна бяха деформирани и огънати като захарни пръчки. Завеси от гъст пушек се издигаха от горящите здания и купчините с отломки и се диплеха от брулещия вятър, а светкавици изникваха от черните недра на надвиснали огромни облаци и се врязваха в земята. Сестра Крийп не можеше да види слънцето на това бурно небе, дори не можеше да се ориентира къде се намира. Огледа се за „Емпайър Стейт Билдинг“, но наоколо нямаше никакви небостъргачи. Всички сгради, които успяваше да види, бяха срутени, макар да не можеше да прецени дали „Емпайър“ е сред тях заради дима и прахта. Това вече не беше Манхатън, а едно опустошено бунище с неговите планини от отломки и задимени дефилета.

„Това е Божието възмездие“, помисли си Сестра Крийп. Господ беше покосил един зъл град и неговите грешници, които щяха да горят в ада завинаги! Някъде вътре в нея заехтя лудешки смях. Тя вдигна лице към мръсните облаци и по бузите ѝ потече съдържанието на спуканите мехури.

Една светкавица се вряза в оголения скелет на една близка сграда и във въздуха полетяха в безумен танц безброй искри. Зад върха на една огромна планина от отломки се издигна фунията на далечно торнадо и още една, която се виеше надясно. Високо в облаците прелитаха горящи предмети, които приличаха на червените топки на жонгльор. „Всичко е мъртво, всичко е разрушено — помисли си клошарката. — Настъпил е краят на света. Слава на Бога! Слава на благословения Исус! Настъпил е краят на света и всички грешници горят в…“

Сестра Крийп запуши уши и изпищя. Нещо в главата ѝ се пропука като панаирджийско огледало, чиято единствена цел беше да отразява един изкривен свят, и след като това криво огледало стана на парчета и се разпадна, зад него се появиха други изображения: тя като по-млада и по-привлекателна жена, която бута количка в хранителен магазин, крайградска тухлена къща с малка градина и комби в алеята, малко градче с една главна улица и статуя на центъра, лица, някои от които тъмни и неразпознаваеми, а други почти познати, и в следващия миг въртящите се сини светлини, дъждът и демонът в жълт дъждобран, който се протяга и казва:

— Дайте ми я, госпожо. Хайде, дайте ми я…

Всичко е мъртво, всичко е разрушено! Божието възмездие! Слава на Исус!

— Просто ми я дайте…

„Не — помисли си тя. — Не!“

Всичко е мъртво, всичко е разрушено! Всички грешници горят в ада!

„Не! Не! Не!“

Сестра Крийп отвори уста и изпищя, защото всичко беше мъртво и разрушено и тънеше в руини или пламъци, и в този момент осъзна, че никой бог на Сътворението не би унищожил шедьовъра си с един огнен замах като някакво разглезено дете. Това не беше Денят на Страшния съд, Грабването или Второто пришествие — това нямаше нищо общо с Бог, това беше пълно унищожение от страна на злото без никакъв смисъл, цел и логика.

За първи път, откакто изпълзя от шахтата, Сестра Крийп погледна мехурите по ръцете си и изпокъсаните си дрехи. Цялата ѝ кожа беше в тъмночервени изгаряния, а мехурите бяха пълни с жълта течност. Парцаливата ѝ чанта едва успяваше да задържи вещите ѝ, които падаха през прогорените дупки. Чак сега, през покрова от прах и дим, успя да види и други неща, които разумът не ѝ беше позволил да забележи веднага: премазани и овъглени форми, които бегло напомняха на човешки останки. Почти в краката ѝ лежаха няколко от тях, струпани на купчина като изринати въглища. Цялата улица беше пълна с такива. Някои се подаваха наполовина от смазаните коли и таксита, други се бяха увили около скелетите на велосипеди, а трети се зъбеха с плашещо бели зъби, които стърчаха от обгорените им и обезобразени лица. Около нея почиваха стотици трупове, чиито кости се бяха разтопили и бяха създали един сюрреалистичен ужас.

Проблесна светкавица и вятърът зави като банши с гласа на мъртвите.

Сестра Крийп побягна.

Вятърът забрули лицето ѝ и я заслепи с дим, прах и пепел. Тя наведе глава, тръгна да катери една от планините от отломки и осъзна, че е оставила чантата си, но не можеше да се насили да се върне в онази долина на смъртта. Спъваше се в най-различни останки и в краката ѝ падаха лавини от всякакви боклуци — счупени телевизори, музикални уредби, стопени домашни компютри, касетофони, радиа, обгорели парцали от мъжки копринени костюми и дамски дизайнерски рокли, натрошени парчета от хубави мебели, обгорени книги и стопени стари сребърни прибори, които се бяха превърнали в обикновени парчета метал. Накъдето и да погледнеше, виждаше още смазани превозни средства и заровени в отломките тела — стотици трупове и разкъсани крайници, подаващи се отвсякъде ръце и крака, които приличаха на безжизнени манекени. Сестра Крийп се изкачи на върха на планината, където горещият вятър беше толкова свиреп, че се наложи да падне на колене, за да не бъде издухана. Огледа се във всички посоки и осъзна ужасния мащаб на бедствието. В „Сентръл Парк“ на север бяха останали само няколко дървета, които горяха. Огънят се разпростираше по цялото протежение на Осмо авеню и проблясваше като кървавочервени рубини зад завеса от дим. На изток не беше останала и следа от „Рокфелер Сентър“ или гара „Гранд Сентръл“, а само порутени сгради, които стърчаха като гнили зъби в болна уста. На юг като че ли я нямаше „Емпайър Стейт Билдинг“ и фунията на торнадото танцуваше близо до „Уолстрийт“. На север беше пълно с могили от отломки, които продължаваха чак до река Хъдсън. Тази панорама на разрушението беше едновременно кулминацията на ужаса и лекарството за него, тъй като разумът ѝ беше достигнал своя лимит във възприемането и осмислянето на шока и беше започнал да съживява в съзнанието ѝ спомени от анимационни филмчета и комедии, които беше гледала като дете: „Семейство Джетсън“, „Шоуто на Хъкълбери Хрътката“, „Майти Маус“ и „Тримата тъпаци“. Сестра Крийп се сви на върха на планината, за да се предпази от хватката на свистящия вятър и се загледа глуповато в руините. На лицето ѝ се появи зловеща усмивка, а в главата ѝ изникна само една разумна мисъл: „О, Господи, какво се е случило с вълшебното място?“.

Веднага се появи и отговорът на въпроса ѝ: „Всичко е мъртво, всичко е разрушено“.

— Ставай — нареди си тя, макар вятърът да отнесе гласа ѝ. — Ставай. Смяташ да останеш тук ли? Не можеш да останеш тук! Ставай и тръгвай — стъпка по стъпка. Вървиш ли стъпка по стъпка, ще стигнеш до мястото, за което си тръгнала.

Мина доста време, преди да се размърда. Спъна се като старица по пътя надолу по планината и се скастри за невниманието си.

Нямаше представа къде отива, нито пък ѝ пукаше. Светкавиците станаха по-настоятелни и един гръм разтресе земята. От облаците заръми черен и противен дъжд, чиито капки се забиваха като игли в лицето ѝ под съпровода на виещия вятър. Сестра Крийп слезе от едната планина от отломки и се заклатушка по друга. Стори ѝ се, че чу някаква жена да пищи в далечината. Провикна се, но не получи отговор. Дъждът се усили, а вятърът я шибаше толкова силно, че имаше чувството, че ѝ бие шамари.

След малко — нямаше представа точно колко време е минало — слезе по една могила от отломки и спря пред смазаните останки на жълто такси. Наблизо имаше уличен знак, който беше усукан почти на възел. На него пишеше „Четиридесет и втора“. От всички сгради на тази улица само една все още не беше съборена.

Рекламната табела над „Емпайър Стейт Тиътър“ продължаваше да примига и да рекламира „Лицето на смъртта, четвърта част“ и „Mondo Bizarro“. От двете страни на киното сградите бяха превърнати в изгорени черупки, но самото кино дори не беше овъглено. Спомни си, че мина покрай него миналата вечер и беше брутално блъсната на улицата. Между нея и киното се виеше дим. Клошарката очакваше всеки момент сградата да изчезне като мираж, но нито димът се разсея, нито рекламната табела спря да примига.

„Обърни се — нареди си Сестра Крийп. — Махай се оттук, по дяволите!“

Нито се обърна, нито се махна, а направи крачка напред, а след нея и още една. Застана пред вратите на киното и до нея долетя ароматът на пуканки с масло. „Не! — помисли си тя. — Не е възможно!“

Обаче не беше възможно и Ню Йорк да се превърне в брулена от торнада пустош в рамките на няколко часа. Докато се взираше в тези врати, Сестра Крийп разбра, че правилата на този свят бяха внезапно и драстично променени от сила, която дори не можеше да си представи.

— Аз съм луда — каза си тя на глас. Киното обаче беше истинско, както и ароматът на пуканки с масло. Надникна в будката за билети, но тя беше празна. Взе се в ръце, стисна разпятието на врата си, което висеше на верижката от кламери, и мина през вратите.

Нямаше никой зад касата, но ясно се чуваше, че в залата зад червените завеси върви филм. Разнесе се неприятен стържещ звук от автомобилна катастрофа и глас на коментатор, който обясняваше:

— Пред очите ви е резултатът от челен сблъсък със сто километра в час.

Сестра Крийп се пресегна през щанда, сграбчи две шоколадчета „Хърши“ от витрината и преди да успее да изяде едното, чу някакво животно да ръмжи.

Неприятният звук се усили и се превърна в човешки смях. В него клошарката чу пищенето на гуми върху намокрена от дъжда магистрала и пронизителния и сърцераздирателен писък на дете:

— Мамо!

Тя притисна длани в ушите си, докато плачът на детето не утихна, и стоя известно време разтреперана, докато споменът за това не се изпари. Смехът също беше спрял, но човекът, на когото принадлежеше, беше все още вътре и гледаше филма в центъра на един разрушен град.

Сестра Крийп натъпка половината шоколадче в устата си, сдъвка го и го глътна. Коментаторът зад червената завеса обясняваше съвсем хладно и безпристрастно за изнасилвания и убийства. Завесата като че ли я прикани. Тя изяде другата половина от шоколадчето и си облиза пръстите. Ако онзи отвратителен смях се разнесеше отново, рискуваше да си загуби ума, но трябваше да види кой го издава. Отиде до завесата и съвсем бавно я дръпна настрани.

На екрана беше нараненото мъртво лице на млада жена, но подобна гледка вече не можеше да я шокира. Забеляза очертанията на човешка глава — онзи седеше на първия ред и гледаше филма. Останалите места бяха празни. Сестра Крийп се втренчи в тази глава. Не успя да види лице, но и не желаеше, защото който и да беше там — каквото и да беше — нямаше как да е човешко същество.

Главата неочаквано се завъртя към нея.

Сестра Крийп отстъпи назад. Краката ѝ искаха да побегнат, но тя не им позволи да го сторят. Фигурата на първия ред просто я зяпаше, докато филмът продължаваше със своите близки кадри на лежащи върху масата на съдебни лекари трупове. След малко стана от мястото си и в салона се разнесе хрущенето на пуканки, върху които стъпваше. „Бягай! — чу вик в главата си клошарката. — Махай се оттук!“ Не го направи. Фигурата спря, преди светлината от щанда отвън да разкрие лицето ѝ.

— Цялата си изгорена. — Гласът беше нежен и приятен, глас на млад мъж. Той беше висок и слаб, около метър и деветдесет или метър и деветдесет и пет, облечен в тъмнозелени панталони каки и жълта тениска. На краката си носеше излъскани кубинки. — Предполагам, че всичко навън вече е приключило, нали?

— Всичко е унищожено — промърмори Сестра Крийп. — Всичко е разрушено. — Усети влажен студ — като онзи, който изпита предишната вечер пред киното, но усещането бързо изчезна. Виждаше бегли намеци за черти по лицето на мъжа и си помисли, че той се усмихва, но усмивката му беше ужасна; устата му не беше точно там, където трябваше да бъде. — Мисля, че всички… са мъртви.

— Не всички — поправи я той. — Ти не си мъртва, нали? А и смятам, че има и други, които са живи някъде там. Вероятно се крият. Чакат да умрат. Няма да е след дълго. Ти също няма да чакаш много.

— Все още не съм мъртва — каза Сестра Крийп.

— Но можеше да бъдеш. — Гърдите на мъжа се повдигнаха, когато си пое дълбоко въздух. — Помириши този въздух! Не е ли сладък!

Клошарката имаше намерение да отстъпи назад. Непознатият ѝ каза „Не“ и тя спря, сякаш най-важното — единственото важно — нещо на света беше да се подчинява.

— Най-добрите ми епизоди тепърва предстоят. — Мъжът посочи екрана, на който от една сграда изригваха пламъци, а наранени тела лежаха в носилки. — Това там съм аз! До онази кола! Е, не казвам, че съм от главните герои! — Вниманието му се върна отново на нея. — О — каза нежно той. — Харесва ми огърлицата ти. — Бледата му ръка с дълги тънки пръсти се плъзна към гърлото ѝ.

Сестра Крийп искаше да се отдръпне, защото не можеше да понесе мисълта, че ще бъде докосната от този мъж, но беше хипнотизирана от гласа му, който не спираше да ехти в съзнанието ѝ. Потръпна от допира на студените пръсти върху разпятието ѝ. Онзи го дръпна, но разпятието и верижката от кламери бяха залепнали за кожата ѝ.

— Изгорено е — каза непознатият. — Ще оправим това.

Той дръпна рязко и откъсна разпятието и верижката заедно с кожата на клошарката. По тялото ѝ премина болка като електрически ток, като в същото време прогони ехото от заповедта на мъжа и прочисти главата ѝ. Сълзите ѝ си прогориха път по бузите ѝ.

Онзи протегна към лицето ѝ дланта си, от която висяха разпятието и верижката, и запя с глас на малко момче:

— „Събрали сме се около черницата, около черницата, около черницата…“

Дланта му се възпламени и пламъците залазиха по пръстите му. Докато ръката му се превръщаше в огнена ръкавица, разпятието и верижката започнаха да се топят и да капят по пода.

— „Събрали сме се около черницата, съвсем рано сутринтааа!“

Сестра Крийп погледна лицето на мъжа. На светлината от горящата ръка успя да различи местещите се кости, топящите се бузи и устни и очите в различни цветове, които нямаха очни кухини и се появяваха на различни места.

Последната капка разтопен метал падна на пода. Една уста се отвори върху брадичката на мъжа като някаква червена рана и се ухили.

— Гаси светлините! — прошепна той.

Филмът спря и последният кадър изгоря на екрана. Червената завеса, която Сестра Крийп продължаваше да стиска в ръката си, се възпламени. Клошарката изпищя и се отдръпна. Цялото кино беше залято от отвратителна гореща вълна. От стените капеха пламъци като слюнка.

— Тик-так, тик-так! — продължи с напевен глас мъжът. — Нищо не може да спре часовника!

Таванът лумна в пламъци и се изкриви. Сестра Крийп прикри глава с ръце и се заклатушка назад през огнените завеси, а непознатият тръгна към нея. От щанда за пуканки течаха потоци шоколад. Клошарката побягна към вратата, а създанието зад нея зарева:

— Бягай! Бягай, прасе такова!

Сестра Крийп беше изминала само три крачки от изхода, когато вратата му се превърна в огнен лист. Тя побягна като обезумяла през руините на Четиридесет и втора улица. След известно време се осмели да погледне назад към киното, което се беше превърнало в един ревящ пламък. Покривът на сградата имплодира, сякаш брутален гигантски юмрук се стовари отгоре му.

Сестра Крийп се скри зад един каменен блок, за да се предпази от надигналата се около нея буря от стъкла и тухли. Всичко приключи за няколко секунди, но тя остана свита в скривалището си, цялата трепереше неудържимо от ужас, докато тухлите не спряха да падат. Надникна предпазливо.

Руините на киното бяха станали неразличими от останалите купчини пепел. Него вече го нямаше, както и — за щастие — създанието с горящата ръка.

Сестра Крийп докосна наранената кожа на врата си и пръстите ѝ се изцапаха с кръв. Бяха ѝ необходими няколко секунди, за да осъзнае, че разпятието и верижката вече ги няма. Не помнеше откъде ги беше взела, но се гордееше с тях. Смяташе, че я предпазват и сега се чувстваше гола и безпомощна.

Клошарката нямаше никакво съмнение, че беше видяла лицето на злото в онова евтино кино.

Черният дъжд се усили. Тя се сви с притисната в кървящото си гърло ръка, затвори очи и се замоли да умре.

В края на краищата Исус Христос нямаше да дойде с летящата си чиния, вече го беше разбрала. Денят на Страшния съд беше погубил в пламъците си не само виновните, но и невинните, а Грабването беше само мечта на лудите.

От гърлото ѝ се изтръгна мъчителен хлип. Тя се замоли: „Моля те, Господи, отведи ме у дома, моля те, сега, в този миг, моля те, моля те…“.

Отвори очи и видя, че черният дъжд не беше спрял.

Вятърът се усилваше и носеше със себе си зимен хлад. Цялата беше подгизнала, коремът я болеше, а зъбите ѝ тракаха.

Съумя да се поизправи въпреки изтощението си. Исус нямаше да дойде днес. Налагаше се да умре по-късно. Какъв беше смисълът да стои тук като някаква глупачка под дъжда.

„Стъпка по стъпка — помисли си Сестра Крийп. — Вървиш ли стъпка по стъпка, ще стигнеш до мястото, за което си тръгнала.“

Къде беше това място, не знаеше, но от сега нататък трябваше да е много внимателна, защото злото същество без лице и с безброй лица можеше да дебне навсякъде. Навсякъде. Правилата се бяха променили. Обетованата земя беше гробище, а адът се беше качил на земята.

Сестра Крийп нямаше представа какво беше причинило подобно разрушение, но в главата ѝ изникна един ужасен въпрос: ами ако навсякъде беше така? Тя остави мисълта да се изпари, преди да е прогорила дупка в разума ѝ, и се опита да стане на крака.

Вятърът я накара да се олюлее. Дъждът валеше толкова силно, че не можеше да вижда на повече от метър пред себе си, в която и посока да погледнеше. Реши да тръгне на север, или поне смяташе, че е север, защото можеше да е останало някое дърво в „Сентръл Парк“, под което да се скрие.

Прегърбена заради стихиите, Сестра Крийп направи първата стъпка.

13

— Къщата се срути, мамо! — провикна се Джош Хъчинс и се опита да се освободи от пръстта, отломките и парчетата счупени греди, които бяха покрили гърба му. — Торнадото си отиде! — Не получи отговор от майка си, но я чу да плаче. — Всичко е наред, мамо! Ще се оп…

Споменът за торнадото в Алабама, което беше принудило седемгодишния Джош, сестра му и майка му да се скрият в мазето на къщата им, изведнъж се изпари и отлетя. Царевичната нива, горящите копия и огненото торнадо се завърнаха с ужасяваща яснота и той осъзна, че плачещата жена е майката на момиченцето.

Наоколо беше тъмно. Гигантът продължаваше да усеща тежест върху себе си и когато се опита да се освободи от нея, една могила от боклуци — предимно пръст и натрошен дървен материал — се свлече от него. Той се изправи до седнало положение. Цялото му тяло туптеше от тъпа болка.

Усещаше лицето си някак си странно — толкова опънато, че всеки момент щеше да се сцепи. Вдигна ръка, за да докосне с пръсти челото си и десетина мехура се спукаха, а течността им потече по лицето му. Още мехури се спукаха на бузите и челюстта му. Докосна кожата около очите си, които се бяха подули и превърнали в две цепки. Болката се изостряше. Имаше чувството, че някой беше залял гърба му с вряла вода. „Изгорен е — помисли си Джош. — Изгорен е адски много.“ Подуши миризмата на пържен бекон и едва не повърна, но беше твърдо решен да установи какви са нараняванията му. Усещаше различен тип болка в дясното си ухо. Докосна го нежно. Пръстите му се отъркаха в парче плът и засъхнала кръв на мястото, на което доскоро беше ухото му. Джош си спомни, че бензиноколонките експлодираха и едно горещо парче метал беше отрязало по-голямата част от него.

„В добра форма съм“, помисли си гигантът и едва не избухна в смях. Беше готов да се опълчи на света! Знаеше, че ако отново стъпи на ринга, нямаше да се нуждае от маската на Франкенщайн, за да прилича на чудовище.

В следващия миг повърна, а тялото му започна да се тресе в конвулсии. Миризмата на пържен бекон продължаваше да тормози обонянието му. След като гаденето поотмина, той изпълзя настрани от повръщаното. Усещаше мека пръст, дървен материал, счупени стъкла, смачкани консерви и царевични стъбла.

Чу някакъв човек да стене, спомни си горящите очни кухини на Поу-Поу и осъзна, че старецът се е проснал някъде вдясно от него, макар че ухото му от тази страна беше запушено. От хлипанията на жената можеше да предположи, че се намира на няколко крачки пред него. Момиченцето, ако все още беше живо, не издаваше никакъв звук. Въздухът беше топъл, но поне ставаше за дишане. Пръстите на Джош намериха някакъв дървен сап и се плъзнаха до края му, за да установят, че това е градинска мотика. Взе да копае в пръстта наоколо и намери различни предмети: много консерви, някои от които бяха отворени и течаха, някакви разтопени неща, които вероятно бяха туби за мляко, чук, овъглени списания и кутия цигари. Целият хранителен магазин се беше срутил над главите им и всичко беше пропаднало в убежището на Поу-Поу. Защото това мазе беше точно такова, помисли Джош. Подземните момчета вероятно са знаели, че старецът може да има нужда от него някой ден.

Опита се да стане, но си удари главата, преди да успее. Напипа таван от твърда пръст, дъски и стотици царевични стъбла, който се издигаше на около метър и четиридесет от пода на мазето. „О, Господи! — помисли си Джош. — Сигурно има тонове пръст над главите ни!“ Осъзна, че едва ли разполагат с много въздух тук долу и когато той свършеше…

— Спрете да плачете, госпожо — каза гигантът. — Старецът е много по-зле от вас.

Жената ахна, сякаш едва сега разбра, че има и други живи.

— Къде е момиченцето? Добре ли е? — Няколко мехура на устните на Джош се спукаха.

— Суон! — изкрещя Дарлийн и затърси Сю Уанда в пръстта. — Не мога да я намеря! Къде е детето ми? Къде е Суон? — След малко напипа малка ръчичка. Все още беше топла. — Ето я! О, Господи, та тя е заровена! — Дарлийн започна френетично да копае.

Джош допълзя при нея и докосна с ръце тялото на детето. Само краката и лявата ѝ ръка бяха заровени; лицето ѝ не беше и можеше да диша. Гигантът изрови краката ѝ и Дарлийн прегърна дъщеря си.

— Суон, добре ли си? Кажи нещо, Суон! Говори! Кажи нещо на мама! — Жената тресеше детето, докато едната му ръчичка не я бутна вяло.

— Стига. — Гласът на Суон представляваше дрезгав, неясен и сънен шепот. — Искам да спя… докато стигнем.

Джош запълзя към стенещия старец. Намери го свит на топка и полузаровен. Внимателно го изрови. Ръката на Поу-Поу се закачи в парцалите, останали от ризата на чернокожия гигант. Старецът измърмори нещо, но то беше неразбираемо.

— Какво? — попита Джош и се наведе над него.

— Слънцето — повтори Поу-Поу. — О, Господи… видях слънцето да избухва. — Старецът започна да бълнува отново, говореше нещо за домашните си пантофи. Джош беше наясно, че не му остава много и се върна при Дарлийн и Суон.

Момиченцето плачеше тихичко и жално.

— Шшшш — каза ѝ Дарлийн. — Тихо, скъпа. Ще ни намерят. Не се тревожи. Ще ни извадят оттук. — Жената все още не осъзнаваше добре какво се беше случило. Всичко ѝ беше мъгливо и объркано след момента, в който Суон посочи към табелата на Поу-Поу на магистралата и ѝ каза, че ще се пръсне, ако не отиде до тоалетна.

— Не виждам, мамо — каза равнодушно момиченцето.

— Всичко ще бъде наред, скъпа. Наистина ще ни намерят… — Дарлийн се пресегна с намерението да погали дъщеря си по косата, но рязко дръпна ръка. Пръстите ѝ бяха напипали остри косъмчета. — О, Господи. О, Суон, о, миличка… — Страхуваше се да докосне собствената си коса и лице, макар че не изпитваше нищо повече от умерена болка, която често съпътстваше слънчевите изгаряния. „Добре съм — каза си наум. — Суон също е добре. Просто е изгубила косата си, това е всичко. Ще се оправим!“

— Къде е Поу-Поу? — попита момиченцето. — Къде е великанът? — Детето изпитваше болка по цялото тяло като онази, когато я болеше зъб и ѝ миришеше на закуска.

— Тук съм — отговори Джош. — Старецът също е наблизо. Намираме се в мазето. Мястото просто се срути…

— Ще се измъкнем оттук! — прекъсна го Дарлийн. — Съвсем скоро някой ще ни намери!

— Госпожо, може да мине известно време. Ще се наложи да се успокоим и да пестим въздуха.

— Да пестим въздуха? — Жената отново се паникьоса. — Нямаме проблем с дишането!

— Засега. Не знам с какво пространство разполагаме тук, но смятам, че скоро въздухът ще намалее. Може да се наложи да останем… доста дълго — реши да бъде откровен Джош.

— Ти си луд! Не го слушай, скъпа. Обзалагам се, че точно в този момент някой пътува насам, за да ни изрови. — Дарлийн започна да люлее Суон като бебе.

— Не, госпожо. — Джош смяташе, че няма смисъл да се преструват. — Не мисля, че някой скоро ще дойде да ни изкопае. Онези неща, които полетяха от царевичното поле, бяха ракети. Ядрени ракети. Нямам представа дали някоя от тях избухна наблизо, но има само един отговор на въпроса защо тези проклети неща са излетели. Вероятно целият свят изстрелва ракетите си в този момент.

Жената се засмя. Смехът ѝ преливаше в истерия.

— Не се прави на много умен! Все някой е видял всичкия този огън! Ще изпратят помощ! Трябва да стигнем до Блейкман!

— Добре — отвърна Джош. Измори се да говори, а и хабеше ценен въздух. Пропълзя на известно разстояние от жената и си намери местенце, в което да побере тялото си. Тормозеше го ужасна жажда, но също така трябваше да се облекчи. По-късно, помисли си той. Сега беше прекалено изморен, за да помръдне. Болката отново се влошаваше. Съзнанието му се отнесе далеч от мазето на Поу-Поу, отвъд изгорените царевични ниви, към онова, което беше останало от света, ако наистина беше започнала Третата световна война. Вероятно всичко беше свършило вече. Руснаците бяха завладели Америка или американците бяха навлезли в Русия. Замисли се за Роуз и за момчетата. Дали бяха живи, или мъртви? Може би никога нямаше да узнае. — О, Господи — прошепна в мрака, сви се на топка и се взря в нищото.

— Ох… ох… ох… — пелтечеше и се давеше Поу-Поу. — Гофърът[11] е в дупката! Ейми! Къде са ми пантофите?

Момиченцето издаде поредния болезнен хлип и Джош стисна зъби, за да не изпищи от яд. „Такова красиво дете — помисли си той. — А е на път да умре… като всички нас. Вече сме в гробовете си. Легнали сме и чакаме.“

Имаше чувството, че е свален на ринга от опонент, с когото не е планирал да се бори. Почти чуваше ръката на рефера да удря върху тепиха, докато отброява: Едно… две…

Джош вдигна рамене. Не беше преброил до три. Щеше да го направи, но не успя.

Отнесе се в мъчителен сън под акомпанимента на болката на детето, която като че ли беше обладала душата му.

14

— Дисциплина и контрол — каза Войника сянка с глас, който плющеше като колан по краката на малко момче. — Тези две неща правят един мъж такъв. Помни… помни…

Полковник Джеймс Маклин се беше свил в калната яма. На пет-шест метра над него се процеждаше ивица светлина, която преминаваше през земята и края на гофрирания метален лист, който покриваше шахтата. Разстоянието беше достатъчно, за да пусне мухите вътре. Те бръмчаха в кръг около лицето му и се стрелкаха към мръсотията около него. Не помнеше от колко време беше тук долу; чарлитата[12] идваха веднъж на ден и освен ако не се заблуждаваше, беше в ямата вече тридесет и девет дни. Може би идваха по два пъти на ден и в такъв случай изчисленията му нямаше да са верни. Възможно беше също така да пропускат ден или два. Може би идваха по три пъти в един ден и след това пропускаха по два дни. Може би…

— Дисциплина и контрол, Джимбо. — Войника сянка беше седнал с кръстосани под него крака до едната от стените на ямата, на около метър и половина от него. Беше облечен в камуфлажна униформа, а изпитото му и реещо се лице беше боядисано в зелена и черна боя. — Стегни се, войнико.

— Слушам — отвърна Маклин. — Стягам се. — Той вдигна кльощавата си ръка и прогони мухите.

Разнесе се чукане. Полковникът изскимтя и се притисна в стената. Чарлитата бяха отгоре му и удряха метала с бамбуковите си пръчки и дървените си палки. Звукът ехтеше ли, ехтеше в ямата и накара Маклин да запуши уши с ръце. Чукането продължи, като ставаше все по-силно, и на него му се прииска да изпищи.

— Не — предупреди го Войника сянка, чиито очи приличаха на кратерите на Луната. — Не им позволявай да те чуят да пищиш.

Маклин стисна шепа кал и я натъпка в устата си. Войника сянка беше прав. Войника сянка винаги беше прав. Чукането спря и металният лист беше дръпнат на една страна. Мътна светлина прободе очите на полковника. Виждаше ги там горе, наведени над ямата и хилещи се насреща му.

— ’Ковник Макрийн! — провикна се един от тях. — Гладен ли си, ’ковник Макрийн?

Устата на Маклин беше пълна с кал и мръсотия. Той кимна и се изправи като молещо за парченце храна куче.

— Внимателно — прошепна Войника сянка. — Внимателно.

— Гладен ли си, ’ковник Макрийн?

— Моля ви — каза полковникът, а от устата му потече кал. Той вдигна мършавите си ръце към светлината.

— Хващай, ’ковник Макрийн! — Нещо падна в калта на няколко крачки от него, близо до разлагащия се труп на един пехотинец на име Рагсдейл. Маклин пропълзя през тялото и взе хвърленото му. Оказа се питка от мазен пържен ориз. Задъвка я лакомо и от очите му потекоха сълзи от радост. Чарлитата отгоре му се смееха. Полковникът пропълзя над останките на един капитан от военновъздушните сили, който останалите мъже наричаха Мисисипи заради провлечения му говор. Сега Мисисипи представляваше мълчалив вързоп от дрехи и кости. В другия край имаше трети труп — той отново принадлежеше на пехотинец, едно хлапе на име Макгий — който бавно гниеше в калта. Маклин приклекна до хлапето и продължи да дъвче оризовото кексче и да плаче от радост.

— Хей, ’ковник Макрийн! Много мръсен! Време за баня!

Полковникът изскимтя и потръпна, след което скри глава между ръцете си, защото знаеше какво ще последва.

Едно от чарлитата изсипа кофа с човешки изпражнения в ямата и отвратителната каша уцели Маклин, потече по гърба, раменете и главата му. Чарлитата направо виеха от смях, но той се съсредоточи върху оризовата питка. Част от изпражненията я бяха изцапали и полковникът я почисти с парцаливото си яке от военновъздушните сили.

— Ето! — провикна се чарлито, което беше изсипало кофата. — Вече ти чист, момче!

Мухите направо щурмуваха главата на Маклин. Днес храната си я бива, каза си той. Щеше да му помогне да остане жив още известно време. Докато дъвчеше, Войника сянка рече:

— Точно така, Джимбо. Изяж всяка една трохичка. Всяка една трохичка.

— Вече ти чист, момче! — повтори чарлито и дръпна ламаринения лист, който закри слънчевата светлина.

— Дисциплина и контрол. — Войника сянка се беше приближил. — Тези две неща правят един мъж такъв.

— Да, сър — отвърна Маклин. Войника сянка го наблюдаваше с очи, които горяха като напалм в мрака.

— Полковник!

Някакъв далечен глас го викаше. Трудно му беше да се съсредоточи върху него, защото болката беше стигнала чак до костите му. Нещо тежко го беше затиснало и едва не беше пречупило гръбнака му. Чувал с картофи, помисли си той. Не, не. Беше по-тежко от това.

— Полковник Маклин! — настоя гласът.

„Махай се — пожела си той. — Моля те, махай се.“ Опита се да вдигне дясната си ръка, за да изгони мухите от лицето си, но когато го направи, през цялата му ръка и рамото се стрелна изгаряща болка, която продължи чак до гръбнака. Маклин простена.

— Полковник! Аз съм Тед Уорнър! Чувате ли ме?

Уорнър. Мечо Уорнър.

— Да — отвърна Маклин. Болката прониза ребрата му. Знаеше, че не е проговорил достатъчно силно, затова направи втори опит: — Да. Чувам те.

— Благодаря на Бога! Имам фенерче, полковник! — Лъч светлина освети лицето му и той си позволи да отвори очи.

Фенерчето светеше от около три метра над главата на Маклин. Каменният прах и димът все още бяха гъсти, но на полковника му беше ясно, че се намира на дъното на някаква яма. Обърна бавно глава, като едва не припадна отново от това си действие, и установи, че човек трудно щеше да мине през отвора. Нямаше никаква представа как беше попаднал в това тясно пространство. Краката му бяха много свити под него, а гърбът му беше извит от тежестта не на чувал с картофи, а на човешко тяло. Не можеше да каже на кого принадлежи трупът.

В ямата над него се виеше плетеница от кабели и счупени тръби. Опита се да избута отвратителната тежест, за да освободи малко пространство за краката си, но изгарящата болка отново нападна дясната му ръка. Маклин завъртя глава на другата страна и с помощта на светлината на фенерчето отгоре видя един много сериозен проблем.

Дясната му ръка беше изчезнала в една пукнатина в стената. Тя беше около три сантиметра широка и по камъка проблясваха вадички кръв.

„Ръката ми“, помисли си вцепенен полковникът. Спомни си как пръстите на Бекър се пръснаха. Вероятно ръката му се беше плъзнала в цепнатината, когато падна тук долу, и при преместването на скалата…

Не чувстваше нищо от другата страна на каменното менгеме, стиснало китката му. Ръката и пръстите му бяха мъртво месо. „Трябва да се науча да боравя с лявата“, помисли си Маклин. В следващия миг осъзна нещо, което направо го замая: пръстът, с който натискаше спусъка, беше там.

— Ефрейтор Прадос е тук с мен, полковник! — провикна се Уорнър. — Кракът му е счупен, но е в съзнание. Другите са по-зле… или са мъртви.

— Ти как си? — попита Маклин.

— Гърбът ме боли адски много. — Уорнър като че ли изпитваше трудности да си поеме дъх. — Имам чувството, че ще се разцепя на две, ако топките ми не ме държаха здраво. Също така плюя кръв.

— Остана ли някой, който да изготви доклад за щетите?

— Интеркомът не работи. От шахтите излиза дим. Чувам хора да пищят, което означава, че има и други оцелели. Господи, полковник! Сигурно цялата планина се е преместила!

— Трябва да се измъкна оттук — каза Маклин. — Ръката ми е заклещена, Теди. — Отново изпита силна болка, като се замисли за премазаното месо. Стисна зъби и я изчака да отмине. — Можеш ли да ми помогнеш да изляза?

— Как? Не мога да стигна до вас, а и ако ръката ви е заклещена…

— Ръката ми е счупена — отвърна Маклин със спокоен глас. Усети как се унася и всичко около него започва да се рее и да става някак си нереално. — Донеси ми нож. Най-острият, който можеш да намериш.

— Какво? Нож? Защо?

Полковникът се ухили дивашки.

— Просто го направи. След това запали огън и обгори парче дърво. — Говореше някак си отнесено, все едно онова, което трябваше да се направи, се отнасяше за ръката на друг човек. — Дървото трябва да е нагорещено до червено, Теди. Достатъчно горещо, за да обгори чукан.

— Какво… чукан? — Уорнър млъкна за миг. Картинката започна да му се изяснява. — Може би ще успеем да ви извадим по друг…

— Няма друг начин. — Ако искаше да излезе от ямата, трябваше да остави ръката си в нея. „Ще си платя за услугата“, помисли си полковникът. — Разбираш ли ме?

— Да, сър — отвърна Уорнър, който винаги се подчиняваше на заповедите.

Маклин извърна лице от светлината.

Капитанът се отдръпна пълзешком от ръба на ямата, която се беше отворила в пода на контролната зала. Цялото помещение се беше наклонило под тридесетградусов ъгъл. Той се придвижваше леко надолу през счупено оборудване, паднали камъни и тела. Лъчът на фенерчето улови ефрейтор Прадос, който се беше облегнал на една от напуканите и изкривени стени. Лицето на мъжа беше обезобразено, а от бедрото му се подаваше лъскава кост. Уорнър продължи по онова, което беше останало от коридора. В тавана и стените се бяха отворили огромни дупки, от които течеше вода върху хаоса от камъни и тръби. Все още чуваше писъците в далечината. Трябваше да намери някой, който да му помогне да измъкне полковник Маклин, защото без него нямаше да оцелеят. Самият той нямаше как да се спусне в ямата, хванала го в капан, заради наранения си гръб. Не, налагаше се да намери някой друг — някой достатъчно малък, за да се побере, но достатъчно силен, за да свърши работата. Само Бог знаеше какво щеше да намери, когато изпълзеше на първо ниво.

Но полковникът разчиташе на него и нямаше намерение да предава доверието му.

Бавно и много болезнено Уорнър продължи да си проправя път през отломките, като пълзеше право по посока на писъците.

15

Роланд Кронингер се беше свил на кривия под сред останките от столовата на Земен дом. Над воя и писъците се открояваше един неумолим вътрешен глас, който постоянно повтаряше: Кралския рицар… Кралския рицар… Кралския рицар никога не плаче.

Навсякъде беше мрак, разкъсван единствено от някой огнен език, който подскачаше от някогашната кухня. Слабата му светлина осветяваше паднали камъни, счупени маси и столове и премазани човешки тела. Тук-там някой се олюляваше в тъмнината като страдалец в каверните на ада, а под масивните скални отломки, отчупили се от тавана, помръдваха затиснати хора.

Първият трус разтресе всички и мнозина паднаха от столовете си. Осветлението изгасна, но бързо се включи аварийното. През това време Роланд вече беше на пода и цялата му зърнена закуска се беше изсипала върху тениската му. Майка му и баща му бяха паднали близо до него. В столовата имаше още около четиридесет души, които бяха дошли да закусят. Няколко от тях вече викаха за помощ, но повечето бяха замлъкнали заради шока. Майка му го погледна — от косата и лицето ѝ се стичаше портокалов сок — и му каза:

— Следващата година ще отидем на плаж.

Роланд се засмя и баща му последва примера му. След малко и майка му се включи към тях и за един миг тримата се смееха. Накрая Фил съумя да каже:

— Благодаря на Бога, че не съм застраховал това място! Щеше да се наложи да съдя собствената си…

В следващия миг гласът му беше заглушен от чудовищен тътен и от пропукването на скала. Подът подскочи с такава сила, че запрати Роланд далеч от родителите му, където се блъсна в други хора и се изви по неестествен начин. От тавана западаха камъни и плочки и нещо силно го удари в главата. Сега, докато се изправяше до седнало положение със свити до брадичката колене, опипа челото си и усети лепкава кръв. Долната му устна беше цепната и също кървеше. Усещаше вътрешностите си натъртени, сякаш цялото му тяло беше изпънато като ластик и след това брутално пуснато. Нямаше представа колко време беше продължило земетресението или как се беше озовал в подобна поза, свит като бебе. Нито пък имаше идея къде са родителите му. Искаше му се да заплаче, а и в очите му вече напираха сълзи, но той беше Кралския рицар, а един кралски рицар никога не плачеше, това го имаше в ръководството на играта, беше едно от правилата, които беше написал относно какво трябваше да е правилното поведение на един воин: Кралския рицар никога не плаче — той разплаква другите.

Роланд осъзна, че е стиснал нещо в дясната си ръка. Отвори я. Бяха очилата му — лявото стъкло се беше пукнало, а дясното го нямаше. Спомни си, че ги свали, докато лежеше под масата, за да изчисти млякото от тях. Сложи си ги и се опита да стане, но му трябваше известно време, за да координира краката си. След като най-накрая успя, си удари главата в провисналия таван, който беше над два метра висок, преди да започнат трусовете. Сега трябваше да ходи приведен, за да избягва висящите кабели, тръби и скъсана арматура.

— Мамо! Татко! — провикна се Роланд, но не чу друг отговор, освен писъците на ранените. Той се затътри през останките, като постоянно викаше родителите си. Стъпи върху нещо, което издаде влажен звук. Погледна го и то му заприлича на огромна морска звезда, заклещена между два камъка. Тялото не приличаше на човешко, с изключение на това, че носеше окървавена парцалива риза.

Роланд прескочи още трупове — беше виждал такива на снимките във военните списания на баща си, но тези тук бяха различни. Тези тук бяха прекалено смазани и не можеше да различи дори пола им, ако не бяха парцалите, останали от облеклото им. Никой от тях обаче не беше майка му или баща му. Не, те бяха живи. Знаеше, че са, и продължи да ги търси. След малко едва не падна в една пропаст с назъбени краища, която беше разцепила столовата на две. Надникна в нея, но не видя дъно.

— Мамо! Татко! — провикна се към другата част на помещението, но отново не получи отговор.

Роланд не помръдна от ръба на пропастта. Цялото му тяло се тресеше. Една част от него беше вцепенена от ужас, но друга, по-голяма част, събираше сили и изплуваше на повърхността. Тази част също трепереше, но не от страх, а от чисто, хладно вълнение, което беше различно от всичко, което беше изпитвал досега. Заобиколен от смърт, той изпита силата на живота, която туптеше във вените му и го замайваше и опияняваше.

„Жив съм — помисли си Роланд. — Жив.“

Изведнъж останките от столовата на Земен дом се размазаха и промениха. Той се озова в средата на бойно поле, осеяно с трупове, а от вражеската крепост в далечината се надигаше огън. Носеше очукан щит и окървавен меч и беше на път да изпадне в шок, но все още се държеше и беше жив след холокоста на битката. Разполагаше с цял легион рицари, които беше повел в битка на това опустошено поле, но вече беше останал сам, защото беше последният оцелял кралски рицар.

Един от повалените рицари в краката му протегна ръка и го хвана за глезена.

— Моля те — изграчи окървавената му уста. — Моля те, помогни ми…

Роланд примига вцепенен. Под него лежеше жена на средна възраст, чиято долна половина на тялото беше затисната от каменна плоча.

— Моля те, помогни ми. Краката ми… о… краката ми…

„На бойното поле не трябва да има жени — помисли си Роланд. — О, не!“ Огледа се и си спомни къде се намира. Освободи глезена си и се отдръпна от ръба на пропастта.

Продължи да търси, но не успя да намери майка си и баща си. Може би бяха заровени, осъзна той… или пък бяха паднали в пропастта, бяха погълнати от мрака долу. Може би беше видял телата им, но не ги беше разпознал.

— Мамо! Татко! — провикна се отново. — Къде сте? — Не получи отговор. Чуваше се само нечие хлипане и пронизителният вой на агонизиращи хора.

Някаква светлина проблесна през пушека и намери лицето му.

— Ти — прошепна болезнено някой. — Как се казваш?

— Роланд — отговори той. Как му беше фамилията? Трябваха му няколко секунди, за да си я спомни. — Роланд Кронингер.

— Нуждая се от помощта ти, Роланд — каза човекът с фенерчето. — Можеш ли да вървиш?

Той кимна.

— Полковник Маклин е хванат в капан в контролната зала. Или поне в онова, което е останало от нея — поправи се Мечо Уорнър. Беше се свил като някакъв гърбушко. Подкрепяше се с един арматурен прът, който използваше като бастун. Някои от коридорите бяха изцяло блокирани от скални свлачища, а други бяха наклонени под невероятни ъгли и разцепени от зеещи пукнатини. В целия Земен дом ехтяха писъци и викове към Бог. Някои от стените бяха целите в кръв от телата, които бяха премазани до смърт от ударните вълни. Уорнър беше намерил петима-шестима физически здрави цивилни в останките, но само двама — един старец и едно момиченце — не бяха полудели. За съжаление обаче китката на стареца беше счупена и от нея се подаваше костта, а момиченцето не искаше да се отдалечи от мястото, на което беше изчезнал баща му. Затова на Мечо му се наложи да продължи към столовата, за да потърси някой, който да му помогне. В същото време се сети, че в кухнята имаше богат набор от ножове.

Уорнър прокара лъча на фенерчето през лицето на Роланд. На челото на момчето имаше рана и в очите му се четеше шок, но изглежда, нямаше сериозни наранявания. С изключение на кръвта, лицето му беше бледо и прашно, а тъмносинята му памучна тениска беше скъсана и разкриваше още рани на хлътналите му мършави гърди. „Не е нещо особено — помисли си капитанът, — но трябва да свърши работа.“

— Къде са родителите ти? — попита той и Роланд поклати глава. — Добре, слушай ме внимателно: бяхме ударени от ядрено оръжие. Цялата шибана страна беше ударена. Нямам представа колко от обитателите тук са мъртви, но ние сме живи, както и полковник Маклин. За да останем живи обаче, трябва да въдворим ред, доколкото това е възможно, и поради тази причина се налага да помогнем на полковника. Разбираш ли какво ти говоря?

— Така мисля — отвърна Роланд. „Ударени от ядрено оръжие — помисли си той. — Ударени от ядрено оръжие… ударени от ядрено оръжие… ударени от ядрено оръжие.“ Зави му се свят. Помисли си, че след няколко минути ще се събуди в леглото си в Аризона.

— Добре, Роланд. Не искам да се отделяш от мен. Ще отидем в кухнята, за да намерим нещо остро: месарски нож, сатър… каквото и да е. След това ще се върнем в контролната зала. — „Ако успея да намеря пътя дотам“, помисли си Уорнър… но не посмя да го изрече на глас.

— Майка ми и баща ми — каза със слаб глас Роланд. — Те са някъде… тук.

— Няма къде да отидат. Сега полковник Маклин се нуждае много повече от теб, отколкото те. Разбираш ли?

Роланд кимна. Кралския рицар!, помисли си той. Краля беше хванат в капан в подземието и се нуждаеше от помощта му! Родителите му ги нямаше, катаклизмът ги беше помел, и крепостта на Краля беше ударена от ядрено оръжие. „Но аз съм жив. Аз съм жив и съм Кралския рицар.“ Примигна срещу лъча на фенерчето.

— Ще стана ли войник? — обърна се той към капитана.

— Разбира се. Не се отделяй от мен. Трябва да влезем в кухнята.

Уорнър вървеше бавно и отпускаше цялата си тежест върху железния прът. Намериха път до кухнята, където на места все още горяха огньове. Капитанът осъзна, че се бяха подпалили провизиите в склада. Десетки консерви бяха експлодирали и съдържанието им беше полепнало по стените. Всичко беше унищожено — сухото мляко, яйцата, беконът, шунката, всичко. Уорнър знаеше, че разполагат с още един резервен склад… коремът му се сви при мисълта, че можеше да са хванати в капана на този мрак без храна и вода.

Навсякъде бяха пръснати прибори, разхвърлени от ударната вълна. Капитанът изрови един сатър с върха на импровизирания си бастун. Острието беше назъбено.

— Вземи го — нареди на момчето той и Роланд изпълни заповедта.

Излязоха от кухнята и столовата. Уорнър поведе Роланд към останките на Управлението. От горе бяха нападали каменни плочи и цялото място беше наклонено и осеяно с дълбоки пукнатини. Залата с аркадните игри все още гореше и въздухът беше натежал от дима.

— Насам — каза капитанът и насочи лъча на фенерчето си към лазарета. Влязоха вътре. По-голямата част от оборудването беше счупено и безполезно. Уорнър се разтърси наоколо, докато не намери кутия с турникети и пластмасова бутилка със спирт. Каза на Роланд да вземе един от турникетите и бутилката, след което претърси счупения шкаф с лекарствата. Под краката им хрускаха хапчета и капсули като пуканки. Лъчът от фенерчето на Уорнър освети мъртвото лице на една от сестрите, размазано от скален къс с размерите на наковалня.

Нямаше следа от доктор Ланг, лекарят на Земен дом. Бастунът на капитана попадна на здрави шишенца демерол и перкодан. Помоли Роланд да вземе и тях, след което ги натъпка в джобовете си, за да ги занесе на полковника.

— Все още ли си с мен? — попита Уорнър.

— Да, сър. — „Ще се събудя след няколко минути — помисли си Роланд. — Ще е събота сутринта, ще стана от леглото и ще си включа компютъра.“

— Имаме да извървим дълъг път — каза капитанът. — През част от него ще се наложи да пълзим. Не трябва да се отделяш от мен, разбра ли?

Роланд последва мъжа и двамата напуснаха лазарета. Искаше му се да се върне и да продължи да търси родителите си, но Краля се нуждаеше повече от помощта му, отколкото те. Все пак той беше Кралския рицар и за него беше огромна чест, че Краля се нуждаеше от него. Една част от момчето отново се отврати от ужаса и разрушенията наоколо и завика „Събуди се! Събуди се!“ с пискливия глас на изплашен ученик, но другата част, която ставаше все по-силна, огледа заобикалящите го тела, които фенерчето осветяваше, и разбра, че слабите трябваше да умрат, за да могат силните да оцелеят.

Продължиха да вървят по коридорите, да прескачат труповете и да не обръщат внимание на стенанията на ранените.

Роланд нямаше представа колко време им беше отнело, за да стигнат до разрушената контролна зала. Погледна часовника си на светлината на една горяща купчина боклуци, но стъклото му беше пукнато и стрелките бяха спрели на десет и тридесет и шест. Уорнър пропълзя нагоре до ръба на ямата и насочи лъча светлина надолу.

— Полковник! — провикна се той. — Доведох помощ! Ще ви измъкнем!

Маклин, който се намираше на три метра под тях, обърна запотеното си лице към фенерчето.

— Побързайте — изрече с дрезгав глас той и отново затвори очи.

Роланд също пропълзя до ръба на ямата. Видя две тела долу, едното лежеше върху другото, заклещени в пространство колкото един ковчег. Тялото отдолу дишаше, но ръката му беше скрита в една пукнатина в стената. Изведнъж Роланд разбра за какво им е сатърът. Погледна оръжието и на светлината видя отражението на лицето си в острието му — само дето не беше неговото лице, онова, което помнеше, а някаква изкривена маска. Очите му бяха ококорени и блестяха, а челото му беше изцапано с кръв, която беше образувала формата на звезда. Цялото му лице беше осеяно със синини и подутини като на жаба и изглеждаше по-зле дори от онзи път, в който Майк Амбрустър го спука от бой, защото не му позволи да препише на контролното по химия.

— Малко педерастче! Малко четириоко педерастче! — беше се развилнял Амбрустър и всички, които ги бяха наобиколили, се смяха и дюдюкаха, когато Роланд се опита да избяга, но беше повален на пръстта за пореден път. Тогава се разплака, свит на земята, а Амбрустър се наведе над него и му се изплю в лицето.

— Знаеш ли как се слага турникет? — попита го гърбушкото с превръзката на окото. Момчето поклати глава. — Ще те напътствам как да го направиш, когато слезеш там долу. — Уорнър разгледа с помощта на фенерчето наоколо и намери няколко неща, с които щеше да накладе един хубав огън — останки от бюро, столове, дрехите на труповете. Можеха да използват горящата купчина, която подминаха в коридора, като подпалка. Уорнър се сети също така, че имаше запалка в джоба си. — Знаеш ли какво трябва да направиш?

— Така… мисля — отвърна Роланд.

— Добре, а сега ме слушай внимателно. Не мога да вляза в тази дупка, за да му помогна. Ти обаче можеш. Ще сложиш турникета здраво на ръката му, след което ще ти подам спирта. Полей цялата му китка с него. Той е готов, когато ти си готов. Вероятно китката му е премазана, така че няма да е много трудно да срежеш костите със сатъра. А сега ме слушай внимателно, Роланд! Не искам да се туткаш и да сечеш пет минути! Направи го бързо и стегнато, не губи никакво време, и веднъж започнеш ли, дори не си помисляй да спреш, преди да си свършил. Чуваш ли ме?

— Да, сър — отговори момчето и си помисли: „Събуди се! Трябва да се събудя!“.

— Ако си сложил правилно турникета, ще разполагаш с достатъчно време, за да обгориш раната. Ще ти дам нещо, с което да го направиш… Искам да се увериш, че ще я обгориш с огъня, чуваш ли ме? Ако не го направиш, кръвта му ще изтече и полковникът ще умре. Той е заклещен там долу и няма да се съпротивлява, а и много добре знае какво трябва да се направи. Погледни ме, Роланд.

Момчето погледна към светлината.

— Ако направиш всичко както трябва, полковник Маклин ще живее. Ако се издъниш, ще умре. Всичко е пределно ясно. Чаткаш ли?

Роланд кимна. Беше замаян и сърцето му биеше като лудо. „Краля е хванат в капан — помисли си той. — От всички кралски рицари аз съм единственият, който може да го измъкне!“ Но не, не… това не беше игра! Това беше истинският живот и майка му и баща му лежаха някъде там горе, Земен дом беше ударен от ядрено оръжие, цялата страна беше ударена от ракети, всичко беше унищожено…

Роланд сложи ръка на кървавото си чело и го стисна, докато лошите мисли не си отидоха. „Кралския рицар! Казвам се сър Роланд!“ Сега, въоръжен с огън и стомана, щеше да слезе в най-дълбокото и мрачно подземие, за да спаси Краля.

Мечо Уорнър изпълзя настрани от ръба, за да запали огън и момчето го последва като робот. Струпаха парчетата от бюрото, столовете и дрехите от труповете в единия ъгъл и използваха няколко горящи краища кабел от коридора, за да ги запалят. Мечо нареди няколко плочки от тавана и добави малко спирт в пламъците. В началото имаше само дим, но после червеното мъждукане се усили.

Ефрейтор Прадос все още беше облегнат на отсрещната стена и ги наблюдаваше, докато работят. Цялото му лице беше плувнало в пот и си мърмореше трескаво, но Уорнър не му обърна внимание. Дървото от бюрото и столовете се беше подпалило и горчивият дим се издигаше нагоре към дупките и пукнатините в тавана.

Капитанът закуцука към края на огъня и вдигна крака на един от счупените столове — другият му край гореше ярко и там черното дърво беше станало пепеляво сиво. Той го върна обратно в огъня и погледна Роланд.

— Добре. Хайде да се залавяме за работа.

Уорнър стисна толкова силно зъби, че гърбът го заболя, хвана момчето за ръката и му помогна да слезе в ямата. Роланд стъпи върху мъртвото тяло. Капитанът беше насочил лъча на фенерчето към заклещената ръка на полковника и обясняваше как се слага турникет. Момчето трябваше да лежи извито на една страна върху трупа, за да стигне ранената ръка. Забеляза, че китката на Маклин беше станала черна. Полковникът неочаквано се помести и се опита да погледне нагоре, но не можеше да вдигне глава.

— Стегни по-здраво — съумя да каже Маклин. — Завържи няколко възела на копелето!

На Роланд му бяха необходими четири опита, за да стегне достатъчно турникета. Уорнър му пусна спирта и момчето напръска почернялата китка с него. Полковникът взе бутилката със свободната си ръка и най-накрая успя да извие глава, за да погледне спасителя си.

— Как се казваш?

— Роланд Кронингер, сър.

Гласът и тежестта подсказаха на Маклин, че това е момче, но не можеше да види лицето му. Нещо проблесна и той се обърна към сатъра, който хлапето държеше.

— Роланд, в следващите няколко минути двамата с теб ще се опознаем много добре. Мечо! Къде е огънят?

Светлината от фенерчето на Уорнър изчезна за минута и момчето остана само в мрака с полковника.

— Лош ден — каза Маклин. — Не си виждал по-лош ден от този, нали?

— Не, сър. — Гласът на Роланд потрепери.

Светлината се завърна. Уорнър държеше горящия крак от стол като факла.

— Тук е, полковник! Роланд, ще ти спусна това. Готов ли си? Момчето взе факлата и се наведе отново над Маклин. Полковникът, чиито очи бяха замъглени от болката, видя лицето му и си помисли, че го познава отнякъде.

— Къде са родителите ти, синко? — попита той.

— Не знам. Изгубих ги.

Маклин погледна горящия край на крака на стола и се замоли да е достатъчно горещ, за да свърши работата.

— Ще се оправиш — каза той. — Ще се погрижа за това. — Погледът му се премести от факлата към острието на сатъра. Момчето приклекна под странен ъгъл над него, яхна трупа и се загледа в китката му, където се губеше в скалната стена. — Е — каза Маклин, — време е. Слушай, Роланд, давай да приключваме, докато някой от двама ни не го е хванало шубето. Ще се опитам да остана в съзнание възможно най-дълго. Готов ли си?

— Готов е — отвърна от ръба на ямата Мечо Уорнър.

Маклин се усмихна мрачно и по носа му потече една капка пот.

— Дай всичко от себе си в първия удар, Роланд — настоя той.

Момчето стисна факлата в лявата си ръка и вдигна зад главата си дясната, в която държеше сатъра. Знаеше точно къде ще удари — на мястото, на което почернялата кожа беше погълната от пукнатината. „Направи го! — заповяда си наум. — Направи го веднага!“ Чу как Маклин си пое дълбоко въздух. Роланд стисна здраво сатъра. „Направи го веднага!“ Почувства ръката си твърда като арматурно желязо. „Направи го веднага!“

Задържа въздуха си и стовари с всички сили сатъра в китката на полковника.

Костта изхрущя. Маклин потръпна, но не издаде никакъв звук. Роланд си помисли, че острието е срязало докрай костта, но се шокира, като видя, че беше проникнало едва сантиметър в дебелата китка на мъжа.

— Довърши работата! — провикна се Уорнър.

Роланд извади сатъра.

Очите на Маклин бяха станали лилави по краищата. Той ги затвори и след секунда рязко ги отвори.

— Довърши работата! — прошепна на момчето.

Роланд вдигна ръка и я стовари отново. Китката продължаваше да упорства и да не иска да се отдели. Удари трети път, четвърти, като използваше все повече сила. Чу едноокият гърбушко да му крещи да побърза, но Маклин не издаде никакъв звук. Освободи сатъра и го стовари пети път. Вече имаше много кръв, но сухожилията продължаваха да се държат. Започна да удря отново и отново. Лицето на Маклин беше станало пепеляво жълто-бяло, а устните му бяха сиви като гробищна пръст.

Всичко трябваше да приключи, преди кръвта да е започнала да шурти като пожарникарски маркуч. Роланд знаеше, че ако това се случи, Краля ще умре. Вдигна сатъра над главата си. Рамото му туптеше от усилията, които влагаше… и изведнъж вече това не беше сатър, а свещена брадва, а той — сър Роланд от Кралството, призован да освободи хванатия в капана на това противно подземие крал. Той беше единственият в тези владения, който можеше да го направи, и този момент беше само негов. Изпълни го праведна сила и когато стовари свещената брадва, се чу да вика с дрезгав и почти нечовешки глас.

Успя да дочупи костта. Сухожилията се скъсаха под мощта на свещената брадва. Краля се загърчи и нещо гротескно и грозно, което кървеше и приличаше на сюнгер, се навря в лицето на Роланд. То изпръска бузите и челото му с кръв, но не успя да го заслепи.

— Обгори я! — провикна се Уорнър.

Момчето допря факлата в кървящото нещо, което приличаше на сюнгер. То се отдръпна от него, но той го хвана и го задържа, докато Маклин се гърчеше дивашки. Притисна факлата в раната, където допреди малко се намираше ръката на полковника. Роланд гледаше с мрачно изумление как чуканът гори, видя как раната почерня и се сви, а кръвта засъска. Тялото на Маклин се бореше машинално. Той пребели очи, но момчето не пусна ранената ръка. Помириса кръв и изгорена плът, пое си дълбоко въздух, като че ли това беше пречистващ душата тамян, и продължи да обгаря чукана, като притискаше огъня в плътта. Най-накрая полковникът спря да се бори и от устата му излезе тих и зловещ стон, сякаш беше някакъв ранен звяр.

— Добре! — провикна се Уорнър. — Това е!

Роланд беше като хипнотизиран от топящата се плът. Разкъсаният ръкав на якето на Маклин се беше подпалил и около стените на ямата се виеше дим.

— Достатъчно! — провикна се капитанът. Момчето не спря. — Роланд! Това е достатъчно, мамка му!

Този път гласът на мъжа го върна обратно в действителността. Роланд пусна ръката на полковника и видя, че чуканът е обгорен до черно и лъщи, сякаш е полят с катран. Пламъците по ръкава на якето на Маклин се изгубиха един по един. „Свърши се — помисли си момчето. — Свърши се.“ Заудря факлата в стената, докато огънят не изгасна, и после я пусна.

— Ще отида да потърся някакво въже, с което да ви извадя оттам! — провикна се Уорнър. — Добре ли сте?

Роланд нямаше желание да отговаря. Светлината на фенерчето се премести и той потъна в мрак. Чуваше тежкото дишане на полковника. Запълзя назад върху приклещения между тях труп, докато гърбът му не се опря в камък. Сви си краката и притисна свещената брадва до тялото си. На изпръсканото му с кръв лице заигра усмивка, но очите му представляваха два кръга от шок.

Полковникът стенеше и мърмореше нещо, което Роланд не можеше да разбере. След малко го повтори с изпълнен с болка глас:

— Стегни се. — Последва кратка пауза, след което продължи: — Стегни се… стегни се, войнико… — Маклин бълнуваше. Първо извисяваше глас и след това го снижаваше до шепот. — Стегни се… да, сър… вземи се в ръце… да, сър… да, сър… — Полковникът започна да звучи като дете, което се страхуваше да не бъде набито. — Да, сър… моля… да, сър… да, сър… — Завърши с нещо средно между стон и хлип.

Роланд го слушаше внимателно. Това не беше глас на един триумфиращ военен герой, звучеше по-скоро като някой молител. Момчето се зачуди какво ли се случваше в главата на Краля в този момент. Един крал не трябваше да моли — дори в най-лошите си кошмари. Опасно беше Краля да показва някаква слабост.

По-късно — колко по-късно Роланд не знаеше — нещо побутна коляното му. Той заопипва в мрака и попадна на ръка. Маклин беше дошъл в съзнание.

— Длъжник съм ти — каза той. Отново звучеше като силния военен герой.

Роланд не отговори… но осъзна, че за да оцелее в онова, което предстоеше, щеше да се нуждае от защита. Майка му и баща му може би бяха мъртви — имаше такава вероятност — и телата им завинаги изгубени. Щеше да се нуждае от щит за предстоящите опасности, не само в Земен дом, а и отвъд него… в случай, помисли си той, че някога отново видят външния свят. Планираше от сега нататък да не се отделя от Краля; може би това беше единственият му шанс да се измъкне жив от тези подземия.

Не можеше да отрече, че иска да живее, за да види какво беше останало от света извън Земен дом. Сега обаче трябваше да мисли ден за ден — ако успееше да оцелее през първия, може би щеше да оцелее втория и третия. През целия си живот се бореше за оцеляване — това беше част от задълженията му като кралски рицар — и сега щеше да направи каквото е необходимо, за да остане жив.

„Старата игра приключи — помисли си Роланд. — Новата игра е на път да започне!“ Това може би щеше да е най-добрата игра на „Кралският рицар“, която някога беше играл, защото щеше да е истинска.

Роланд прегърна свещената брадва и зачака едноокия гърбушко да се върне. През това време си представи, че чува тракането на зарове в чаша от бяла кост.

16

— Госпожо, определено не бих пил това, ако бях на ваше място.

Сестра Крийп се стресна от гласа и вдигна глава от локвата с черна вода, над която беше приклекнала.

На няколко метра от нея стоеше нисък, закръглен мъж, облечен в парцаливо и изгорено палто от норка. Под парцалите се виждаше червена копринена пижама. Освен черните обувки с остри върхове, тънките му като на пиле крака бяха голи. Кръглото му, приличащо на луна лице беше обгорено на малки кратери и цялата му коса беше опърлена, с изключение на сивите му бакенбарди и веждите. Кожата му беше подпухнала, огромният му нос и челюстта му бяха издути, сякаш се опитваше да задържи дъха си, а сините нишки от спуканите му кръвоносни съдове бяха изпъкнали. В двата прореза, които представляваха очните му кухини, постоянно се стрелкаха две тъмнокафяви очи — те се местеха от Сестра Крийп към калната локва и обратно.

— Тази отврат е отровна — каза мъжът, като произнесе последната дума утровна. — Убива те на място.

Клошарката остана наведена над локвата като звяр, който пази изворчето си с вода. Беше си намерила укритие от проливния дъжд в купето на едно такси и се опита да спи в него през дългата и противна нощ, но няколкото ѝ минути сън бяха изпълнени с халюцинации за създанието с топящото се лице в киното. Веднага след като черното небе просветля до цвета на речна тиня, Сестра Крийп напусна укритието си — през цялото време се опитваше да не обръща внимание на трупа на предната седалка — и тръгна да търси храна и вода. Дъждът беше намалял до ръмеж и от време на време изсипваше остри като иглички капки, но времето ставаше по-студено. Имаше чувството, че е началото на ноември и трепереше в подгизналите си дрипи. Локвата дъждовна вода под лицето ѝ миришеше на пепел и сяра, но клошарката беше толкова дехидратирана и жадна, че беше на път да си потопи лицето в нея и да отвори уста.

— Един водопровод се е спукал ей там и пръска като гейзер — каза мъжът и посочи в посока, която Сестра Крийп смяташе, че е север. — Прилича на Олд Фейтфул[13].

Клошарката се отдръпна от заразената вода. В далечината отекна гръмотевица, която ѝ напомни за преминаващ товарен влак. Нямаше как да види слънцето през ниските облаци с цвят на тиня.

— Намери ли нещо за ядене? — попита го през подутите си устни тя.

— Няколко лучени хлебчета на едно място, което вероятно е било пекарна. Не можах да ги задържа за дълго. Жена ми казва, че съм световен шампион по повръщане. — Мъжът се хвана за корема с покритата си с мехури ръка. — Имам язва и чувствителен стомах.

Сестра Крийп се изправи. Беше със седем-осем сантиметра по-висока от събеседника си.

— Жадна съм — каза тя. — Ще ме заведеш ли при водата?

Мъжът погледна към небето и наклони глава към звука от гръмотевицата. Изглеждаше някак си нелепо сред руините около него.

— Опитвам се да намеря телефон или полицай — каза той. — Търся цяла вечер. Никога не можеш да намериш тези две неща, когато ти трябват, нали?

— Нещо ужасно се случи — отвърна Сестра Крийп. — Не мисля, че са останали телефони и ченгета.

— Трябва да намеря телефон — настоя мъжът. — Жена ми ще се тревожи за мен! Трябва да ѝ се обадя и да ѝ кажа… че съм… добре. — Гласът го предаде, когато погледът му попадна на два подаващи се изпод купчина смачкана арматура и бетон крака. — О — прошепна той и клошарката видя, че очите му се замъглиха като мъгла на стъклото на прозорец. „Този е много луд“, помисли си тя и тръгна да върви на север, но първо трябваше да изкачи една висока могила от останки.

След няколко минути чу тежкото дишане на пълния човек, който се опитваше да я догони.

— Разбираш ли — каза той, — не съм оттук. От Детройт съм. Имам магазин за обувки в търговски център „Истленд“. Тук съм за конвенцията. Ако жена ми чуе за това по радиото, ще се поболее от притеснение!

Сестра Крийп изсумтя в отговор. Единственото, което я интересуваше в момента, беше да намери вода.

— Казвам се Уиско — представи се мъжът. — Артър Уиско. Арти за по-кратко. Трябва да намеря телефон! Разбираш ли, изгубих си портфейла, дрехите и всяко друго проклето нещо! Аз и няколко от момчетата останахме до късно вечерта преди случилото се. Оповръщах цялото място на сутринта. Пропуснах първите си две бизнес срещи и останах в леглото. Бях се завил през глава и изведнъж се появи някаква ужасна светлина, разнесе се невероятен тътен и леглото ми падна през пода! Мамка му, целият хотел започна да се разпада на парчета и аз пропаднах отново през една дупка в лобито. Озовах се в мазето, без да напускам дори леглото си! Излязох от там само за да открия, че хотелът го няма. — Арти се разкикоти като луд. — Господи, целият квартал го нямаше!

— Много квартали ги сполетя същата съдба.

— Аха. Трябва да ти кажа, че си нарязах краката доста сериозно. Какво ще кажеш за това? Аз, Арти Уиско, останах без обувки на краката! Трябваше да взема обувките на един… — Мъжът млъкна отново. Почти се бяха изкачили до върха на могилата от останки. — Копелетата са прекалено малки — продължи той. — А краката ми са надути. Казвам ти, обувките са много важни! Какво щяха да правят хората без тях? Така, да видим маратонките, които носиш. Евтини са и няма да издържат много дълго…

Сестра Крийп се обърна към него.

— Ще млъкнеш ли? — попита го тя и продължи да се изкачва. Арти издържа, без да говори, около четиридесет секунди.

— Жена ми каза, че не трябва да идвам тук. Предупреди ме, че ще съжалявам за изхарчените пари. Не съм богат човек. Но си казах, мамка му, веднъж в годината е! Веднъж в годината е в Голямата ябълка[14]…

— Всичко е унищожено! — развика се насреща му Сестра Крийп. — Луд глупак! Огледай се наоколо.

Арти застина на място, вторачи се в нея и когато отново отвори уста, сухото му изпънато лице беше на път да се разкъса.

— Моля те — прошепна той. — Моля те, недей да…

„Човекът се държи на косъм“, осъзна клошарката. Нямаше нужда да реже този косъм. Тя поклати глава. Най-важното беше да не падне духом. Всичко беше унищожено, но все още имаше избор: можеше да седне тук сред руините и да чака смъртта, или да потърси вода.

— Съжалявам — извини се Сестра Крийп. — Не спах много добре миналата вечер.

Цветът бавно започна да се завръща на лицето на Арти.

— Става студено — отбеляза той. — Ето! Мога да си видя дъха. — Издиша призрачен въздух. — Вземи, нуждаеш се от това повече от мен. — Арти свали палтото си от норка. — Слушай, ако жена ми разбере, че съм носил норка, няма да ме остави на мира! — Сестра Крийп отказа палтото, което мъжът ѝ предложи, но той настоя. — Хей, не се тревожи! Има още много там, откъдето взех това. — Най-накрая, само за да продължат напред, тя му позволи да я наметне с опърпаното палто и прокара ръка по опърлената норка. — Жена ми казва, че мога да съм голям джентълмен, когато поискам — продължи продавачът на обувки. — Хей, какво се е случило с врата ти?

Сестра Крийп докосна мястото.

— Някой ми отне нещо, което ми принадлежеше — отвърна тя, след което придърпа по-плътно на раменете си палтото от норка, за да се предпази от студа, и продължи да се катери. За първи път носеше подобен лукс. В момента, в който стигна на върха, ѝ се прииска да изкрещи: „Чуйте ме, всички вие бедни, мъртви грешници! Обърнете се в гробовете си и ме вижте каква дама съм!“.

Накъдето и да погледнеха, виждаха единствено опустошение. Сестра Крийп заслиза от другата страна на могилата. Арти Уиско вървеше зад нея. Той продължаваше да бръщолеви за Детройт, за обувки и за желанието му да намери телефон, но тя го беше изключила.

— Покажи ми къде е водата — нареди му, когато стигнаха долу. Арти се заоглежда около минута, сякаш се опитваше да реши кой автобус да хване.

— Насам — отговори най-накрая той. Наложи се отново да се закатерят по нелек терен, съставен от останки от сгради, смачкани коли и изкривена арматура. Имаше толкова много трупове в различни степени на обезобразяване, че Сестра Крийп спря и потръпна, когато настъпи един от тях.

Стигнаха до върха и Арти посочи:

— Ето го. — Долу в долината от останки имаше фонтан, който извираше направо от една пукнатина в бетона. На небето на изток се образуваше плетеница от червени светкавици, които се стрелкаха през облаците, последвани от глухи и разтърсващи експлозии.

Спуснаха се в долината и продължиха напред през купища от предмети, които само допреди два дена можеха да се определят като съкровищата на цивилизацията: изгорели картини, които все още бяха в позлатените си рамки, полустопени телевизори и стереоуредби, деформирани сребърни и златни купи, чаши, ножове, вилици, свещници, касетофони, кофички за шампанско, парчета от безценни керамични съдове, антични вази, статуи в стил арт деко, африкански скулптури и кристал „Уотърфорд“.

Отново просветна светкавица, този път беше по-близо и червеното ѝ сияние освети хиляди разпръснати в останките наоколо бижута — огърлици, гривни, пръстени и копчета за ръкавели. Една табела стърчеше от руините… Сестра Крийп едва не се разсмя, но се страхуваше, че ако го направи, ще продължи да се смее, докато мозъкът ѝ не експлодира. На табелата пишеше „Пето авеню“.

— Виждаш ли? — Арти държеше няколко палта от норка в двете си ръце. — Казах ти, че има още! — Беше затънал до коленете в овъглени дрехи: пелерини от леопардова кожа, хермелинови роби, палта от тюлен. Избра най-добрата одежда, която успя да намери, и болезнено се намъкна в нея.

Сестра Крийп се спря, за да прерови една купчина от кожени чанти и куфарчета. Намери една огромна чанта с хубава здрава презрамка и я преметна през рамо. Вече не се чувстваше толкова гола. Погледна черната фасада на сградата, от която бяха издухани кожените стоки, и разпозна останките от табела, на която пишеше „ГУЧИ“. Това определено беше най-добрата чанта, която някога беше имала.

Почти бяха стигнали до гейзера, когато удари поредната светкавица и накара предметите по земята да заблестят като въглени жарава. Сестра Крийп се спря, наведе се и взе един от тях. Той представляваше парче стъкло с размера на юмрука ѝ, което се беше стопило на буца и сега в него можеха да се видят малки скъпоценни камъни — рубини, които светеха в тъмночервено в мрачината. Тя се огледа наоколо и забеляза, че навсякъде има подобни буци, които се бяха разтопили в странни форми от горещината, сякаш създадени от стъклодухач маниак. Не беше останало нищо от сградата пред нея, освен част от зелена мраморна стена. Погледна към руините на сградите отляво и присви очи заради сумрака. На една арка от очукан мрамор пишеше: „ТИ АНИ“.

„Тифани“, сети се Сестра Крийп. И… ако това наистина беше „Тифани“… то тогава стоеше точно пред…

— О, не — прошепна тя и от очите ѝ потекоха сълзи. — О, не… о, не…

Стоеше пред вълшебното си място — пред магазина за изделия от стъкло „Стюбен“ — и всичко, което беше останало от красивите съкровища, бяха безформените буци в краката ѝ. Мястото, пред чиито витрини със стъклени скулптури идваше да мечтае, беше изтръгнато из основи и разкъсано. Гледката на тази руина и споменът какво представляваше доскоро я изнервиха също толкова много, колкото ако някой беше затръшнал вратата на рая под носа ѝ.

Сестра Крийп стоеше, без да помръдне, и само сълзите ѝ се стичаха по покритите ѝ с мехури бузи.

— Виж какво намерих! — провикна се Арти и вдигна един деформиран октагон от стъкло, пълен с диаманти, рубини и сапфири. — Някога виждала ли си подобно нещо? Гледай! Пълно е с тях! — Той се разрови в останките и извади пълни шепи с разтопено стъкло, в което имаше скъпоценни камъни. — Хей! — Разсмя се като магаре. — Богати сме, госпожа! Какво ще си купим първо? — Без да спира да се смее, Арти хвърли стъклата във въздуха. — Каквото ти душа иска, госпожа! — провикна се той. — Ще ти купя каквото ти душа иска!

Нова светкавица проблесна, залази по небето и Сестра Крийп видя как цялата останала част от стената на магазина за изделия от стъкло „Стюбен“ заблестя в зашеметяваща експлозия от цветове: рубинено червено, изумрудено зелено, сапфирено среднощно синьо, опушен топаз и диамантено бяло. Приближи се до стената под съпровода на хрущящите под краката ѝ останки, протегна се и я докосна. Тя беше пълна със скъпоценни камъни. Клошарката осъзна, че съкровищата на „Тифани“, „Фортунов“ и „Картие“ бяха разпилени от сградите, в които се намираха, бяха пометени от фантастичния ураган от скъпоценни камъни, бушувал на Пето авеню… и накрая се бяха слели с разтопените стъклени скулптури от вълшебното място.

Стотиците скъпоценни камъни в обгорената зелена мраморна стена задържаха светлината за няколко секунди, след което сиянието помръкна като изгасена многоцветна лампа.

„Ах, какво разхищение — помисли си Сестра Крийп. — Ах, какво ужасно, отвратително разхищение…“

Тя отстъпи назад. Очите ѝ пареха от сълзите, а единият ѝ крак се хлъзна върху едно стъкло. Падна по дупе и остана така, без да има желание да се изправи отново.

— Добре ли си? — Арти тръгна внимателно към нея. — Нарани ли се, госпожа?

Сестра Крийп не му отговори. Беше изморена и се чувстваше премазана, затова реши да остане точно тук в руините на вълшебното място и да си почине малко.

— Няма ли да станеш? Водата е ей там.

— Остави ме на мира — отвърна му равнодушно тя. — Махай се.

— Да се махам? Госпожа… къде, по дяволите, да отида?

— Не ми пука. Не ми дреме. Ама хич… не ми… дреме. — Вдигна шепа стопено стъкло и пепел и ги остави да паднат между пръстите ѝ. Какъв беше смисълът да продължава напред? Дребният човечец беше прав. Нямаше къде да отиде. Всичко беше унищожено, опожарено и опустошено. — Няма надежда — прошепна Сестра Крийп и зарови ръка надълбоко в пепелта до нея. — Няма надежда.

Пръстите ѝ напипаха още разтопено стъкло. Тя го извади, за да види в какъв боклук се бяха превърнали мечтите ѝ.

— Какво, по дяволите, е това? — попита Арти.

Сестра Крийп държеше в ръката си подобен на поничка стъклен пръстен с дупка в средата, която беше около петнадесет сантиметра. Самият пръстен беше дебел около пет сантиметра и около осемнадесет сантиметра в диаметър. В горната му част, на неравни интервали стърчаха пет стъклени шипа: единият беше тънък като ледена висулка, вторият беше широк колкото острие на нож, третият беше изкривен като кука, а останалите два бяха просто грозни. Хванати в капана на стъклото бяха стотици тъмни елипси и квадрати в различни размери. Дълбоко вътре в пръстена се преплитаха странни паяжинови нишки.

— Това е боклук — промърмори Сестра Крийп с намерението да хвърли намереното обратно в купчината с боклуци, когато просветна нова светкавица.

Стъкленият пръстен изведнъж експлодира в пламенна светлина и за момент клошарката си помисли, че е избухнал в пламъци в ръката ѝ. Тя изпищя и го пусна на земята, а Арти извика „Господи!“.

Светлината изгасна.

Ръката на Сестра Крийп трепереше. Тя огледа добре дланта и пръстите си, за да се увери, че не са изгорени. Не усети никаква топлина, когато се появи ослепителният пламък светлина. Все още го виждаше, беше се запечатал в главата ѝ.

Пресегна се към пръстена, но бързо издърпа ръка. Арти се приближи и се наведе на няколко крачки от нея.

Сестра Крийп докосна с пръсти стъклото и отново дръпна ръка. То беше гладко и ѝ напомняше за студено кадифе. Отново го докосна с пръсти, този път за по-дълго, след което го сграбчи с ръка и го вдигна от пепелта.

Стъкленият пръстен остана тъмен.

Тя се вторачи в него и сърцето ѝ затуптя по-бързо.

Дълбоко в стъкления кръг се появи пурпурен блясък.

Той започна да расте като пламък и да се разпространява и в други точки от пръстена, да пулсира, и да пулсира, и да става все по-силен и по-ярък с всяка изминала секунда.

Един рубин с размерите на нокътя на палеца на Сестра Крийп заблестя в яркочервено, а друг, по-малък, запримига като запалена клечка кибрит. Трети рубин се разгоря като комета, последван от четвърти и пети, които също оживяха, макар и хванати в капана на това студено стъкло. Червеното сияние пулсираше, пулсираше… и клошарката осъзна, че ритъмът му следва ударите на сърцето ѝ.

Още рубини заблестяха, възпламениха се и се разгоряха като въглени. Неочаквано един диамант просветна в кристално синьо-бяло, а един четирикаратов сапфир експлодира в зашеметяващ кобалтовосин огън. Сърцето на Сестра Крийп заби по-бързо и хванатите в капана на стъкления пръстен стотици скъпоценни камъни засветиха в ритъм. Имаше смарагд в хладно зелено, диамант във формата на круша, който блестеше в горещо бяло като нажежена жичка, топаз, пулсиращ в тъмно червеникаво кафяво, както и още десетки рубини, сапфири, диаманти и смарагди, които също засветиха. Светлината потече по паяжината от нишки, които се виеха в стъклото. Тези нишки бяха от благородни метали — злато, сребро и платина — които също се бяха стопили и бяха попаднали в същия капан. Те се възпламениха като цвъртящи фитили и предизвикаха още лилави експлозии на смарагди, топази и аметисти.

Целият стъклен пръстен засия като многоцветен огнен кръг, макар Сестра Крийп да не усещаше горещина под пръстите си. Той беше започнал да пулсира много бързо, както и сърцето ѝ, и бликащите и прекрасни цветове ставаха все по-ярки.

Никога не беше виждала нещо подобно. Никога — дори на витрините на магазините на Пето авеню. В това странно стъклено произведение бяха попаднали скъпоценни камъни с невероятни цветове и чистота, някои от които бяха по повече от пет-шест карата, а други приличаха на невидими прашинки, които въпреки размера си горяха с неудържима енергия. Стъкленият пръстен пулсираше… пулсираше… пулсираше…

— Госпожа? — прошепна Арти, в чиито подути очи се отразяваше светлината. — Може ли… да го поддържа?

Сестра Крийп не искаше да се разделя със скулптурата си, но мъжът я гледаше с такова изумление и копнеж, че не можа да му откаже.

Изгорените му пръсти се увиха около стъклото, което в момента, в който напусна ръцете на клошарката, започна да пулсира в ритъм със сърцето на Арти Уиско. Цветовете също се промениха — появиха се по-тъмносини и по-зелени нюанси, а горещият бял блясък на диаманти и рубини стана малко по-слаб. Арти го погали и кадифената му повърхност му напомни за кожата на съпругата му като млада, когато бяха младоженци и тъкмо започваха съвместния си живот. Замисли се колко много я обичаше и как копнееше за нея. В този миг осъзна, че не е бил прав. Имаше къде да отиде. „У дома — помисли си той. — Трябва да се прибера у дома.“

След няколко минути подаде внимателно стъкления пръстен на Сестра Крийп. Той отново се промени. Клошарката го задържа между пръстите си и се взира известно време в красивите му дълбини.

— У дома — прошепна Арти и Сестра Крийп вдигна поглед. Споменът за меката кожа на съпругата му се беше настанил трайно в съзнанието му. — Трябва да се прибера у дома — каза той с малко по-силен глас, след което примига, сякаш го бяха ударили през лицето и клошарката забеляза сълзите в очите му. — Вече… няма никакви телефони, нали? Няма и полицаи.

— Не — отвърна тя. — Не мисля.

— О. — Продавачът на обувки кимна, погледна я и отново насочи вниманието си към пулсиращите цветове. — Ти… също трябва да се прибереш у дома.

Сестра Крийп се усмихна мрачно.

— Нямам къде да отида.

— Защо не дойдеш с мен тогава?

Тя се засмя.

— Да дойда с теб? Господинчо, не си ли забелязал, че автобусите и такситата не се движат по график днес?

— Имам обувки на краката си. Както и ти. Краката ми все още работят, както и твоите. — Арти отмести поглед от пръстена с огнената светлина и огледа разрушенията наоколо, сякаш за първи път ги виждаше с ясно съзнание. — Мили боже — каза той. — О, мили боже, защо?

— Не мисля, че… Господ има нещо общо с това — отвърна Сестра Крийп. — Спомням си, че… се молих за Грабването и за Деня на Страшния съд… но никога не съм се молила за нещо подобно. Никога.

Арти кимна към стъкления пръстен.

— Трябва да задържиш това нещо, госпожа. Ти го намери, така че си е твое. Може би някой ден ще струва нещо. — Той поклати изумено глава. — Това не е някакъв боклук, госпожа — продължи да настоява. — Нямам представа какво е, но определено не е някакъв боклук. — Неочаквано се изправи и вдигна яката на палтото си от норка. — Виж… надявам се да се справиш, госпожа. — Арти погледна за последно с изпълнени с копнеж очи стъкления пръстен, обърна се и си тръгна.

— Хей! — Сестра Крийп също стана. — Къде си мислиш, че отиваш?

— Вече ти казах — отвърна продавачът на обувки, без да се обръща. — Трябва да се прибера у дома.

— Да не си полудял? Детройт не е на следващата пресечка!

Арти не спря. „Той е полудял! — помисли си клошарката. — По-луд е и от мен!“ Тя прибра стъкления пръстен в новата си чанта „Гучи“. След като махна ръката си от предмета, той спря да пулсира и цветовете угаснаха, сякаш нещото заспа отново, Сестра Крийп тръгна след мъжа.

— Хей! Почакай! Какво ще правиш без храна и вода?

— Предполагам, че ще разбера, когато му дойде времето. Ако не мога да си намеря, ще карам без тях! Какъв друг избор имам, госпожа?

— Никакъв — съгласи се Сестра Крийп.

Арти се спря и я погледна.

— По дяволите, нямам представа дали ще успея да стигна до Детройт. Дори не знам дали ще успея да се измъкна от това проклето бунище! Но това не е моят дом. Ако ще умира, човек трябва да умре, опитвайки се да се прибере при онзи, който обича, не мислиш ли? — Той сви рамене. — Може би ще открия други хора. Може дори да намеря кола. Ако искаш да останеш тук, твоя си работа, но Арти Уиско има обувки на краката и Арти Уиско смята да върви. — Мъжът помаха и тръгна отново.

„Вече не е луд“, помисли си Сестра Крийп.

Заваля студен дъжд от черни и мазни капки. Клошарката отвори чантата си и отново докосна стъкления пръстен с пръст, за да провери какво ще се случи.

Един-единствен сапфир оживя и тя си спомни зашеметяващата синя светлина, която светеше в лицето ѝ. Споменът беше близо — много близо — но преди да успее да го улови, отново ѝ се изплъзна. Той беше нещо, осъзна Сестра Крийп, което още не беше готова да си спомни.

Вдигна пръст и сапфирът потъмня.

„Стъпка по стъпка — каза си наум тя. — Вървиш ли стъпка по стъпка, ще стигнеш до мястото, за което си тръгнала.“

„Ами ако не знаеш накъде си тръгнала?“

— Хей! — извика Сестра Крийп на Арти. — Поне си потърси чадър! И се опитай да намериш чанта като моята, за да можеш да носиш храна и други неща! — „Господи! — помисли си тя. — Този човек няма да изкара и километър!“ Трябваше да тръгне с него, реши го на мига, макар и само да го пази да не се пречука сам.

— Изчакай ме! — провикна се клошарката. Измина няколкото метра до гейзера, образувал се от пукнатия водопровод, и застана под него, за да може водата да отмие прахта, пепелта и кръвта от нея. Отвори уста и пи, докато стомахът ѝ не се напълни и забълбука. Жаждата ѝ веднага беше заменена от глад. Може би щеше да успее да намери нещо за ядене, но можеше и да не намери. Но поне вече не беше жадна. „Стъпка по стъпка — помисли си тя. — Стъпка по стъпка.“

Арти я чакаше. Инстинктите на Сестра Крийп я накараха да събере няколко по-малки парчета стъкло с вградени скъпоценни камъни в тях, уви ги в един раздърпан син шал и ги прибра в чантата си „Гучи“. Огледа руините наоколо, които представляваха истински рай за една бездомна жена. Намери красива музикална кутия, но когато вдигна капака ѝ, сладката мелодия, която се разнесе насред толкова много смърт, я натъжи. Върна предмета обратно върху разрушения бетон.

После тръгна след Арти през студения дъжд и остави руините на вълшебното място зад гърба си.

17

— Гофърът е в дупката! — ревеше Поу-Поу Бригс. — Мили боже, каква трагедия!

Джош Хъчинс нямаше представа колко е часът или от колко време бяха тук; спеше много и имаше ужасни сънища за Роуз и момчетата, в които бягаха пред торнадо от огън. За него беше истинска изненада, че все още можеше да диша. Въздухът беше застоял, но му нямаше нищо. Очакваше много скоро да затвори очи и повече да не се събуди. Болката от изгарянията му беше поносима, стига да стоеше неподвижен. Лежеше и слушаше безсмислиците, които дрънкаше старецът, и си помисли, че задушаването вероятно не е толкова лош начин да умре; може би беше като да се разхълцаш точно преди лягане, без дори да си наясно, че дробовете ти просто се нуждаят от кислород. Най-много съжаляваше за момиченцето. Беше толкова малко. Толкова малко, а нямаше да има възможност да порасне. „Е — каза си той, — сега ще заспивам отново. Може би ще ми е за последно.“ Замисли се за всички онези хора, които бяха в залата в Конкордия, и се зачуди колко от тях бяха мъртви или умираха в същия този момент. „Горкият Джони Лий Ричуайн! На единия ден си счупи крака, а на другия се случи това!“ Мамка му. Не беше честно… никак не беше честно…

Нещо дръпна ризата на Джош. Това му причини известна болка, която залази по нервите му.

— Господине? — обади се Суон. Беше чула дишането му и беше пропълзяла в мрака до него. — Чувате ли ме, господине? — Тя отново го дръпна за ризата.

— Да — отговори той. — Чувам те. Какво има?

— Мама е болна. Можете ли да ѝ помогнете?

Джош се изправи.

— Какво ѝ има?

— Диша много странно. Моля ви, елате да ѝ помогнете.

Гласът на детето беше измъчен, но то не се беше разплакало. „Кораво малко хлапе“, помисли си той.

— Добре. Хвани ме за ръката и ме отведи при нея. — Джош протегна длан. След няколко секунди момиченцето я намери в мрака и стисна три от пръстите му в малката си ръчичка.

Дръпна го и двамата запълзяха към мястото, на което майка ѝ лежеше в пръстта. Суон беше спала свита в Дарлийн, когато се събуди от звук, който приличаше на скърцане на ръждясала панта. Тялото на майка ѝ беше горещо и мокро, но въпреки това цялата трепереше.

— Мамо? — прошепна Суон. — Мамо, доведох великана, за да ти помогне.

— Просто ми трябва малко почивка, скъпа. — Жената говореше сънливо. — Добре съм. Не се тревожи за мен.

— Боли ли те някъде? — попита я Джош.

— Сериозно ли ме питаш това? Всичко ме боли. Господи, даже не знам какво ме удари. Преди малко се чувствах добре… все едно бях изгоряла на слънце, нищо повече. Но, мамка му! Изгаряла съм по-сериозно на слънце от това. — Дарлийн преглътна трудно. — Със сигурност няма да откажа една бира.

— Може би ще намерим нещо за пиене тук. — Джош затърси наоколо и попадна на още смачкани консерви. Без светлина нямаше как разбере какво има в тях. Той също беше жаден и гладен, както и детето. Поу-Поу едва ли щеше да откаже малко вода. Намери една консерва, която беше отворена и от нея се изливаше някаква течност. Опита я. Сладък сок от праскови. Това беше компот от праскови. — Ето. — Джош задържа консервата до устата на жената, за да може да отпие.

Дарлийн преглътна и вяло избута ръката му.

— Какво се опитваш да направиш, да ме отровиш ли? Казах ти, че искам бира!

— Съжалявам. Това е най-доброто, което успях да намеря. — Подаде консервата на Суон и ѝ каза да пие.

— Кога ще дойдат да ни изкопаят от тази лайняна дупка? — попита Дарлийн.

— Не знам. Може би… — Джош млъкна за миг. — Може би скоро.

— Господи! Имам чувството, че… едната ми страна е била сготвена, а другата — дълбоко замразена. Удари ме ей така, изведнъж.

— Ще се оправиш — отговори ѝ гигантът, макар да знаеше, че е нелепо, защото нямаше представа какво друго да каже. Усети, че детето е близо до него, мълчеше и слушаше. „Тя знае“, помисли си той. — Просто си почивай и ще си възвърнеш силите.

— Видя ли, Суон? Казах ти, че ще се оправя.

Джош не можеше да направи нищо повече. Взе консервата с прасковен компот от детето и отиде до мястото, на което Поу-Поу лежеше и ревеше:

— Каква трагедия! О, Господи… намери ли ключа? Как да запаля колата без ключ?

Джош сложи ръка под главата на стареца, вдигна я леко нагоре и допря смачканата консерва до устните му. Поу-Поу трепереше и гореше от треска.

— Пийни — каза му гигантът и онзи се подчини като бебе, на което са подали шише.

— Господине? Ще се измъкнем ли оттук?

Джош не беше усетил, че момиченцето беше дошло до него. Гласът му все още беше спокоен и шепнеше, за да не може майка му да ги чуе.

— Разбира се — отвърна той. Детето мълчеше, но Джош имаше чувството, че дори в този мрак беше разбрало, че лъже. — Не знам — поправи се той. — Може би ще успеем. Може и да не успеем. Зависи.

— От какво?

„Няма да ме оставиш на мира, нали?“, помисли си Джош.

— Предполагам, че зависи от онова, което е останало навън. Разбираш ли какво се случи?

— Нещо се взриви — отвърна Суон.

— Точно така. Възможно е много други места също да са избухнали. Цели градове. Сигурно… — Поколеба се. „Хайде, кажи го, вече няма никакъв смисъл.“ — Сигурно милиони хора са мъртви или хванати в капан като нас. Възможно е да няма кой да дойде да ни измъкне оттук.

Момиченцето остана мълчаливо за известно време, след което каза:

— Не това попитах. Въпросът ми беше: „Ще се измъкнем ли оттук?“.

Джош осъзна, че го пита дали ще се опитат да се измъкнат, вместо да чакат някой друг да ги спаси.

— Ако разполагахме с булдозер под ръка, щях да ти отговоря с „да“. Иначе не мисля, че в скоро време ще ходим някъде.

— Мама е много болна — каза Суон и този път гласът ѝ я предаде. — Страх ме е.

— Мен също — призна си Джош. Момиченцето изхлипа само веднъж и след това спря, сякаш си беше наложило да се вземе в ръце благодарение на невероятната си воля. Той се протегна и намери ръката ѝ. Няколко мехура на кожата ѝ се спукаха. Гигантът потръпна и си дръпна ръката. — Ти как си? — попита я той. — Нещо боли ли те?

— Кожата. Имам чувството, че ме пронизват иглички. Стомахът ми също не е наред. Преди малко повърнах, но го направих в ъгъла.

— Да, и на мен не ми е много добре. — Джош изпитваше огромна нужда да уринира и трябваше да измисли някаква импровизирана тоалетна. Разполагаха с достатъчно консервирана храна и плодови компоти, а и не знаеха какво друго е заровено около тях в пръстта. „Стига! — скастри се сам той, защото по този начин си позволи да изпита надежда. — Съвсем скоро въздухът ни ще свърши! Няма начин да оцелеем тук долу!“

Също така обаче знаеше, че вероятно се намират на единственото място, което беше успяло да ги предпази от взрива. Може би на радиацията щеше да ѝ е трудно да проникне тук с всичката тази пръст над тях. Джош беше изморен и костите го боляха, но вече не изпитваше желание да легне и да умре. Стореше ли го, щеше да подпише смъртната присъда на момиченцето. Ако прогонеше изтощението си и се заемеше да подреди консервите с храна, щеше да успее да поддържа всички живи още… колко? Един ден? Три? Седмица?

— На колко години си? — попита Джош.

— На девет — отговори детето.

— Девет — повтори нежно гигантът и поклати глава. В душата му бушуваха ярост и съжаление. Едно деветгодишно дете трябваше да си играе навън под лъчите на лятното слънце. Едно деветгодишно дете не трябваше да се намира в тъмно мазе с единия крак в гроба. Не беше честно! Майка му стара, никак не беше честно.

— Как се казваш?

Мина цяла минута, преди да успее да отговори:

— Джош. А ти си Суон?

— Сю Уанда. Но мама ме нарича Суон. Как се превърна във великан?

В очите на мъжа имаше сълзи, но въпреки това се усмихна.

— Предполагам, че съм си изяждал царевичния хляб на майка ми, когато съм бил на твоята възраст.

— Царевичният хляб те е направил великан?

— Е, винаги съм бил едър. Едно време играех футбол — първо за Обърнския университет, а след това за Ню Орлиънс Сейнтс.

— Играеш ли още?

— Не. Сега съм… кечист — отвърна той. — Професионален кечист. Бях лошият.

— О. — Суон се замисли над това. Спомни си, че един от многото ѝ чичовци, чичо Чък, обичаше да ходи на кеч мачове в Уичита и да ги гледа по телевизията. — Това харесваше ли ти? Да си лошия, имам предвид?

— Всичко е просто игра. Само се правех на лош. Не знам дали ми харесваше, или не. Просто в началото започнах така и…

— Гофърът е в дупката! — обади се Поу-Поу. — Майчице, глей го само как избяга!

— Защо постоянно говори за някакъв гофър? — попита Суон.

— Ранен е. Не знае какво приказва. — Старецът замърмори, че не може да си намери пантофите, че посевите се нуждаят от дъжд и отново млъкна. От тялото му се носеше топлина като от отворена фурна и на Джош му беше ясно, че няма да изкара дълго. Само Бог знаеше какво може да ти причини в главата гледката от взрива.

— Мама каза, че отиваме в Блейкман — обясни Суон, която досега беше насочила вниманието си към Поу-Поу. Тя знаеше, че умира. — Каза, че се прибираме у дома. Ти накъде се беше запътил?

— Град Гардън. Трябваше да се състезавам там.

— Домът ти там ли е?

— Не. Домът ми е в Алабама — много, много далеч оттук.

— Мама каза, че отиваме да видим дядо ми. Той живее в Блейкман. Семейството ти в Алабама ли живее?

Джош се замисли за Роуз и двамата си синове. Сега те бяха част от нечий друг живот — ако въобще бяха живи.

— Нямам семейство — отвърна той.

— Нямаш ли си някой, който те обича? — попита Суон.

— Не. Не мисля. — Джош чу стенанията на Дарлийн и каза: — По-добре отиди при майка си.

— Да, сър. — Суон запълзя към жената, но в един момент се обърна, за да погледне в мрака към черния гигант. — Знаех, че нещо ужасно ще се случи — каза тя. — Осъзнах го в нощта, в която си тръгнахме от караваната на чичо Томи. Опитах се да кажа на мама, но тя не ме разбра.

— Откъде знаеше?

— Светулките ми казаха — обясни Суон. — Разбрах го от светлините им.

— Сю Уанда? — повика я тихичко Дарлийн. — Суон? Къде си?

— Тук към, мамо — отвърна детето и пропълзя до майка си.

„Светулките ѝ казали — помисли си Джош. — Да бе.“ Момиченцето имаше развинтено въображение. Това беше хубаво — понякога въображението беше хубаво място, на което да се оттеглиш, когато нещата загрубееха.

Изведнъж се сети за облака от скакалци, който беше прелетял пред колата му.

— През последните два-три дни летят на ята от хиляди в полетата — беше казал Поу-Поу. — Малко е странно.

Дали скакалците знаеха, че нещо ще се случи в онези царевични полета? — зачуди се Джош. Дали можеха да усещат бедствията — вероятно ги надушваха от вятъра или от самата земя?

Насочи мислите си към по-важни въпроси. Първо трябваше да си намери ъгъл, в който да се изпикае, преди пикочният му мехур да се пръсне. Никога преди не му се беше налагало да седи на колене и да пикае приведен. Но ако въздухът беше достатъчно и се наложеше да живеят още известно време тук, трябваше да помислят къде да ходят по нужда. Никак не му се нравеше мисълта да пълзи в собствените си изпражнения, камо ли в нечии чужди. Подът беше от бетон, но се беше разцепил от трусовете; спомни си, че беше напипал градинска мотика сред останките, която можеше да помогне в изкопаването на нужник.

Смяташе да претърси на четири крака мазето от край до край и да събере консервите и всичко друго, което можеше да намери. Очевидно разполагаха с много храна, а в консервите щеше да има достатъчно вода и сокове, за да ги поддържат живи известно време. Повече от всичко му се искаше да е светло. Едва сега разбираше колко е лошо да нямаш електричество.

Изпълзя до далечния ъгъл, за да се облекчи. „Ще мине доста време до следващата ти баня — помисли си Джош. — А и скоро няма да ти трябват слънчеви очила.“

Потръпна. Урината го изгаряше като сярна киселина.

„Поне съм жив! — успокои се той. — Може да не ми остава кой знае колко още, но съм жив. Утре може да съм мъртъв, но днес съм жив и си пикая върху коленете.“

За първи път от взрива насам си позволи да помечтае, че някак си ще успее да оживее и да види отново света навън.

18

Мракът падна без предупреждение. В юлския въздух се усещаше декемврийски студ, а черният леден дъжд продължаваше да вали върху руините на Манхатън.

Сестра Крийп и Арти Уиско стояха на върха на купчина боклуци и гледаха на запад. От другата страна на река Хъдсън, в петролните рафинерии на Хобокен и град Джърси, все още горяха пожари — с изключение на оранжевите пламъци на запад, нямаше никаква друга светлина. Дъждовните капки трополяха по кривия чадър в ярки цветове, който Арти беше намерил в руините на един спортен магазин. В него откриха и други съкровища — оранжева раница „Дей-Гло“, която мъжът носеше на гърба си и нови маратонки за Сестра Крийп. В чантата „Гучи“ на рамото ѝ имаше овъглен ръжен хляб, две консерви аншоа с удобните пръстени, които позволяваха да махнеш капачето без отварачка, пакет нарязана шунка, която се беше сготвила в опаковката си, и останала по някакво чудо здрава бутилка джинджифилова бира „Канада Драй“, която беше оцеляла след разрушението на хранителния магазин, в който се намираше. Бяха им необходими няколко часа, за да покрият терена между горната част на Пето авеню и първата им дестинация — тунел „Линкълн“. Тунелът беше срутен и реката го беше наводнила чак до будките, където се плащаха таксите за преминаващите автомобили. Навсякъде около него имаше смачкани коли, отчупени бетонни късове и трупове.

Обърнаха се и си тръгнаха в мълчание. Сестра Крийп поведе Арти на юг, към тунел „Холанд“, където също можеха да минат под реката. Преди да стигнат, падна мрак и се наложи да изчакат до сутринта, за да разберат дали „Холанд“ също се е срутил. Последният уличен знак, който клошарката намери, гласеше „Двадесет и втора западна“, но беше паднал на една страна в пепелта и вероятно беше издухан надалеч от улицата, на която трябваше да бъде.

— Е — каза тихичко Арти и се загледа в реката, — не мисля, че някои живее тук, какво ще кажеш?

— Не. — Сестра Крийп потрепери и стегна още повече палтото си от норка. — Става по-студено. Трябва да си намерим подслон. — Тя погледна през мрака към неясните очертания на няколкото сгради, които не бяха съборени. Всяка от тях можеше да се срути всеки миг, но на Сестра Крийп не ѝ харесваше колко бързо пада температурата. — Хайде — каза тя и тръгна към една от тях. Арти я последва, без да задава въпроси.

По време на пътуването си попаднаха само на четирима души, които не бяха убити от взрива, като трима от тях бяха толкова премазани, че смъртта им не беше далеч. Четвъртият беше ужасно изгорен мъж в бизнес костюм на райета, който зави като куче, когато го приближиха, и се навря в една пукнатина, за да се скрие. Сестра Крийп и Арти продължиха. По пътя си се натъкнаха на толкова много трупове, че ужасът от смъртта изгуби своето въздействие. Шокираха се единствено ако чуеха стенания в отломките, както се случи веднъж — някой се смееше и пищеше в далечината. Тръгнаха по посока на гласа, но не намериха жив човек. Този лудешки смях не остави Сестра Крийп на мира, защото ѝ напомни за смеха на мъжа с горящата ръка, който чу в киното.

Има и други, които са живи някъде там, беше казал той. Чакат да умрат. Няма да е след дълго. Ти също няма да чакаш много.

— Ще видим тази работа, шибаняко — каза клошарката.

— Какво? — попита Арти.

— О, нищо. Просто си… мислех. — Мислех си, осъзна тя. Мисленето не беше едно от нещата, които правеше често. Последните няколко години ѝ бяха като петно, а преди тях имаше само мрак, нарушаван единствено от въртяща се синя светлина и демона с жълтия дъждобран. „Истинското ми име не е Сестра Крийп! — изведнъж си помисли тя. — Истинското ми име е…“ Но не се сети какво е, коя беше и откъде беше дошла. „Как стигнах дотук?“, запита се, но не можа да си отговори.

Сестра Крийп и Арти Уиско влязоха в останките на сива каменна сграда, като се покатериха на купчина отломки и пропълзяха през една дупка в стената. Вътре беше пълен мрак, а въздухът беше влажен и миришеше на пушек, но поне бяха на завет. Проправяха си път с опипване по наклонения под, докато не намериха удобен ъгъл. Настаниха се и клошарката бръкна в чантата си, за да извади хляба и бутилката джинджифилова бира. Пръстите ѝ докоснаха пръстена от стъкло, който беше увила в една овъглена раирана риза, която свали от един манекен. Другите парчета стъкло, увити в син шал, се намираха на дъното на чантата.

— Ето. — Сестра Крийп отчупи парче хляб и го подаде на Арти, след което отчупи парче и за себе си. Вкусът му беше на опърлено, но по-добре да хапнеха нещо, отколкото да стояха гладни. Тя развъртя капачката на бутилката с джинджифилова бира. Газираната напитка мигновено стана на пяна и се разля навсякъде. Сестра Крийп побърза да долепи гърлото ѝ до устата си, отпи няколко глътки и я подаде на Арти.

— Мразя джинджифилова бира — каза той, след като отпи от нея, — но това е най-добрата, която съм пил в живота си.

— Не я изпивай цялата. — Сестра Крийп реши да не отваря консервата с аншоа, защото от соления ѝ вкус щяха да ожаднеят още повече. Парчетата шунка бяха прекалено ценни, за да ги изядат още сега. Подаде още едно малко парче хляб на Арти, отчупи такова и за себе си и го прибра.

— Знаеш ли какво вечерях в нощта преди това да се случи? — попита я продавачът на обувки. — Пържола. Огромен Т-боун стек в един ресторант на Петдесета източна. След това с няколко от момчетата тръгнахме да обикаляме баровете. Каква нощ само, казвам ти! Прекарахме си страшно добре!

— Браво на вас.

— Да. А ти какво правеше през онази вечер?

— Нищо интересно — отвърна Сестра Крийп. — Просто бях наоколо.

Известно време Арти просто си дъвчеше хляба и мълчеше. Най-накрая каза:

— Обадих се на съпругата ми, преди да напусна хотела. Мисля, че я излъгах, защото ѝ казах, че излизам, за да се навечерям и след това смятам да си лягам. Каза ми да внимавам и че ме обича. Аз също ѝ казах, че я обичам и че ще се видим след няколко дни. — Продавачът на обувки отново замълча и когато въздъхна, клошарката чу как дъхът му секна. — Господи — прошепна той. — Радвам се, че ѝ се обадих. Радвам се, че чух гласа ѝ, преди това да се случи. Хей, госпожа, ами ако Детройт също е ударен?

— Ударен? Какво имаш предвид с това ударен?

— Ядрена бомба — отвърна Арти. — Какво друго си мислиш, че може да причини подобно разрушение? Ядрена бомба! Може би не само една. Вероятно цялата страна е биле засипана е такива! Вероятно се ударени всички градове, както и Детройт! — Гласът му започна да става истеричен и той млъкна, докато не се окопити. — Проклетите руснаци са ни бомбардирали, госпожа. Не четеш ли вестници?

— Не, не чета.

— Какво си правила досега? Да не си живяла на Марс? Всеки, който чете вестници и гледа телевизия, е наясно, че това беше на път да се случи! Руснаците са ни подпалили задниците… и предполагам, че ние също сме подпалили техните.

„Ядрена бомба?“, помисли си Сестра Крийп. Тя едва помнеше какво е това; ядрената война беше нещо, за което се тревожеше в един друг живот.

— Надявам се — ако Детройт е бил ударен — да си е отишла бързо. Имам предвид, че мога да се надявам за такова нещо, нали? Да си е отишла бързо, без да изпитва болка?

— Да, мисля, че можеш.

— Нали… нали няма проблем, че я излъгах? Все пак беше благородна лъжа. Не исках да се тревожи за мен. Тя се притеснява, че ще се напия прекалено много и ще стана за смях. Не съм много добър с алкохола. Нали няма проблем, че ѝ казах благородна лъжа онази вечер?

Сестра Крийп беше наясно, че Арти я молеше да му каже, че всичко е наред.

— Разбира се — отвърна тя. — Много хора са направили много по-лоши неща онази вечер. Тя си е легнала, без да се тревожи, нали…

Нещо остро се допря до лявата буза на Сестра Крийп.

— Не мърдай — нареди ѝ женски глас. — Дори не дишай. — Гласът потрепери; човекът, на когото принадлежеше, беше изплашен до смърт.

— Кой е там? — попита Арти, който така се стресна, че целият изтръпна. — Хей, госпожа! Добре ли си?

— Добре съм — отговори Сестра Крийп. Посегна към бузата си и усети остро, подобно на нож стъкло.

— Казах да не мърдаш! — Стъклото беше притиснато по-силно в кожата ѝ. — Колко хора са с теб?

— Само още един.

— Арти Уиско. Казвам се Арти Уиско. Къде сте?

Последва дълго мълчание, след което жената попита:

— Имате ли храна?

— Да.

— Вода? — Този път въпросът беше зададен от мъжки глас, който се намираше някъде вляво. — Имате ли вода?

— Не. Но можем да ви предложим джинджифилова бира.

— Хайде да видим как изглеждат, Бет — каза мъжът.

Появи се пламък на запалка, който беше толкова ярък в този мрак, че Сестра Крийп си затвори очите за няколко секунди. Жената задържа огънчето до лицето ѝ, след което го насочи към това на Арти.

— Мисля, че са точни — каза непознатата на мъжа, който се премести в обхвата на светлината.

Сестра Крийп видя, че жената е приклекнала до нея. Лицето ѝ беше подпухнало и в горната част на носа ѝ имаше дълбока рана. Изглеждаше млада, може би в средата на двадесетте си години, с няколко останали кичура къдрава светлокестенява коса, висящи от станалия ѝ на мехури скалп. Веждите ѝ бяха изгорени, а тъмносините ѝ очи бяха отекли и зачервени. Тя беше слаба жена и носеше синя рокля на райета, която беше опръскана с кръв. Дългите ѝ хилави ръце бяха целите в мехури. Около раменете си беше увила нещо, което приличаше на част от завеса в златист цвят.

Мъжът беше облечен в дрипите на полицейска униформа. Той беше по-възрастен, вероятно в края на тридесетте, и по-голямата част от черната му късоподстригана коса беше останала от дясната страна на главата му; от лявата беше изгорена до скалпа. Беше голям и едър човек, а лявата му ръка беше превързана през рамото му със същия груб плат в златист цвят.

— Господи — изуми се Арти. — Госпожа, намерихме полицай!

— Откъде идвате? — попита Бет.

— Оттам, откъде другаде?

— Какво има в чантата? — Жената кимна към нея.

— Питаш ли ме, или ме обираш?

Бет се поколеба, погледна към полицая, а след това отново към Сестра Крийп, свали парчето стъкло и го прибра в пояса на кръста си.

— Питам те.

— Овъглен хляб, две консерви с аншоа и няколко парчета шунка. — На младата жена едва не ѝ потекоха лигите. Сестра Крийп бръкна в чантата и извади хляба. — Ето. Хапни си го със здраве.

Бет си отчупи парче и подаде смаляващия се хляб на полицая, който също си отчупи такова и го натъпка в устата си, все едно беше манна небесна.

— Моля — каза по-младата жена и протегна ръка за джинджифиловата бира. Сестра Крийп ѝ угоди и след като тя и полицаят пиха от нея, в бутилката не останаха повече от три глътки. — Всичката вода е отровна — каза Бет. — Вчера един от нас пи от една локва. Вечерта започна да повръща кръв. Бяха му необходими почти шест часа, за да умре. Имам часовник, който още работи. Виждаш ли? — Тя гордо показа своя „Таймекс“ на Сестра Крийп; стъклото му го нямаше, но старото чудо наистина работеше. Часът беше осем и двадесет и две.

— Каза един от вас. Колко хора сте? — попита Сестра Крийп.

— Ние и още двама. Не, всъщност един. Една жена от испански произход, която всички наричаме Испанката. Снощи изгубихме господин Каплан — той пи от водата. Момчето също почина вчера. А госпожа Айвърс умря в съня си. Останахме само четирима.

— Трима — поправи я полицаят.

— Да. Правилно. Останахме само трима. Испанката е долу в мазето. Не можем да я накараме да излезе оттам, а никой от нас не знае испански. Ти знаеш ли?

— Не, съжалявам.

— Аз съм Бет Фелпс, а това е Джак… — По-младата жена не успя да си спомни фамилията му и поклати глава.

— Джак Томачек — помогна ѝ той.

Арти се представи отново, а Сестра Крийп попита:

— Защо не сте тук горе, а сте в мазето?

— Защото там е по-топло — отвърна Джак. — И по-безопасно.

— По-безопасно? Какво имаш предвид? Ако тази стара сграда се помръдне отново, ще ви падне на главите.

— Вчера бяхме тук горе — обясни Бет. — Младежът — който по мое мнение беше около петнадесетгодишен — бе най-силният сред нас. Беше етиопец или нещо подобно и говореше само малко английски. Излезе, за да потърси храна и се върна с няколко консерви телешка супа, котешка храна и бутилка вино. Но… те го последваха дотук. Намериха ни.

— Те? — попита Арти. — Кои са те?

— Трима са. Изгорени са толкова лошо, че не можеш да разбереш дали са мъже или жени. Проследиха го дотук, въоръжени с чукове и счупени бутилки. Единият от тях имаше брадва. Искаха храната ни. Младежът им се противопостави и онзи с брадвата… — Бет млъкна и се загледа с оцъклени очи в оранжевия пламък на запалката в ръката си. — Бяха луди — продължи тя. — Те… те не бяха човешки същества. Единият от тях сряза лицето ми. Предполагам, че извадих късмет. Избягахме им, но те ни взеха храната. Не знам къде отидоха. Но си спомням… че миришеха на… на изгорели чийзбургери. Не е ли странно? Сетих се за… изгорели чийзбургери. Затова се скрихме в мазето. Нямаме представа какви други… неща има там навън.

„Представа си нямаш колко си права“, помисли си Сестра Крийп.

— Опитах се да им се противопоставя — намеси се Джак. — Явно обаче вече не съм в добра бойна форма. — Той се обърна и Сестра Крийп и Арти потръпнаха. Целият гръб на Джак Томачек, от раменете до кръста, представляваше яркочервена гнойна маса от изгорена кожа. Той отново се обърна към тях. — Най-лошото изгаряне, което този стар поляк някога е имал. — Полицаят се усмихна горчиво.

— Чухме ви, че сте тук горе — каза Бет. — В началото си помислихме, че онези са се върнали. Дойдохме да подслушаме и ви чухме, че ядете. Слушайте… Испанката не е яла нищо. Може ли да ѝ занеса малко хляб?

— Заведете ни в мазето. — Сестра Крийп стана на крака. — Ще отворя шунката.

Бет и Джак ги поведоха по някакъв коридор. От горе се стичаше вода и на пода се образуваше голяма черна локва. Стигнаха до дървено стълбище без парапет, което водеше надолу в мрака. Стъпалата се тресяха заплашително под краката им.

Долу наистина беше по-топло, макар и само с няколко градуса, но от устите им продължаваше да излиза пара. Каменните стени все още се държаха и таванът беше почти здрав, ако се изключеха няколкото дупки, през които влизаше дъждът. „Тази сграда е стара — помисли си Сестра Крийп. — Вече не ги правят толкова здрави.“ Каменни колони, разположени на интервали, поддържаха тавана. Някои от тях бяха напукани, но все още никоя не се беше срутила. Все още, помисли си клошарката.

— Ето я. — Бет тръгна към някаква фигура, която се беше свила в основата на една от колоните. Точно върху главата ѝ се стичаше черна вода; тя се намираше в увеличаваща се локва от заразен дъжд и държеше нещо в ръцете си. Запалката на Бет изгасна. — Съжалявам — каза тя. — Стана прекалено гореща, а и не искам да използвам всичката ѝ газ. Беше на господин Каплан.

— Какво направихте с телата?

— Изнесохме ги. Това място е пълно с коридори. Отнесохме ги в края на един от тях и ги оставихме там. Аз… исках да кажем молитва за тях, но…

— Какво?

— Забравих как да се моля — отвърна тя. — Моленето… вече няма особен смисъл.

Сестра Крийп изсумтя и бръкна в чантата, за да извади пакета с нарязана шунка. Бет коленичи и предложи бутилката с джинджифилова бира на жената от испански произход. По ръката ѝ закапа дъждовна вода.

— Ето — каза тя. — Нещо за пиене. Ел дринко.

Испанката издаде тих скимтящ звук, но не отговори.

— Не иска да помръдне оттам — каза Бет. — Водата пада точно върху нея, но тя не иска да се премести на два метра на сухо. Искаш ли храна? Ядене? Господи, как може да живееш в Ню Йорк и да не знаеш английски?

Сестра Крийп почти беше махнала опаковката от шунката. Откъсна парче от нея и коленичи до Бет Фелпс.

— Използвай отново запалката си. Може би ако види какво имаме, ще успеем да я преместим оттам.

Запалката светна. Сестра Крийп погледна покритото с мехури, но все още красиво лице на младата жена от испански произход, която беше на около двадесет години. Дългата ѝ черна коса беше опърлена по краищата, а по скалпа ѝ имаше зачервени дупки, които бяха напълно изгорени. Испанката не обърна никакво внимание на светлината. Огромните ѝ дълбоки кафяви очи не се отделяха от онова, което държеше в ръцете си.

— О — каза нежно Сестра Крийп. — О… не.

Детето беше на около три години — момиченце, с лъскава черна коса като тази на майка ѝ. Клошарката не можеше да види лицето му. Но и не искаше. Една мъничка извита ръчичка се подаваше нагоре, все едно се опитваше да хване майка си, а вкочанеността на трупа ѝ подсказваше, че бедното създание е мъртво от известно време.

Водата течеше от една дупка в тавана, падаше върху косата на жената от испански произход и се стичаше по лицето ѝ като черни сълзи. Тя затананика тихичко и започна да люлее нежно и с любов трупа.

— Изгубила си е ума — каза Бет. — Така е, откакто детето почина миналата вечер. Тя също ще умре, ако не се махне от тази вода.

Сестра Крийп почти не чуваше думите на жената, сякаш ѝ говореше отдалеч. Тя протегна ръце към Испанката.

— Ето — изрече с глас, който не приличаше на нейния. — Аз ще я взема. Дай ми я. — По дланите и ръцете ѝ се стичаше на черни ивици дъждовна вода.

Жената от испанки произход запя по-силно.

— Дай ми я. Аз ще я взема.

Испанката започна да люлее трупа по-бързо.

— Дай ми я. — Сестра Крийп чу ехото на собствения си глас, който звучеше налудничаво и изведнъж в очите ѝ се появи ярка синя светлина. — Аз… ще… я… взема…

Дъждът продължаваше да капе и една гръмотевица изрева като гласа на Бог: Ти! Ти, грешнице! Ти, пияна грешнице, ти я уби и сега трябва да си платиш.

Сестра Крийп погледна надолу. В ръцете ѝ се намираше трупа на малко момиченце. В русата му коса имаше кръв, а очите му бяха отворени и пълни с дъждовна вода. Синята светлина на полицейската кола се въртеше и полицаят в жълтия дъждобран, който беше коленичил на пътя пред нея, ѝ каза:

— Хайде. Трябва да ми я дадете. — Той погледна през рамо към другия полицай, който хвърляше сигнални ракети около катастрофиралата преобърната кола. — Тя не е на себе си. Подушвам и алкохол. Ще се наложи да дойдеш да ми помогнеш.

След малко двамата протягаха ръце към нея, двамата демони в жълти дъждобрани се опитваха да вземат бебчето ѝ. Тя се сви и им се противопостави, като се разпищя:

— Не! Няма да ви я дам! Няма да ви позволя да я вземете! — Но когато гръмотевицата заповяда: Дай я, грешнице, дай я, и тя изрева и си запуши ушите, за да не чува гласа на възмездието, те ѝ отнеха бебчето.

От ръката на момиченцето падна стъклен глобус — от онези, в които имаше малка снежна сцена, макет на село в приказна страна.

— Мамо — спомни си, че ѝ каза детето развълнувано, — виж какво спечелих на партито! Аз най-добре забих опашката на магаренцето!

Детето беше разклатило глобуса и за момент — само за момент — майка му беше отместила поглед от пътя, за да фокусира размазаното си зрение в красивата сфера, в която заваля сняг над покривите на едно далечно и перфектно място.

Наблюдаваше на забавен каданс как стъкленият глобус пада и изпищя, защото знаеше, че ще се пръсне на асфалта, а когато това станеше, всичко щеше да е изгубено и унищожено.

Глобусът падна пред нея и когато се счупи на хиляди блестящи парчета, тя спря да пищи и простена.

— О — прошепна. — О… не.

Сестра Крийп се загледа в мъртвото дете в ръцете на жената от испански произход. „Моето малко момиченце е мъртво — спомни си тя. — Бях пияна и отидох да я взема от рожден ден. Влязох в една канавка. О, Господи… о, мили боже. Грешница. Пияна, зла грешница. Аз я убих. Аз убих малкото си момиченце. О, Господи… о, Господи, прости ми…“

Очите ѝ се напълниха с горещи сълзи, които потекоха по бузите ѝ. В главата ѝ полетяха частици спомени като мъртви листа на силен вятър: побеснелият ѝ от ярост съпруг, който я ругаеше и ѝ каза, че никога вече не иска да я вижда, собствената ѝ майка, която я гледаше с отвращение и съжаление и ѝ обясняваше, че никога не е трябвало да ражда дете, докторът в санаториума, който кимаше и си гледаше часовника, коридорите на болницата, където гротескови, тътрещи се и луди жени говореха, пищяха и се биеха за гребени, и високата ограда, която прескочи посред нощ и в силен сняг, за да стигне до гората от другата ѝ страна.

„Малкото ми момиченце е мъртво — помисли си тя. — Мъртво и забравено преди много време.“

Сълзите едва не я ослепиха, но виждаше достатъчно ясно, за да знае, че малкото ѝ момиченце не беше страдало като това в ръцете на жената от испански произход. Нейното беше положено в гроб под сянката на дърво на върха на хълм. В това щеше да почива завинаги в студено и влажно мазе в града на мъртвите.

Испанката вдигна глава и погледна Сестра Крийп с обладаните си очи. Примига и бавно се пресегна през дъжда, за да докосне бузата на по-възрастната жена. Една сълза се задържа за секунда на върха на пръста ѝ, преди да падне от него.

— Дай мия — прошепна Сестра Крийп. — Аз ще я взема.

Жената от испански произход погледна отново трупа с копнеж. Тогава сълзите потекоха от очите ѝ и се сляха с черния дъжд на лицето ѝ. Тя целуна мъртвото дете по челото, прегърна го силно за момент… и подаде малкото трупче на Сестра Крийп.

Клошарката взе тялото, все едно получаваше подарък, и понечи да се изправи.

Испанката обаче се протегна отново, докосна раната във формата на разпятие на врата ѝ и каза учудено:

— Bendito. Muy bendito.[15]

По-възрастната жена се изправи. Испанката бавно изпълзя от водата и легна на пода, където се сви на кълбо. Цялата трепереше.

Джак Томачек взе трупа от Сестра Крийп и потъна в мрака.

— Не знам как, но го направи — каза Бет и се наведе, за да предложи на жената от испански произход бутилката с джинджифилова бира. Тя я взе от нея и я довърши.

— Господи — каза Арти Уиско, който беше застанал зад Сестра Крийп. — Току-що осъзнах… че дори не знам как се казваш.

— Името ми е… — „Какво е? — зачуди се тя. — Какво ми е името? Откъде съм? Къде е онова сенчесто дърво, под което е положено малкото ми момиченце?“ Не се сети за нито един от отговорите. — Можете да ме наричате… — Поколеба се. „Аз съм клошарка — помисли си тя. — Не съм нищо повече от клошарка без име и нямам представа накъде отивам… но поне знам как стигнах дотук.“ — Сестрата — завърши тя. — Можете да ме наричате… Сестрата.

И в този миг го чу като вик: Вече не съм луда.

— Сестрата — повтори Арти. От акцента му прозвуча като „Систрата“. — Това не е кой знае какво име, но мисля, че ще свърши работа. Радвам се, че те познавам, Сестра.

Клошарката кимна, като все още не можеше да се отърве от мрачните спомени. Болката от онова, което си спомняше, продължаваше да е с нея и имаше намерение да остане, но това се случи преди много време на една по-слаба и по-безпомощна жена.

— Какво ще правим? — попита я Бет. — Не можем просто да останем тук, нали?

— Не. Не можем. Утре двамата с Арти смятаме да минем през тунел „Холанд“, ако не се е срутил. Ще вървим на запад. Ако вие тримата искате да дойдете с нас, добре сте дошли.

— Ще напуснем Ню Йорк? Ами ако… ами ако няма нищо там? Ами ако всичко е разрушено?

— Няма да е лесно — отвърна непоколебимо Сестрата. — Ще е адски трудно и опасно. Нямам представа какво ще бъде времето и какво може да ни причини, но трябва да направим първата стъпка, това е единственият известен ми начин, който може да ни отведе някъде. Нали?

— Да — съгласи се с нея Арти. — Имаш хубави обувки, Бет. Тези обувки ще те отведат далеч.

„Имаме да извървим дълъг път — помисли си Сестрата. — Много дълъг път… и само Бог знае какво ще намерим в края му. Или какво ще открие нас.“

— Добре — реши Бет. — Добре, аз съм с вас. — Тя отново изгаси пламъка на запалката си, за да пести газта.

Но този път като че ли не беше чак толкова тъмно.

Четири

Земята на мъртвите

Най-голямата гробница в света ♦ Търбухът на звяра ♦ Най-прекрасната светлина ♦ Краят на лятото ♦ Тролове в тунела ♦ Защити детето ♦ Сънебродене ♦ Нов обрат в играта

19

Мъжът с кървавите ивици плат от риза, увити около чукана на дясната му китка, вървеше внимателно по разрушения коридор. Не искаше да падне и отрязаният му крайник да закърви отново; бездруго капеше от часове, преди най-накрая да хване коричка. Беше слаб и му се виеше свят, но даваше всичко от себе си, за да продължи напред, защото искаше да види с очите си. Сърцето му биеше като лудо и кръвта бучеше в ушите му. Сетивата му обаче бяха съсредоточени върху силния сърбеж между показалеца и средния пръст на дясната му ръка, които вече не бяха там. Сърбежът от фантомния крайник го подлудяваше.

До него беше едноокият гърбушко, а пред него беше момчето с пукнатите очила, което държеше фенерчето и се опитваше да им намери път. В лявата си ръка хлапето държеше сатър, чието острие все още беше изцапано със засъхналата кръв на полковник Джимбо Маклин.

Роланд Кронингер спря и лъчът на фенерчето му прониза мрака пред него.

— Ето го — каза Мечо. — Ето го. Видяхте ли? Казах ви, нали ви казах? Казах ви.

Маклин направи няколко крачки напред и взе фенерчето от Роланд. Обходи с него стената от камъни и плочи, която напълно блокираше коридора пред тях, като търсеше някаква пролука, слабо място, цепнатина, в която да пъхне лост, каквото и да било. Нямаше такива, дори плъх не можеше да се промъкне от другата страна.

— Бог да ни е на помощ — изрече тихо полковникът.

— Казах ви! Видяхте ли? Нали ви казах? — бърбореше Мечо. След като намериха тази блокада, и последните частици здрав разум, които му бяха останали, се изпариха.

Зад тази стена от камъни се намираше резервният склад с провизии и оборудване на Земен дом. Бяха отрязани от всичко — резервни фенерчета, батерии, тоалетна хартия, сигнални ракети, всичко.

— Прецакани сме — разкикоти се Мечо. — О, колко сме прецакани!

На лъча от фенерчето се сипеше прах. Маклин го вдигна и видя кривите пукнатини по целия таван в коридора. Голяма част от него можеше да се срути всеки момент. Отвсякъде висяха кабели и жици, както и прътове арматура, които трябваше да поддържат Земен дом по време на ядрена атака. Кикотенето на Мечо беше примесено с хлипания. Маклин едва сега осъзна напълно какво се беше случило. Проявата на слабост, която капитанът показваше с държанието си, го разгневи. Той стисна зъби, а лицето му се изкриви от ярост, когато се обърна, за да удари Мечо през лицето със сърбящата го дясна длан.

Само дето вече нямаше такава и когато раздвижи ръката си, изпита изгаряща и разкъсваща болка и от раната отново потече кръв, която попи в превръзката.

Полковникът притисна наранената ръка към тялото си и стисна здраво очи. Повдигаше му се и имаше чувството, че всеки момент ще повърне или ще припадне. „Дисциплина и контрол — помисли си той. — Стегни се, войнико! Стегни се, проклет да си!“

„Когато отново отворя очи — каза си той, — тази каменна стена няма да е там. Ще минем по коридора и ще стигнем до склада с храната. Всичко ще е наред. Моля те, Господи… моля те, оправи всичко.“

Отвори очи.

Каменната стена все още беше тук.

— Някой да има пластичен експлозив? — попита Маклин, а гласът му проехтя в коридора. Това беше глас на луд човек; глас на човек, който беше попаднал на дъното на кална яма, а навсякъде около него имаше трупове.

— Ще умрем — констатира Мечо, който едновременно се хилеше и хлипаше, а в единственото му око проблясваше дивашки пламък. — Пред нас е най-голямата гробница в света!

— Полковник? — Това беше момчето. Маклин освети лицето му с фенерчето. То представляваше прашна, изцапана с кръв и лишена от емоции маска. — Имаме ръце.

— Ръце. Разбира се. Аз имам само една ръка. Ти имаш две. Двете на Мечо не струват пукната пара. Разбира се, че имаме ръце.

— Нямам предвид нашите ръце — отвърна спокойно Роланд. Беше му хрумнала една много добра идея. — Техните ръце. На онези там горе, които все още са живи.

— Цивилните? — Полковникът поклати глава. — Вероятно няма да успеем да намерим дори десет души, които да работят! А и погледни този таван. Виждаш ли пукнатините? Останалата част е на път да се срути. Кой ще иска да работи, когато това нещо виси над главата му?

— На какво разстояние се намира складът за храна от тази стена?

— Не знам. Може би пет-шест метра. Дори десет.

Роланд кимна.

— Ами ако им кажем, че са само три метра? И не споменаваме нищо за тавана? Мислите ли, че ще работят?

Маклин се поколеба. „Бива си го това хлапе — помисли си той. — Какво знае то въобще за нещата?“

— Ние тримата ще умрем — каза момчето, — ако не успеем да стигнем до тази храна. А няма да го направим, ако не накараме някой друг да свърши работата. Може би таванът ще падне, може би няма да падне. Ако падне, ние няма да сме отдолу, нали?

— Те ще разберат, че таванът е на път да се срути. Трябва само да вдигнат глави и да видят тези проклети пукнатини!

— Няма да могат да ги видят — отговори тихичко Роланд — в тъмното. Във вас е единствената светлина, нали? — В ъгълчетата на устата му се появи усмивка.

Маклин примига бавно. Стори му се, че вижда някакво раздвижване в тъмното над рамото на Роланд Кронингер. Премести с няколко градуса фенерчето. Войника сянка се беше навел с отпуснати ръце върху бедрата си. Беше облечен в камуфлажната си униформа и с шлема със зелена мрежа на него. Под черната и зелена камуфлажна боя лицето му беше с цвят на пушек.

— Хлапето е право, Джимбо — прошепна Войника сянка и се изпъна като струна. — Нека цивилните свършат цялата работа. Накарай ги да работят в тъмното и им кажи, че има само три метра до храната. По дяволите, кажи им, че са само два метра. Така ще работят още по-здраво. Ако проникнат — чудесно. Ако ли не… все пак са само цивилни. Пчелички. Животни за разплод. Нали?

— Да, сър — отговори Маклин.

— А? — Роланд забеляза, че полковникът гледаше някъде над дясното му рамо и говореше със същия меден глас, който бе използвал по време на делириума си долу в ямата. Огледа се, но, разбира се, нямаше нищо.

— Пчелички — каза Маклин. — Животни за разплод. Да. — Той кимна и отново премести поглед от Войника сянка към момчето. — Добре. Ще отидем горе и ще видим дали можем да намерим достатъчно хора за работна група. Може би неколцина от хората ми също са оцелели. — Спомни си, че сержант Шор избяга обезумял от командния център. — Шор. Какво, по дяволите, се случи с него? — Мечо поклати глава. — Ами с доктор Ланг? Жив ли е?

— Не беше в лазарета. — Капитан Уернър се опита да не гледа в каменната стена. — Не съм проверявал квартирата му.

— В такъв случай ще я навестим. Вероятно ще се нуждаем от него и от болкоуспокояващите, които може да намери. На мен ще ми трябват още превръзки. Нуждаем се и от бутилки — пластмасови бутилки, дано успеем да намерим такива. Можем да напълним вода от тоалетните.

— Полковник? Сър? — Роланд веднага привлече вниманието на Маклин. — Още нещо: въздухът.

— Какво за него?

— Генераторът не работи. Електрическата инсталация я няма. Как вентилаторите ще вкарват въздух във вентилационните шахти?

В полковника се беше зародила надежда, макар и съвсем малка, че ще могат да оцелеят. Тя мигновено се изпари. Без вентилаторите нямаше как да влиза въздух в Земен дом; влажният въздух вътре в него беше единственият, който щяха да получат, и когато нивата на въглероден двуокис се вдигнеха значително, щяха да умрат.

За съжаление, нямаше представа колко време щеше да е необходимо за това. Часове? Дни? Седмици? Не можеше да си позволи да мисли по-далеч от настоящия момент, а най-важното нещо сега беше да намерят вода за пиене, нещо за ядене и работници.

— Разполагаме с достатъчно въздух — каза Маклин. — Достатъчно за всички. Когато започне да намалява, вече ще сме намерили изход оттук. Нали?

Роланд искаше да повярва и затова кимна. Войника сянка зад него направи същото и каза на полковника:

— Добро момче.

Маклин провери собствената си квартира, която беше нагоре по коридора. Вратата се беше откъртила от пантите и част от тавана се беше срутил. В пода се беше отворила дупка, която беше погълнала леглото и нощното му шкафче в пастта си. Банята също беше същинска руина, но фенерчето на полковника откри няколко шепи вода в тоалетната чиния. Той пи от нея, след което същото сториха Роланд и Мечо. Водата никога не им се беше струвала толкова сладка.

Маклин отиде до килера. Всичко беше паднало и се беше натрупало на купчина на пода. Полковникът коленичи и както държеше фенерчето в свивката на ръката си, започна да я претърсва, като се оглеждаше за нещо, което знаеше, че трябва да е там.

Мина известно време, преди да го намери.

— Роланд — повика момчето той. — Ела тук.

Хлапето застана зад него.

— Да, сър?

Маклин му подаде малък автомат „Инграм“[16], който беше на най-близкия рафт.

— Ти отговаряш за това. — Полковникът започна да тъпче пълнители с патрони в джобовете на пилотското си яке.

Роланд затъкна дръжката на свещената брадва в колана си и хвана автомата с две ръце. Не беше тежък, но го усещаше някак си… праведен. Праведен и значителен като жизненоважен печат на империята, който Кралския рицар трябва да пази.

— Знаеш ли нещо за оръжията? — попита Маклин.

— Баща ми ме води… — Роланд млъкна. Не, това не беше правилно. Въобще не беше правилно. — Ходех да стрелям на стрелбището — отвърна той. — Но никога не съм използвал нещо подобно.

— Ще те науча на всичко, което трябва да знаеш. Ти ще бъдеш моят пръст на спусъка, когато имам нужда от такъв. — Полковникът освети с фенерчето си Мечо, който стоеше на няколко крачки от тях и слушаше. — Това момче няма да се отделя от мен от сега нататък — каза той на капитана. Другият мъж кимна и не отговори нищо. Маклин вече нямаше доверие на Мечо, защото Мечо беше много близо до ръба. Но не и момчето. О, не, момчето беше със здрав разум и много умно. Трябваше много кураж да пропълзиш в онази яма и да направиш онова, което направи. Хлапето приличаше на четиридесеткилограмова хърба, но ако щеше да се пречупва, вече да го беше направило.

Роланд преметна ремъка на автомата през рамо и го намести, за да може бързо да стигне до оръжието, ако имаше нужда от него. Вече беше готов да последва Краля навсякъде. От калните води на съзнанието му изплуваха лица — на мъж и на жена — но той ги потопи отново. Не искаше повече да си спомня тези лица. Нямаше смисъл, те само го отслабваха.

Маклин беше готов.

— Добре — каза той, — да видим какво ще открием.

Едноокият гърбушко и момчето с пукнатите очила го последваха в мрака.

20

— Госпожо — каза Джак Томачек, — ако смяташ, че можем да минем през това, значи мястото ти е в лудницата в Белвю.

Сестрата не отговори. Суровият вятър, който идваше от река Хъдсън, брулеше лицето ѝ и тя присви очи срещу бодящите ледени иглички, които се сипеха от черните облаци над тях, простиращи се от хоризонт до хоризонт като някакъв погребален саван. Немощни жълти слънчеви лъчи намираха пролуки в облаците и се движеха като прожекторите в долнопробен филм за бягство от затвора, които бързо изгасваха, когато пролуките се затвореха. Самата река беше помътняла от трупове, боклуци и скелетите на изгорени лодки и баржи. Всичко това се носеше лениво на юг към Атлантическия океан. В рафинериите от другата страна на плашещата река продължаваха да горят огньове. Огромна маса черен дим се издигаше като вихрушка над брега на Джърси.

Зад Сестрата стояха Арти, Бет Фелпс и жената от испански произход. Всички се бяха загърнали със завеси и палта, които да ги пазят от вятъра. Испанката плака през по-голямата част от нощта, но сега очите ѝ бяха сухи и беше приключила с плакането.

Под хребета, на който стояха, се намираше входът на тунел „Холанд“. Той беше запушен от превозни средства, чиито резервоари бяха експлодирали, но не това беше най-лошото. Сестрата видя, че останките от всички тези автомобили бяха затънали до над гумите в мръсна вода от река Хъдсън. Някъде вътре в този дълъг и мрачен тунел таванът беше поддал и водата беше нахлула вътре. Все още не беше достатъчно, за да го срути като тунел „Линкълн“, но достатъчно, за да направи прекосяването му едно опасно изпитание в блато от изгорели автомобили, тела и Бог знае какво още.

— Не ми се плува — каза Джак. — Нито пък изгарям от желание да се удавя. Ако това копеле се изтърси на главите ни, можем да си цункаме задниците за сбогом.

— Добре, имаш ли по-добро предложение?

— Ще отидем на изток до Бруклинския мост. Или ще минем през Манхатънския мост. Само не оттук.

Сестрата обмисли вариантите за момент. Тя държеше кожената си чанта близо до себе си и вътре в нея усещаше очертанията на стъкления пръстен. По някое време през дългата нощ сънува създанието с горящата ръка, което крачеше гордо сред дима и руините и се оглеждаше за нея. Страхуваше се от него много повече, отколкото от наводнения тунел.

— Ами ако мостовете вече ги няма?

— А?

— Ами ако двата моста ги няма? — повтори спокойно въпроса си тя. — Огледайте се наоколо и ми кажете дали според вас тези уязвими мостове са оцелели след онова, което е отнесло Световния търговски център и „Емпайър Стейт Билдинг“.

— Възможно е. Няма как да разберем, ако не проверим.

— И така ще изгубим още един ден. През това време тунелът може да бъде напълно наводнен. Не знам за вас, но аз нямам нищо против да си намокря краката.

— Тцъ. — Джак поклати глава. — Няма начин да вляза там, госпожо! А ти си пълна откачалка, ако го направиш. Виж, защо искаш да напуснеш Манхатън? Тук можем да намерим храна и да се върнем обратно в мазето! Няма нужда да си тръгваме!

— Вие да — съгласи се Сестрата. — Но аз трябва да продължа. Тук няма нищо.

— Аз идвам с теб — каза Арти. — Не се страхувам.

— Кой е казал, че се страхувам? — контрира го Джак. — Не се страхувам! Просто не съм шибан ненормалник, това е всичко!

— Бет? — Сестрата се обърна към младата жена. — Ами ти? Ще дойдеш ли с нас или не?

Бет погледна изплашено към запушения тунел и след малко отговори:

— Да. Идвам с вас.

Сестрата докосна Испанката по ръката, посочи ѝ тунел „Холанд“ и пресъздаде с два пръста ходещо човече. Другата жена все още беше прекалено шокирана, за да отговори.

— Трябва да стоим близо един до друг — каза Сестрата на Бет и Арти. — Не знам колко ще е дълбока водата там.

Мисля, че трябва да се хванем за ръце, докато прекосяваме тунела, за да не изгубим някого. Става ли?

Двамата кимнаха. Джак изпръхтя.

— Вие сте полудели! Изгубили сте си ума!

Сестрата, Бет и Арти тръгнаха надолу по хребета към входа на тунела. Испанката ги последва. Джак изкрещя зад тях:

— Няма да успеете да го прекосите, госпожо! — Другите нито спряха, нито погледнаха назад и след малко полицаят тръгна след тях.

Сестрата спря. Беше нагазила в студената вода до глезените.

— Дай ми запалката си, Бет — каза тя. Младата жена ѝ я даде, но не я запали веднага. Клошарката хвана ръката на Бет, Бет хвана тази на Арти, а Арти хвана тази на Испанката. Джак Томачек завърши веригата.

— Добре. — Сестрата чу страха в гласа си и разбра, че трябва да направи следващата стъпка, преди нервите ѝ да я предадат. — Да вървим. — Тя тръгна покрай туловищата на автомобилите в тунел „Холанд“ и водата запълзя към коленете ѝ. В нея, подобно на коркови тапи, се носеха мъртви плъхове.

След като измина по-малко от три метра в тунела, водата стигна до бедрата ѝ. Сестрата запали запалката и слабият ѝ пламък подскочи. Светлината разкри кошмарна фантасмагория от смачкан метал — коли, камиони и таксита бяха разкъсани и превърнати в наполовина потопени форми, които не приличаха на излезли от този свят. Стените на тунела бяха овъглени и като че ли поглъщаха светлината, вместо да я отразяват. Клошарката беше наясно, че тук беше вилнял истински ад, когато всички газови цистерни бяха експлодирали. От далечината пред тях се разнесе ехтящият звук от водопад.

Тя дръпна човешката верига напред. Около нея плуваха разни неща, които избягваше да поглежда. Бет простена тихо от ужас.

— Не спирай — каза ѝ Сестрата. — Не се оглеждай и не спирай. — Водата запълзя нагоре по бедрата ѝ.

— Настъпих нещо! — извика Бет. — О, Господи… има нещо под обувката ми!

Клошарката стисна силно ръката ѝ и я поведе напред. След още пет-шест крачки водата стигна до кръста ѝ. Погледна през рамо към входа, който беше останал на двадесетина метра зад тях. Слабата му светлина я привличаше, но тя се обърна отново напред и на мига сърцето ѝ се сви. Пламъкът на запалката проблесна върху огромен и усукан възел от метал, който почти изцяло блокираше тунела — купчина от автомобили се беше стопила от горещината и се беше превърнала в едно цяло. Сестрата намери едно тясно пространство, в което се напъха, но краката ѝ се плъзнаха на нещо мазно на дъното. От горе течеше вода и тя се съсредоточи в опазването на запалката суха. Шумът от водопада продължаваше да се носи от мрака отпред.

— На път е да се срути! — провикна се Джак. — Господи… ще падне върху главите ни!

— Продължавай да вървиш! — изкрещя му Сестрата. — Не спирай!

С изключение на светлината на малкия пламък на запалката пред тях беше пълен и непрогледен мрак. „Ами ако пътят е блокиран? — помисли си тя и усети надигащата се в нея паника. — Ами ако не успеем да минем? Успокой се, успокой се. Стъпка по стъпка. Стъпка по стъпка.“

Водата започна да се изкачва над кръста ѝ.

— Чуйте! — каза Бет и Сестрата спря. Арти се блъсна в нея и едва не падна в мръсната вода.

Клошарката не успя да чуе нищо друго освен грохота на падащия водопад. Задърпа отново Бет… и чу дълбоко стенание отгоре. Намираме се в търбуха на звяра, помисли си тя. Погълнати сме живи, също като Йона[17].

Нещо плисна във водата пред Сестрата. Други падащи предмети дрънчаха силно по останките, подобно на тежки ковашки чукове.

„Парчета камък — осъзна клошарката. — Мили боже… таванът е на път да се срути!“

— Пада! — изкрещя Джак, който се задушаваше от ужас. Сестрата го чу да гази през водата и разбра, че нервите му не са издържали. Обърна се и го видя, че като някакъв побъркан се опитваше да се върне по пътя, по който бяха дошли. Хлъзна се във водата и се разхлипа: — Не искам да умра! Не искам да умра! — Писъкът му го следваше по петите.

— Никой да не мърда! — нареди Сестрата, преди и другите да са побягнали. Навсякъде около тях продължаваха да падат камъни и тя стисна толкова силно ръката на Бет, че кокалчетата ѝ изпукаха. Човешката верига се разтрепери, но издържа. Най-накрая камъните престанаха да падат. Секна и стенанието. — Всички добре ли са? Бет? Арти, жената добре ли е?

— Аха — отвърна разтреперан продавачът на обувки. — Мисля, че се насрах в гащите.

— С лайната нямам проблем да се оправям. С паниката обаче не мога. Продължаваме ли?

Бет се беше оцъклила насреща ѝ. „Тази жена се изключи“, помисли си Сестрата. Може би така беше най-добре.

— Арти? Готов ли си? — попита го тя и получи единствено изсумтяване в отговор.

Тръгнаха напред през водата, която вече посягаше към раменете им. Все още нямаше никаква светлина отпред и никакъв знак за изход. Сестрата потръпна, когато една каменна отломка с размерите на капак на шахта се стовари върху един смазан камион на около три метра от нея. Приближаваха водопада. Тунелът простена над главите им, докато се опитваше да удържи на натиска на река Хъдсън. Сестрата чу слаб глас зад тях:

— Върнете се! Моля ви, върнете се!

Тя пожела на Джак Томачек всичко най-добро и в следващия миг грохотът на водопада удави призива му.

Чантата ѝ беше пълна с вода, а дрехите ѝ бяха натежали сериозно, но продължаваше да държи запалката над главата си. Беше започнала да ѝ пари изключително много в ръката, но не смееше да изгаси пламъка ѝ. Виждаше дъха си на светлината, а водата вкочаняваше краката ѝ и сковаваше колената. „Още една стъпка — каза си клошарката. — И още една. Продължавай!“

Минаха покрай поредната нереалистична купчина от разтопени автомобили и Испанката изрева от болка, когато ръбът на някакъв метал под водата поряза крака ѝ, но тя стисна зъби и не се оплака. Малко по-нататък краката на Арти се омотаха в нещо и той падна. След секунда се появи отново на повърхността, плюеше вода и кашляше, но иначе беше добре.

Тунелът се извиваше и Сестрата каза:

— Спрете.

На слабата светлина пред тях блестеше порой от стичаща се отгоре вода, която се разпростираше по цялата ширина на тунела. Трябваше да минат през водопада и клошарката знаеше какво означава това.

— Ще се наложи да изгася запалката, докато преминем — каза тя. — Всички се дръжте здраво. Готови ли сте?

Бет я стисна за ръката, а Арти изграчи:

— Готов съм.

Сестрата затвори капачето на запалката. Мракът погълна всичко. Сърцето ѝ биеше като чук в гърдите ѝ. Тя стисна здраво запалката в юмрука си, за да не я изтърве, и тръгна напред.

Водата я удари толкова силно, че я събори. Изпусна ръката на Бет и младата жена изпищя. Сестрата френетично се опита да се изправи на крака, но имаше нещо хлъзгаво и тинесто по цялото дъно. Водата беше влязла в устата и очите ѝ, затова не можеше да си поеме въздух, а мракът изкривяваше чувството ѝ за ориентация. Левият ѝ крак беше хванат в капана на някакъв подводен предмет и ѝ се прииска да изпищи, но беше наясно, че ако го стори, всички бяха загубени. Размаха свободната си ръка, а другата се опитваше да държи над водата, за да не намокри запалката… и след малко нечии пръсти напипаха рамото ѝ.

— Хванах те! — изкрещя Бет, чието тяло също беше подложено на ударите на водопада. Тя помогна на Сестрата да се изправи. Клошарката освободи крака си с голямо усилие, което едва не ѝ коства загубата на маратонката. Но след малко вече беше свободна и можеше да продължи да води групичката си напред.

Сестрата нямаше представа колко време им беше отнело да преминат водопада — може би две минути, или пък три, — но изведнъж го бяха преодолели и тя вече не зяпаше като риба, за да си поеме въздух. Главата и раменете ѝ бяха натъртени, сякаш я бяха използвали за боксова круша. Изкрещя „Успяхме!“ и измина известно разстояние с хората си, докато не се удари в нещо метално. Намести запалката в ръката си и се опита да я запали.

Една искра подскочи, но не се появи пламък.

„О, Господи!“, помисли си Сестрата. Опита отново. Този път се появи цяла звезда от искри, но отново не получи нито пламък, нито светлина.

— Хайде де, хайде! — прошепна тя. Третият път също не ѝ донесе щастие. — Запали се, проклета да си! — Запалката обаче не я послуша нито на четвъртия, нито на петия път, и Сестрата се замоли да не се е намокрила прекалено много.

На осмия опит се появи малък и слаб пламък, който потрепна и почти изгасна. „Газта е на свършване“, осъзна тя. Трябваше да се измъкнат оттук, преди да свърши изцяло. До този момент не беше помисляла дори, че здравият ѝ разум можеше да зависи от един слаб пламък.

От водата до нея се подаваха подобно на муцуна на алигатор капакът и бронята на „Кадилак“. Пред нея поредната кола беше обърната по таван и на повърхността се подаваха нарязаните от джантите гуми. Намираха се насред лабиринт от останки, а светлината, с която разполагаха, беше бегло подобие на онази отпреди малко. Зъбите на клошарката бяха започнали да тракат, а краката ѝ бяха като замръзнали буци олово.

Продължиха напред, като внимаваха къде стъпват на всяка крачка. Тунелът простена за пореден път над тях, още отломки полетяха надолу… и изведнъж Сестрата осъзна, че водата отново е стигнала до кръста ѝ.

— Излизаме! — провикна се тя. — Благодаря на Бога, излизаме! — Напрегна се в опит да различи някаква светлина отпред, но изходът още не се виждаше. „Не спирай! Почти стигна!“

Сестрата се спъна в нещо на дъното.

В лицето ѝ избухнаха безброй балончета и във водата пред нея изплува труп, който беше овъглен и изсъхнал като парче дърво. Ръцете му бяха застинали върху лицето, а устата му се беше изкривила в беззвучен писък.

Запалката изгасна.

Трупът се отпусна на рамото на клошарката в мрака. Тя остана неподвижна, а сърцето ѝ заплашваше да изскочи от гърдите ѝ. Знаеше, че може да си изгуби ума в този момент или да…

Пое си разтреперана въздух и избута тялото настрани с предмишницата на ръката си. Трупът потъна отново, последван от наподобяващ кикот звук.

— Ще ни изведа оттук — чу се да изрича това обещание, а в гласа ѝ имаше упоритост, която не подозираше, че притежава. — Майната му на мрака! Излизаме!

Направи нова крачка, а след нея още една.

Съвсем бавно водата се снижи до коленете им. И макар Сестрата да не знаеше колко време е минало и колко точно крачки са направили, пред тях се появи изходът на тунел „Холанд“.

Бяха стигнали крайбрежието на Джърси.

21

— Вода… Моля… Дайте ми малко вода…

Джош отвори очи. Гласът на Дарлийн отслабваше. Той се изправи и запълзя към мястото, на което беше наредил всички изровени консерви. Бяха десетки, като много от тях бяха смачкани и течаха, но съдържанието им беше добро. Последното им хранене се състоеше от печен боб, прокаран със зеленчуков сок. Отварянето на консервите се беше превърнало в доста лесно начинание, след като намери отвертка. В пръстта откри още лопата със счупена глава, кирка и парчета от рафтовете с провизии. Джош беше наредил всичко в ъгъла — инструментите и големите и малките консерви — с всеотдайността на мишка.

Намери зеленчуковия сок и запълзя към Дарлийн. Усилието го изпоти и отново го изтощи. Миризмата от нужника, който беше изкопал в другия край на мазето, също не помагаше особено.

Протегна се в мрака и докосна ръката на Суон. Тя беше прегърнала главата на майка си.

— Ето. — Джош наклони консервата към устата на Дарлийн, която пи шумно за момент и после бутна ръката му.

— Вода — замоли се тя. — Моля те… дай ми малко вода.

— Съжалявам. Нямаме.

— Мамка му — измърмори жената. — Изгарям.

Джош нежно сложи ръка на челото ѝ. Имаше чувството, че е докоснал скара. Треската ѝ беше много по-лоша от неговата. Недалеч от тях Поу-Поу също се държеше и на интервали от време бълнуваше за гофъри, изгубените ключове за пикапа му и някаква жена на име Голди.

— Блейкман — изграчи Дарлийн. — Трябва да… трябва да стигнем до Блейкман. Суон, скъпа? Не се тревожи, ще отидем там.

— Да, госпожо — отвърна тихо детето и Джош усети всичко в гласа ѝ: то знаеше, че майка му е на прага на смъртта.

— Веднага след като ни изкарат оттук, тръгваме. Господи, в момента виждам лицето на татенцето пред очите си! — Дарлийн се засмя и дробовете ѝ забълбукаха. — О, как само ще му изскочат комбалите!

— Много ще се зарадва да ни види, нали? — попита Суон.

— Разбира се! Проклятие, ще ми се… да дойдат и да ни извадят от тук! Кога ще дойдат?

— Скоро, мамо.

Детето е пораснало с десет години от взрива насам, помисли си Джош.

— Аз… сънувах Блейкман — каза Дарлийн. — Двете с теб бяхме… вървяхме и оглеждахме старите къщи… бяха точно пред нас, от другата страна на полето. И слънцето… слънцето печеше толкова силно. О, какъв хубав ден беше. Погледнах над полето и видях татенцето на верандата… Той ми махаше да отидем при него. Вече не ме… не ме мразеше. И изведнъж… мама също излезе от къщата, застана на верандата до него… и двамата се хванаха за ръце. Мама се провикна: „Дарлийн! Дарлийн! Чакаме те, дете! Прибирай се у дома, веднага!“ — Жената млъкна и за миг се чуваше единствено влажният звук от дишането ѝ. — Ние… ние тръгнахме през полето, но мама каза: „Не, скъпа! Само ти. Само ти. Не взимай момиченцето. Само ти.“ Но аз не исках да отивам без моя ангел, страхувах се. Но мама каза: „Момиченцето трябва да продължи! Трябва да продължи по своя дълъг път.“ О… как ми се искаше да прекося това поле… Много го исках… но… не можех. — Дарлийн намери ръката на Суон. — Искам да се прибера у дома, скъпа.

— Всичко е наред — прошепна детето и погали подгизналите от пот остатъци от косата на майка си. — Обичам те, мамо. Толкова много те обичам.

— О… прецаках всичко. — Един хлип заседна в гърлото на Дарлийн. — Прецаках всичко… абсолютно всичко, до което се докоснах. О, Господи… кой ще бди над моя ангел? Страхувам се… Много се страхувам… — Жената захлипа неудържимо. Суон прегърна по-силно главата ѝ и ѝ зашепна:

— Шшшш, мамо. Тук съм. До теб съм.

Джош ги остави сами. Отиде в своя ъгъл и се сви в него в опит да избяга.

Нямаше представа колко време беше минало — може би часове — когато чу шум близо до себе си. Изправи се.

— Господине? — гласът на Суон беше слаб и наранен. — Мисля, че… мама се прибра у дома.

В този момент детето се пречупи и започна да плаче и да стене едновременно.

Джош уви ръце около него и то го прегърна през врата и продължи да плаче. Той почувства ударите на сърцето му и му се прииска да крещи и да беснее. Ако някой от гордите глупаци, които бяха натиснали онези бутони, беше наблизо, щеше да му счупи врата като кибритена клечка. Мисълта за милионите хора, които лежаха мъртви навън, тормозеше съзнанието му, както го тормозеха въпросите колко голяма е вселената или колко милиарда звезди светеха на небето. Точно сега обаче беше останал само с това малко момиченце, което хлипаше в ръцете му. То никога вече нямаше да гледа на света по същия начин както преди. Нямаше значение какво щеше да се случи с тях от сега нататък, Суон завинаги щеше да бъде белязана от този момент… Джош знаеше, че същото се отнася и за него. Защото беше едно да знае, че някъде там може да има милиони безлични трупа, но съвсем друго беше една жена, която само допреди малко беше дишала, говорила и чието име беше Дарлийн, да лежи мъртва в пръстта на по-малко от три метра от него.

Трябваше да я зарови в същата тази пръст. Трябваше да използва кирката и счупената лопата и коленичил да изкопае гроб. Трябваше да я зарови надълбоко, за да не пълзят върху нея в мрака.

Усети сълзите на Суон върху рамото си. Посегна към главата ѝ, за да я погали по косата, но пръстите му намериха единствено мехури и изгорена четина.

В този момент Джош се замоли на Бог, ако двамата умрат, детето да бъде първо, за да не остане само с мъртвите.

То се късаше да плаче. Накрая изхленчи за последно и се отпусна на рамото му.

— Суон? Искам да седнеш тук и да не мърдаш известно време. Ще го направиш ли?

В началото детето не отговори… но след малко кимна.

Джош го бутна настрани и взе кирката и лопатата. Реши да изкопае дупката колкото се може по-далеч от ъгъла, в който седеше то в момента, и започна да гребе с ръце купчината от царевични стъбла, счупени стъкла и дървени трески.

Дясната му ръка се натъкна на нещо метално в пръстта. Първоначално си помисли, че е поредната консерва, която да добави към останалите, но това тук беше различно — приличаше на малък цилиндър. Вдигна го с две ръце и прокара пръсти по него.

Не беше консерва, осъзна Джош. Не беше консерва.

Мили боже… О, Господи!

Беше фенерче и тежеше достатъчно, за да предположи, че има батерии.

Намери с палеца си плъзгащия бутон, от който се включваше, но не посмя да го натисне, не и преди да затвори очи и да прошепне:

— Моля те, моля те. Нека работи. Моля те.

Пое си дълбоко въздух и плъзна малкия бутон.

Нищо не се промени, не почувства светлина от другата страна на затворените си клепачи.

Джош отвори очи и беше посрещнат от мрак. Фенерчето беше безполезно.

За момент имаше чувството, че ще избухне в смях, но лицето му бързо се изкриви от гняв и извика:

— Майка му стара!

Изви ръка назад, за да метне фенерчето в стената и да го пръсне на парчета.

От лекото разклащане обаче, миг преди да го хвърли, то произведе слаб жълт лъч. За Джош този лъч беше най-силната и прекрасна светлина във вселената. Той го замая, докато не потрепери и не изгасна. Гигантът разтресе енергично фенерчето. Светлината заигра своята дяволска игра, като постоянно се появяваше и изчезваше. Той внимателно бръкна с два пръста през счупеното пластмасово прозорче към малката крушка. С треперещи пръсти я завъртя нежно по посока на часовниковата стрелка.

Този път светлината не си отиде. Беше слаба, да, но беше светлина.

Джош склони глава и заплака.

22

Нощта ги завари на „Къминюпоу Авеню“ в руините на град Джърси, на изток от Нюарк Бей. Намериха горяща клада от останки в лишеното от покрив туловище на сграда. Сестрата реши да си починат на това място. Стените на сградата щяха да им пазят завет от смразяващия вятър и имаше достатъчно неща за горене, за да поддържат огъня до сутринта. Свиха се около кладата, защото ако се отдръпнеха на два метра от нея, имаха чувството, че се намират в хладилен склад.

Бет Фелпс изпъна ръце към огъня.

— Господи, толкова е студено! Защо е толкова студено? Все още е юли!

— Не съм учен — отговори Арти, който седеше между нея и Испанката, — но смятам, че взривът е вдигнал много прах и боклуци във въздуха, които са направили нещо на атмосферата — прецакали са слънчевите лъчи или нещо подобно.

— Никога… никога преди не ми е било толкова студено! — Зъбите на жената тракаха. — Просто не мога да се стопля.

— Лятото свърши — заяви Сестрата, докато ровеше в чантата си. — Мисля, че ще мине доста време, преди да се върне отново. — Тя извади нарязаната шунка, последния клисав хляб и двете консерви с аншоа. В подгизналата чанта имаше няколко предмета, които беше намерила днес: малка алуминиева тенджера с гумирана дръжка, малък нож с назъбено острие, бурканче с разтворимо кафе „Фолгърс“ и само едната от комплект градински ръкавици, на която два от пръстите бяха изгорени. Натъпкан на дъното на чантата беше стъкленият пръстен, който нито беше поглеждала, нито беше докосвала, откакто излязоха от тунела. Искаше да си запази удоволствието да гледа и да държи това съкровище по-късно, като подарък, който беше решила да си подари в края на деня.

Никой от тях не заговори отново за тунел „Холанд“. Преживяното им се струваше като някакъв страшен сън, който искаха да забравят. Но Сестрата се чувстваше по-силна сега. Бяха успели да минат през тунела. Това означаваше, че могат да преживеят още една нощ и още един ден.

— Хапнете малко хляб. Ето. Не прекалявайте с шунката. — Тя задъвка клисавия си хляб и погледна Испанката, която също се хранеше. — Имаш ли име? — попита я. Жената я погледна с безразлично изражение. — Име. — Размаха пръст, все едно пишеше във въздуха. — Как се казваш?

Испанката се зае да си откъсне малко парче от шунката, което да лапне на една хапка.

— Може би е луда — предположи Арти. — Сещаш се, загубила е детето си, вероятно се е побъркала заради това. Мислиш ли, че е възможно?

— Да — съгласи се Сестрата и преглътна хляба с вкус на прах.

— Предполагам, че е пуерториканка — каза Бет. — Почти се записах да уча испански в колежа, но реших, че музиката е по-подходяща.

— Какво правиш… — Арти млъкна на средата на въпроса си. Усмихна се вяло, но усмивката му бавно се изпари. — С какво си изкарваш прехраната, Бет?

— Работя в компания за производство на ВиК части на име „Холмхаузър“. Намира се на Единадесета западна. „Броуърд Билдинг“, трети етаж, ъглов офис. Секретарка съм на господин Олдън — той е вицепрезидент. Искам да кажа… той беше вицепрезидент. — Младата жена се подвоуми в опит да си спомни. — Господин Олдън имаше главоболие. Помоли ме да отида до аптеката от другата страна на улицата, за да му взема шишенце „Ексцедрин“. Помня, че стоях… на ъгъла на Единадесета и Пето и чаках светофарът да светне зелено. Един много приятен на външен вид мъж ме попита дали знам къде се намира някакъв суши ресторант, но му отговорих, че нямам представа. Светофарът светна зелено и всички тръгнаха да пресичат улицата. Но аз исках да продължа да си говоря с този мъж, защото беше много сладък… Е, не се срещам с много мъже, с които да ми се иска да изляза. Бяхме на средата на улицата, а той ме погледна, усмихна ми се и ми каза: „Казвам се Кийт. А ти?“ — Бет се усмихна тъжно и поклати глава. — Така и не успях да му отговоря. Помня, че чух някакъв силен грохот. Почувствах как ме залива гореща вълна, която ме събори. След това… мисля, че някой ме сграбчи за ръката и ми каза да бягам. Така и направих. Побягнах, все едно дяволи ме преследваха. Навсякъде пищяха хора. Мисля, че и аз пищях. Единственото, което помня след това, е как някой каза: „Още е жива“. Побеснях. Естествено, че съм жива!, помислих си аз. Защо да не съм? Отворих очи и видях, че господин Каплан и Джак са се надвесили над мен. — Бет погледна втренчено Сестрата. — Ние не сме… не сме единствените, които оживяха, нали? Искам да кажа… не сме сами, нали?

— Съмнявам се. Онези, които са оцелели, вероятно вече са тръгнали на запад… или пък на север или юг — отговори клошарката. — Определено нямат никаква причина да тръгнат на изток.

— Господи. — Бет си пое рязко въздух. — Мама и татко. Малката ми сестра. Живеят в Питсбърг. Не мислиш, че и там… е същото като тук, нали? Искам да кажа, Питсбърг може да е добре, нали? — Тя се усмихна накриво, но в очите ѝ гореше дивашки пламък. — Защо им е да бомбардират Питсбърг, нали?

— Да — съгласи се Сестрата и се съсредоточи в отварянето на една от консервите с аншоа с помощта на малкия ѝ пръстен. Беше наясно, че от соления вкус на рибата щяха да ожаднеят още повече, но храната си беше храна. — Някой иска ли от това? — Тя загреба с пръст от филето и го лапна. Рибният вкус накара езика ѝ да се свие, но въпреки това изяде хапката, защото в рибата имаше йод или май беше нещо друго, което беше добре за нея. Бет и Арти също си взеха по едно парче, но Испанката извърна глава.

Изядоха хляба. Сестрата прибра останалите парчета шунка обратно в чантата си, след което изсипа мазнината от консервата с аншоа на земята и също я прибра. С шунката и рибата можеха да преживеят още два дена, ако ги разпределяха правилно. Утре трябваше само да намерят нещо за пиене.

Стояха свити около кладата, докато вятърът виеше над стените на сградата. От време на време някой блуден порив влизаше вътре и помиташе пепелта като комета, преди да се изгуби. Чуваха се единствено воят на вятъра и пукането на танцуващите пламъци. Клошарката се загледа в кипящото оранжево сърце на кладата.

— Сестра?

Тя погледна Арти.

— Имаш ли нещо против… да го поддържа? — попита изпълнен с надежда продавачът на обувки.

Сестрата знаеше какво има предвид. Никой от двама им не го беше държал от онзи ден в руините на магазина за изделия от стъкло „Стюбен“. Тя бръкна в чантата си, разбута останалите боклуци и хвана с ръка предмета, който беше увит в овъглена риза на райета. Извади го и обели мокрия плат от него.

Стъкленият пръстен с неговите пет шипа и вградени скъпоценни камъни мигновено избухна в брилянтни цветове и абсорбираха светлината от кладата. Предметът засия като огнена топка, по-ярко и отпреди. Пулсираше в ритъма на сърцето ѝ, сякаш нейната жизнена сила му даваше енергия, а нишките от злато, платина и сребро засветиха и зацвърчаха.

— О — изуми се Бет. Светлините на скъпоценните камъни се отразяваха в очите ѝ. — О… какво е това? Никога… никога не съм виждала нещо подобно… в живота си.

— Сестрата го намери — отвърна Арти с почтителен глас, без да отделя поглед от големия стъклен пръстен. Той несигурно протегна две ръце. — Може ли… моля?

Клошарката му го подаде. Арти го взе и пулсирането на скъпоценните камъни веднага промени скоростта и ритъма си според неговото сърцебиене. Той поклати изумен глава. Очите му бяха оцветени в цветовете на дъгата.

— Много ми е приятно да държа това нещо. Имам чувството… че красотата на света все още не е умряла. — Продавачът на обувки прокара пръсти по стъклените шипове и направи кръгче с показалеца си над един смарагд с размерите на голям бадем. — Толкова е зелен — прошепна той. — Толкова е зелен…

Арти помириса чистия и свеж аромат на борова гора. Държеше сандвич в ръцете си — пастърма върху ръжен хляб с пикантна горчица. Точно както го харесваше. Изненада се, вдигна поглед и видя наоколо зелени гори и смарагдови ливади. До него имаше охладител с бутилка вино и напълнена с питието хартиена чаша на една ръка разстояние. На масата, на която седеше, беше сложена зелена покривка на райета. Върху нея беше отворена плетена кошница, от която се подаваше изобилие от храна. „Сънувам — помисли си Арти. — Господи… сънувам с отворени очи!“

Но след малко видя ръцете си… изгорени и на мехури. Все още носеше дебелото си палто и червената си пижама. Твърдите му черни обувки с остри върхове също бяха на краката му. Но вече не изпитваше болка, слънцето беше ярко и топло, а боровата гора беше галена от копринен бриз. Чу да се затръшва врата на кола. На десетина метра от него беше паркиран червен тибърд[18]. Една висока и усмихната млада жена с къдрава кестенява коса вървеше към него. Тя държеше транзисторно радио, по което звучеше песента Smoke Gets in Your Eyes[19].

— Времето надмина всичките ни очаквания, нали? — попита младата жена и разлюля радиото.

— Хм… да — отвърна зашеметен Арти. — Така е. — Никога досега не беше помирисвал толкова чист и свеж въздух. И този тибърд! Господи, помисли си той. На антената на автомобила висеше лисича опашка! Спомни си това возило! То беше най-добрата и най-бързата кола, която беше притежавал някога и… „Почакай малко — каза си Арти, докато гледаше приближаващата го млада жена. — Я чакай малко! Какво, по дяволите, е…“

— Пий си виното — предложи тя. — Не си ли жаден?

— Хм… аха. Да, жаден съм. — Арти вдигна чашата и изпи съдържанието ѝ на три глътки. Гърлото му изгаряше от жажда. Протегна чашата, за да получи още и го изпи също толкова бързо. Накрая погледна в нежните сини очи на жената, видя овалното ѝ лице и разбра коя е; но не можеше да бъде! В онзи следобеден пикник, в който я помоли да се омъжи за него, тя беше на деветнадесет години.

— Втренчил си се, Арти — каза му закачливо жената.

— Съжалявам. Просто… Имам предвид, че отново си млада, а аз стоя тук като пържен картоф в червена пижама. Искам да кажа… че това не е правилно.

Тя се намръщи, сякаш не можеше да разбере за какво ѝ говори.

— Ама че си глупчо. Не ти ли харесва сандвичът?

— Да. Разбира се, че ми харесва. — Арти отхапа от него, като очакваше да се разтвори като мираж между зъбите му, но усети вкуса на пастърмата и ако това наистина беше сън, то ядеше най-вкусния проклет въображаем сандвич на света! Наля си трета чаша вино и я гаврътна развеселен. Сладкият и чист аромат на боровата гора изпълваше въздуха и той вдиша дълбоко от него. Вторачи се в зелените дървета и ливадите и си помисли: „Господи, о боже мой, хубаво е човек да е жив!“

— Добре ли си?

— А? — Гласът го стресна. Примига и пред очите му се появи осеяното с мехури лице на Сестрата. Стъкленият пръстен все още беше в ръцете му.

— Попитах те дали си добре — повтори клошарката. — Зяпаш това нещо вече повече от половин минута. Просто стоиш и се пулиш насреща му.

— О. — Арти видя кладата, лицата на Бет и Испанката и разрушените стени на сградата. „Нямам представа къде отидох — помисли си той, — но отново се върнах.“ Въобрази си, че все още може да усети вкуса на пастърмата, пикантната горчица и виното в устата си. Просто се чувстваше малко замаян, сякаш беше пил прекалено много и прекалено бързо. Стомахът му обаче беше пълен и вече не беше жаден. — Да, добре съм. — Пръстите му си поиграха още известно време със стъкления пръстен и накрая го върна на Сестрата. — Благодаря ти — каза ѝ.

Тя го взе. За момент ѝ се стори, че помирисва… какво? Алкохол? Слабият мирис бързо се изпари. Арти Уиско се отпусна и се оригна.

— Може ли да го поддържа? — попита Бет. — Ще внимавам с него. — Взе го от ръцете на Сестрата, а Испанката му се възхити иззад рамото ѝ. — Напомня ми за нещо. Нещо, което съм виждала — каза секретарката. — Но не мога да се сетя какво. — Вторачи се през стъклото в проблясъците на топаз и диаманти. — О, Господи, имаш ли представа колко може да струва?

Сестрата сви рамене.

— Предполагам, че би струвало доста преди няколко дни. Сега не съм толкова сигурна. Вероятно ще получим някоя и друга консерва с храна и отварачка за него. Може би кутия кибрит. Най-много кана с чиста вода.

„Вода“, помисли си Бет. Бяха минали повече от двадесет и четири часа, откакто беше пила от джинджифиловата бира. Усещаше устата си като сухо поле. Щеше да е прекрасно, ако имаше малко вода, дори само една глътка.

Пръстите ѝ изведнъж потънаха в стъклото.

Само дето вече не беше стъкло, а поток от вода, който течеше между многоцветните камъни. Секретарката издърпа ръката си и от връхчетата на пръстите ѝ като диаманти западаха капки вода обратно в течащия поток.

Сестрата я гледаше недоумяващо, но Бет се чувстваше отдалечена от нея и от руините на града около тях. Усещаше присъствието на другата жена, но тя сякаш беше в друга стая на някакво вълшебно имение, за чиято предна врата току-що беше намерила ключа. Хладният поток издаваше съблазнителен кикот, докато минаваше покрай цветните камъни. „Не е възможно върху скута ми да тече вода — помисли си младата жена и за момент потокът потрепери и започна да избледнява — заприлича на измислена мъгла, изпарена от силното слънце на разума. — Не!, пожела си Бет. Още не!“

Водата продължи да тече точно под ръцете ѝ и да се движи от единия край до другия.

Секретарката пъхна отново ръка вътре. „Толкова е прохладна, толкова прохладна.“ Задържа част от водата в длан и я поднесе до устата си. На вкус беше по-добра от всяка чаша „Перие“, която беше пила. Пи отново от нея, след което наведе глава до потока и отпи, докато водата заливаше бузата ѝ като безспирна целувка.

Сестрата си помисли, че Бет Фелпс е изпаднала в транс. Очите на секретарката се оцъклиха. Също като Арти и тя не помръдна повече от тридесет секунди.

— Хей! — каза клошарката, протегна се и сръга Бет. — Хей, какво ти става?

По-младата жена вдигна поглед. Очите ѝ се проясниха.

— Какво?

— Нищо. Мисля, че е време да си починем малко. — Сестрата се опита да вземе стъкления пръстен, но Испанката неочаквано го сграбчи и побягна, като се скри сред останките и го притисна до тялото си. Клошарката и Бет скочиха на крака… и на Бет ѝ се стори, че коремът ѝ е пълен с вода.

Сестрата отиде при Испанката, която плачеше с наведена глава. Приклекна до нея и ѝ заговори нежно:

— Хайде, върни ми това, става ли?

— Mi nina me perdona — отвърна през хлипанията си жената. — Madre de Dios, mi nina me perdona.

— Какво казва? — попита Бет, която беше застанала зад клошарката.

— Нямам представа. — Сестрата сложи ръка върху стъкления пръстен и бавно го дръпна към себе си. Испанката не го пусна и заклати енергично глава. — Хайде де — настоя клошарката. — Пусни го…

— Детето ми ми прощава! — каза неочаквано по-младата жена. Очите ѝ бяха ококорени и пълни със сълзи. — Божия майко, видях лицето на детето си в това! И то ми каза, че ми прощава! Свободна съм! Божия майко, свободна съм!

Сестрата се изуми.

— Аз… си мислех, че не говориш английски.

Сега беше ред на Испанката да запримига объркана.

— Какво?

— Как се казваш? Защо не говореше на английски досега?

— Казвам се Хулия. Хулия Кастильо. Английски? Не знам… за какво говориш.

— Или аз съм луда, или тя — каза Сестрата. — Хайде, дай ми това. — Тя отново дръпна пръстена и Хулия Кастильо го пусна. — Добре. Защо досега не говореше с нас на английски, Хулия?

— No comprendo — отвърна по-младата жена. — Добро утро. Добър ден. Радвам се да ви видя, сър. Благодаря ви. — Тя сви рамене и махна вяло с ръка на юг. — Матанзас. Куба.

Сестрата се обърна към Бет, която беше отстъпила две крачки назад. Изражението на лицето ѝ беше много странно.

— Коя е луда, Бет? Хулия или аз? Тази жена знае ли английски, или не?

— Тя… говореше на испански — отговори секретарката. — Не каза нито една дума на английски. Разбираше ли я… какво говори?

— По дяволите, да, разбирах я! Всяка проклета дума! Ти не я ли… — Сестрата млъкна. Ръката, в която държеше стъкления пръстен, започна да я гъделичка. От другата страна на кладата Арти внезапно се изправи и изхълца.

— Хей! — каза с леко завалян глас той. — Къде е купонът?

Клошарката протегна стъкления пръстен към Хулия. Жената колебливо го докосна.

— Какво казваше за Куба? — попита я.

— Аз съм… от Матанзас, Куба — отговори Испанката на перфектен английски. Очите ѝ бяха ококорени и объркани. — Семейството ми пристигна в рибарска лодка. Баща ми говореше малко английски. Дойдохме на север, за да работим в една фабрика за ризи. Откъде знаеш… моя език?

Сестрата погледна Бет.

— Какво чуваш? Испански или английски?

— Испански. Ти не чуваш ли същото?

— Не. — Клошарката издърпа пръстена от ръката на Хулия. — Кажи нещо сега. Каквото и да е.

Испанката поклати глава.

— Lo siento, no comprendo.

Сестрата се вторачи в Хулия за момент и накрая бавно вдигна пръстена до лицето си, за да надникне в дълбините му. Ръката ѝ трепереше, а по предмишницата и лакътя ѝ преминаха леки импулси енергия.

— Заради това е — каза клошарката. — Заради това стъклено нещо. Нямам представа как и защо, но… това нещо ми позволява да я разбирам и тя може да ме разбере. Чувам я да говори на английски, Бет… и си мисля, че тя ме чува да ѝ говоря на испански.

— Това е лудост! — каза секретарката, но се сети за хладния поток, който течеше върху скута ѝ, и за гърлото си, което вече не беше сухо като пергамент. — Имам предвид… че това са просто стъкло и скъпоценни камъни, нали?

— Ето. — Сестрата ѝ го подаде. — Увери се сама.

Бет проследи един от шиповете с пръст.

— Статуята на Свободата — каза тя.

— Какво?

— Статуята на Свободата. За това ми напомня. Не за самата статуя, а… за короната на дамата. — Тя вдигна пръстена до главата си с шиповете нагоре. — Виждаш ли? Прилича на корона, нали?

— Никога не съм виждал по-прекрасна принцеса — обади се мъжки глас, който идваше от мрака от другата страна на кладата.

Бет мигновено стисна стъкления пръстен в ръцете си и се отдръпна от посоката, от която долетя гласът. Сестрата се напрегна.

— Кой е там? — Тя усети раздвижване. Някой вървеше бавно сред руините и съвсем скоро щеше да стигне до обхвата на светлината.

Стори го. Очите му се спряха на всеки един от тях.

— Добър вечер — поздрави учтиво непознатият, като се обърна към Сестрата.

Той беше висок и широкоплещест мъж, с аристократична осанка, облечен в прашен черен костюм. Около раменете и врата си беше увил кафяво одеяло като някакъв селски шал, а на бледото му лице с остра брадичка личаха алените ивици от дълбоки изгаряния, които приличаха на оставени от камшик белези. От високото му чело започваше дълбока рана, която слизаше зигзагообразно през лявата му вежда и стигаше до бузата му. По-голямата част от червеникавосивата му коса се беше запазила, макар че по скалпа му имаше голи петна, големи колкото сребърни долари. Дъхът му излизаше на пара през устата и му и се виеше нагоре.

— Може ли да се приближа? — попита с изпълнен с болка и колебание глас непознатият.

Сестрата не отговори. Мъжът зачака.

— Няма да хапя — обеща той.

Целият трепереше и клошарката не можеше да му откаже да се стопли на огъня.

— Приближи се — каза му предпазливо тя и отстъпи назад, когато непознатият го стори.

Той потръпна, докато куцаше към тях и Сестрата забеляза на какво се дължеше болката му: назъбено парче метал беше пронизало десния му крак точно над коляното му и се беше подало около седем-осем сантиметра от другата страна. Той мина между нея и Бет и отиде право до огъня, където протегна ръце, за да ги стопли.

— Ах, колко е приятно! Навън сигурно е под нулата!

Сестрата също беше усетила студа и се върна при огъня. Хулия и Бет, която продължаваше да стиска стъкления пръстен, я последваха.

— Кой си ти, по дяволите? — попита Арти и присви очи в опит да избистри замъгления си поглед.

— Казвам се Дойл Халанд — отговори мъжът. — Защо не сте тръгнали с останалите?

— Кои са тези „останали“? — попита Сестрата, която продължаваше да го гледа подозрително.

— Онези, които се измъкнаха. Мисля, че беше вчера. Стотици от тях напуснаха… — Халанд се усмихна вяло и размаха ръка — … тръгнаха си от Гардън Стейт. Може би има убежища на запад. Не знам. Както и да е, не смятах, че някой е останал.

— Идваме от Манхатън — обясни му Бет. — Минахме през тунел „Холанд“.

— Не мислех, че някой може да оцелее след онова, което удари Манхатън. Казват, че са бил и поне две бомби. Град Джърси бързо изгоря. И ветровете… Господи, ветровете. — Мъжът стисна юмруци пред пламъците. — Имаше торнадо. Мисля, че беше повече от едно. Ветровете направо… изтръгваха сградите от основите им. Предполагам, че извадих късмет. Скрих се в едно мазе, но сградата над главата ми беше отнесена. Вятърът стори това. — Той предпазливо докосна парчето метал. — Чувал съм, че торнадата са способни да забият сламени пръчки, без да се смачкат, в телефонни стълбове. Предполагам, че това тук се случи на същия принцип, а? — Мъжът погледна Сестрата. — Наясно съм, че не съм в най-добрата си форма, но защо ме зяпаш така?

— Откъде идваш, господин Халанд?

— От недалеч. Видях огъня. Ако не искате да остана, просто ми кажете.

Клошарката се засрами от онова, което си мислеше. Мъжът потръпна отново. От крака му бликна кръв и напои назъбеното метално парче.

— Това място не е мое. Можеш да останеш, където си искаш.

— Благодаря ти. Нощта не е особено приятна за разходки. — Погледът на Халанд се премести върху бляскавия стъклен пръстен, който държеше Бет. — Това нещо блести, нали? Какво е?

— То е… — Секретарката не намери правилната дума. — Магия — избълва най-накрая тя. — Няма да повярваш какво се случи току-що! Виждаш ли онази жена ей там? Тя не може да говори английски, но това чудо…

— Е пълен боклук — прекъсна я Сестрата и пое щафетата от Бет. Все още нямаше доверие на този непознат и не искаше да научава повече за съкровището им. — То е просто един лъскав боклук, това е всичко. — Тя го прибра на дъното на чантата си и сиянието на скъпоценните камъни избледня и изгасна.

— Искате ли да видите подобен блестящ боклук? — попита Халанд. — Ще ви покажа. — Той се огледа, измина с куцане няколко крачки и болезнено се наведе. Вдигна нещо и се върна при огъня. — Виждате ли? Блести също като вашето нещо. — Показа им какво държи в ръката си.

Беше парче от стъклопис, което изобразяваше плетеница от тъмносиньо и лилаво.

— Намирате се в останките от моята църква — заяви Халанд и дръпна одеялото от гърлото си, за да им покаже мръсната бяла свещеническа якичка. Усмихна им се горчиво и хвърли изрисуваното стъкло в огъня.

23

Мракът, шестнадесет цивилни — мъже, жени и деца — и трима лошо ранени войници от армията на полковник Маклин се опитваха да разчистят срутения пъзел от камъни от коридора на долното ниво. До храната има по-малко от два метра, беше им казал Маклин, по-малко от два метра. Няма да ви отнеме много време, за да разчистите, стига да успеете да отворите дупка. Първият, който стигне до храната, получава тройна дажба.

Хората работеха почти седем часа в пълен мрак, когато останалата част от тавана се срути върху главите им без предупреждение.

Роланд Кронингер, който беше на колене в кухнята на столовата, усети как подът се разтресе. През вентилационната шахта се понесоха писъци… и после настъпи тишина.

— Проклятие! — каза той, защото знаеше какво се е случило. Кой щеше да разчисти коридора сега? Но след като се замисли, стигна до извода, че на мъртвите не им трябваше въздух за дишане. Върна се към задачата си да събира остатъците храна от пода и да ги прибира в един найлонов чувал за боклук.

Роланд предположи, че полковник Маклин е разположил щаба във физкултурния салон. Бяха намерили истинско съкровище — пластмасова кофа за бърсалка, в която можеха да съхраняват водата от тоалетната чиния. Роланд, чийто стомах направо го разяждаше от глад, остави спящите полковник Маклин и капитан Уорнър и отиде в кухнята да търси храна. В него беше автоматът „Инграм“, преметнат на рамото му, а в панталона си беше прибрал свещената брадва. Близо до себе си на пода беше оставил фенерче, което осветяваше засъхналата храна, експлодирала от консервите в склада. Кофите за боклук в кухнята също съдържаха някои находки — бананови обелки, парчета домат, консерви, от които не беше изсипано цялото съдържание, и няколко бисквити. Всичко, което ставаше за ядене, влезе в чувала на Роланд, освен бисквитите, които бяха първото му хранене от бедствието насам.

Вдигна някакво черно парче от пода и посегна да го прибере в найлоновия чувал, но се поколеба. То му напомни за онова, което стори на хамстерите на Майк Армбръстър, когато момчето ги донесе в часа по биология. Животинчетата бяха оставени в края на стаята след училище, тъй като Армбръстър имаше тренировка по футбол. Роланд беше взел клетката с хамстерите, без да бъде забелязан от чистачките, и също толкова тайно се беше промъкнал в автомобилния цех на училището. В единия му ъгъл имаше метален казан със зеленикавокафява течност, над който висеше червена предупредителна табела с надпис: „Носете ръкавици!“.

Роланд си беше сложил един чифт тежки азбестови ръкавици и беше загукал на двата малки хамстера. През цялото време си мислеше за Майк Армбръстър, който му се смееше и го плюеше, докато беше паднал в прахта.

След това беше вдигнал клетката за дръжката ѝ и я беше потопил в казана с киселина, която караше ръждясалите брони да светват като нови.

Задържа хамстерите под течността, докато балончетата не спряха да излизат. Когато извади клетката, видя, че киселината беше нападнала метала и го беше полирала направо до блясък. После си свали ръкавиците и отнесе творението си обратно в кабинета по биология с помощта на дръжката на една метла.

Често се беше чудил каква ли физиономия беше направил Майк Армбръстър, когато беше видял двете черни парчета, останали от хамстерите му. Армбръстър не беше осъзнал, казваше си Роланд по-късно, по колко много начини можеше да му отмъсти Кралския рицар.

Момчето прибра в чувала черното нещо. Намери кутия с овесени ядки и — чудо на чудесата! — една зелена ябълка. Те също бяха прибрани в чувала. Продължи да пълзи, като преместваше малките камъни и избягваше пукнатините в пода.

Роланд се беше отдалечил прекалено много от фенерчето и затова се изправи. Чувалът за боклук беше започнал да натежава. Краля щеше да е доволен. Тръгна към светлината, като пъргаво прескачаше телата на мъртвите.

Зад гърба му се разнесе шум. Не беше силен, просто раздвижване на въздуха, и в следващия миг разбра, че вече не е сам.

Преди да успее да се обърне, една ръка запуши устата му.

— Дай чувала! — каза мъжки глас. — Бързо!

Той му беше отнет насила.

— Малкият шибаняк има автомат „Инграм“! — Оръжието също беше изтръгнато от рамото му. Ръката се махна от устата му и беше заменена от ръка на гърлото му. — Къде е Маклин? Къде се крие копелето?

— Не мога… Не мога да дишам — изграчи Роланд.

Мъжът изруга и го блъсна на пода. Очилата на момчето изхвърчаха и един ботуш натисна гръбнака му.

— Кого щеше да убиеш с този автомат, хлапе? Щеше да се увериш, че всичката храна ще остане за теб и полковника ли?

Един от спътниците на мъжа взе фенерчето и го насочи в лицето на Роланд. Според него бяха трима, ако можеше да съди по гласовете и движенията им, но не беше напълно сигурен. Потръпна, когато чу изщракването на предпазителя на автомата.

— Убий го, Шор! — настоя единият от мъжете. — Пръсни му шибания мозък!

Шор. Роланд знаеше това име. Сержант Шор.

— Знам, че е жив, хлапе. — Шор стоеше над него, а кракът му натискаше гърба му. — Слязох долу в командния център и заварих всички онези хора да работят в тъмното. Намерих също и ефрейтор Прадос. Той ми каза, че някакво хлапе е извадило Маклин от ямата и че полковникът е ранен. Оставил е Прадос долу да умре, нали?

— Ефрейторът… не можеше да помръдне. Не можеше да стане заради крака си. Трябваше да го оставим.

— Кой друг е с Маклин?

— Капитан Уорнър — изпъшка Роланд. — Няма други.

— Теб те изпрати тук, за да намериш храна, така ли? Каза ли ти да избиеш всички, когато ти даде автомата?

— Не, сър. — Зъбчатите колела в мозъка на Роланд се въртяха на бързи обороти и се опитваха да намерят начин да се измъкне от тази ситуация.

— Къде се крие? С какви оръжия разполага?

Момчето не проговори. Шор се наведе над него и опря дулото на инграма в слепоочието му.

— Има още деветима, които се намират недалеч оттук и също имат нужда от храна и вода — каза съвсем ясно Шор. — Моите хора. Мислех си, че ще умра и видях разни неща… — Сержантът млъкна, разтрепери се и за момент не можеше да продължи. — Неща, които никой не бива да вижда и след това да остане жив, за да помни. Маклин е виновен за всичко това. Той знаеше, че мястото се разпада… трябва да е знаел! — Дулото нарани черепа на Роланд. — Негово височество Маклин с неговите оловни войници и изтъркани медали! Само посрещаше и изпращаше шибаняците от това място! Той знаеше какво е на път да се случи! Не е ли така?

— Да, сър. — Роланд усети свещената брадва да натиска корема му. Той бавно премести ръка под тялото си.

— Маклин знае, че няма никакъв начин да се стигне до резервния склад, нали? Затова те е изпратил тук да събереш остатъците, преди някой друг да ви е изпреварил! Малко копеленце! — Шор сграбчи момчето за яката и го разтресе. Това помогна на Роланд да плъзне ръката си по-близо до свещената брадва.

— Полковникът иска да трупа всичко — каза момчето. „Спечели време“, помисли си то. — Иска да събере всички заедно, да разпредели храната на дажби и да…

— Ти си лъжец! Иска всичко за себе си!

— Не! Все още има шанс да стигнем до резервния склад.

— Глупости! — изрева сержантът и лудостта се усети в гласа му. — Чух, че останалата част от първо ниво се е срутила! Знам, че хората са мъртви! Той иска да избие всички ни, за да получи храната!

— Довърши го, Шор — настоя другият мъж. — Отнеси му топките.

— Все още не, все още не. Искам да разбера къде е Маклин! Къде се крие и с колко оръжия разполага?

Пръстите на Роланд почти бяха стигнали до острието. По-близо… по-близо.

— Той има… Той има много оръжия. Има пистолет. И още един автомат. — По-близо и още по-близо. — Разполага с цял арсенал там.

— Там? Къде е това там?

— В… една от стаите. Надолу по коридора. — Почти я достигна!

— Каква стая, малко лайно? — Шор отново го сграбчи, разтресе го гневно и Роланд се възползва от момента; извади свещената брадва от панталона си и легна върху нея, като я хвана хубаво и здраво за дръжката. Когато решеше да действа, трябваше да е много бърз и ако другите двама мъже имаха оръжия, беше свършен.

„Плачи!“, заповяда си момчето и се насили да изхлипа.

— Моля ви… Моля ви не ме наранявайте! Не виждам без очилата си! — Захленчи и се затресе. — Не ме наранявайте! — Издаде давещ се звук, сякаш беше на път да повърне… и усети как дулото на инграма се отмества от черепа му.

— Малък лайнар! Малък страхлив лайнар! Хайде! Застани като мъж! — Сержантът сграбчи ръката му и се опита да го изправи на крака.

Сега, помисли си Роланд… Беше много спокоен и твърдо решен да действа. Кралския рицар не се страхуваше от смъртта.

Позволи на мъжа да използва силата си, за да го изправи, след което се стрелна като пружина, изви се и замахна със свещената брадва, върху чието острие все още личеше засъхналата кръв на Краля.

Лъчът на фенерчето проблесна върху секирата. Острието потъна в лявата буза на Шор, сякаш отрязваше парче от пуйка за Деня на благодарността. За секунда сержантът беше прекалено шокиран, за да действа, но после кръвта изригна от раната и пръстът му неволно дръпна спусъка. Автоматът произведе няколко изстрела, чиито куршуми изсвистяха покрай главата на Роланд. Шор залитна назад с половин лице, което беше обелено до кокал. Момчето го нападна и засече с брадвата дивашки, преди мъжът отново да успее да насочи оръжието си.

Единият от другите двама сграбчи рамото на Роланд, но той бързо се измъкна и скъса останалата все още здрава част от ризата си. Нанесе нов удар на Шор и уцели месестата част от ръката, която държеше инграма. Сержантът се спъна в едно мъртво тяло и автоматът издрънча върху камъните в краката на момчето.

Роланд го взе с едно плавно движение. Лицето му се беше изкривило в дивашка гримаса. Той се нахвърли на мъжа, който държеше фенерчето. Събра крака в позиция за стрелба, онази, на която полковникът го беше научил, прицели се и дръпна спусъка.

Оръжието запя като шевна машина, но откатът го блъсна назад в останките и го събори по задник. Докато падаше, забеляза, че фенерчето експлодира в ръката на мъжа. Разнесе се сумтене, последвано от пронизителен болезнен писък. Някой изхленчи и задраска по пода. Роланд стреля в тъмното. Червените траектории на куршумите рикошираха в стените. Последва нов писък, съпроводен от отчупване на камъни. Писъкът постепенно заглъхна и момчето си помисли, че единият от мъжете е стъпил в дупка в пода и е паднал в нея. Обсипа столовата с куршуми, след което спря да стреля, защото осъзна, че отново е сам.

Заслуша се. Сърцето му направо препускаше в гърдите. Сладкият аромат от използвано оръжие изпълваше въздуха.

— Хайде! — извика той. — Искате ли още? Елате ми!

В отговор получи единствено тишина. Нямаше представа дали ги беше избил всичките, или не. Със сигурност беше улучил поне един.

— Копелета — изпръхтя Роланд. — Копелета гадни, следващия път ще ви избия.

Засмя се. И се стресна, защото смехът му не звучеше като смеха на човек, когото познаваше. Искаше мъжете да се върнат. Искаше да получи още един шанс да ги убие.

Роланд потърси очилата си. Намери чувала за боклук, но не и тях, те бяха изгубени. Всичко щеше да е замъглено от сега нататък, но нямаше проблем; бездруго вече нямаше светлина. Ръцете му намериха топла кръв и тялото, на което принадлежеше. В следващите една-две минути рита главата на човека.

Вдигна чувала за боклук и с готов за употреба инграм се придвижи внимателно до мястото, на което знаеше, че се намира изходът на столовата; опипваше с пръстите на краката си за евентуални дупки в пода, но стигна успешно в коридора.

Роланд все още се тресеше от вълнение. Всичко беше черно и тихо освен бавното капене на вода. Проправи си опипом път към физкултурния салон със своя чувал с плячка в ръка. Нямаше търпение да разкаже на Краля, че се беше бил с трима тунелни тролове и че името на единия от тях беше Шор. Щяха да дойдат още тролове! Нямаше да се предадат толкова лесно, а и бездруго не беше сигурен дали успя да убие сержанта.

Ухили се в мрака. Лицето и косата му бяха подгизнали от студена пот. Той беше много, много горд със себе си, че беше успял да защити Краля, макар че съжаляваше, че беше изгубил фенерчето. В коридора стъпваше върху тела, които се бяха подули като балони.

Това щеше да се окаже най-яката игра, която беше играл. Тя беше на светлинни години от компютърната версия!

Досега не беше застрелвал никого. И не се беше чувствал толкова властен.

Заобиколен от мрак и смърт и помъкнал чувал с намерените остатъци храна и топлия инграм, Роланд Кронингер разбра какво е истинско блаженство.

24

От ъгъла на мазето се разнесе цвъртене, което накара Джош да посегне към фенерчето и да го включи. Слабата крушка хвърли мъждив лъч светлина, който насочи към мястото, от което се носеше звукът, за да разбере какво се крие там.

— Какво има? — попита Суон, която седеше на няколко крачки от него.

— Мисля, че имаме плъх. — Джош обходи с фенерчето наоколо, но видя единствено счупен дървен материал, царевични стъбла и купчината пръст, под която почиваше Дарлийн Прескот. Той бързо отмести светлината от гроба. Детето тъкмо беше започнало да се съвзема. — Да, мисля, че имаме плъх — повтори гигантът. — Вероятно гнездото му е скрито някъде тук долу. Хей, господин Плъх! — провикна се той. — Имаш ли нещо против да поживеем в мазето ти за известно време?

— Звучи, сякаш е ранен.

— Той сигурно смята, че и ние звучим доста зле. — Джош задържа лъча на фенерчето далеч от момиченцето; веднъж вече я беше видял на слабата светлина и това му беше достатъчно. Почти цялата ѝ красива руса коса беше изгоряла, а лицето ѝ беше осеяно с червени и пълни с вода мехури. Очите ѝ, които помнеше, че бяха поразително сини, сега бяха хлътнали и сиви като облак. Джош беше наясно, че взривът не беше пощадил и самия него — ръцете му бяха покрити със сиви петна от изгаряния. Нямаше желание да установява и другите щети по тялото си. Сигурно вече беше заприличал на зебра. Но поне с детето бяха живи засега и макар да нямаше начин да изчисли колко време беше минало от взрива насам, смяташе, че са тук долу от около четири-пет дни. Храната вече не беше проблем и разполагаха с достатъчно консервирани сокове. Явно отнякъде влизаше въздух, въпреки че в мазето беше задушно. Джош най-много се притесняваше за миризмата от нужника, но точно сега не можеше да направи нищо за нея. Навярно по-късно щеше да измисли по-чиста санитарна система, като използва празните консерви и ги заравя в пръстта.

Нещо се раздвижи на светлината от фенерчето.

— Виж! — каза Суон. — Ето там!

Едно малко и обгорено животинче се изправи на могилата от пръст. Главата му се килна напред към Суон и Джош. То изцвърча отново и се скри в останките.

— Това не е плъх! — констатира гигантът. — Това е…

— Гофър — довърши вместо него детето. — Виждала съм много от тях преди да ровят около парка с каравани.

— Гофър — повтори Джош. Спомни си думите на Поу-Поу: Гофърът е в дупката!

Суон се зарадва да види нещо друго живо тук долу с тях. Чуваше гризача да души в пръстта, скрит от светлината и около могилата, където… Детето изгони мисълта, защото не можеше да я преглътне. Поне майка ѝ не изпитваше вече болка и това беше нещо хубаво. Заслуша се в шумоленето на гофъра; добре познаваше тези животинки заради всички дупки, които копаеха в градината ѝ…

„Всички дупки, които копаеха“, помисли си тя.

— Джош? — каза Суон.

— Да?

— Гофърите копаят дупки.

Гигантът се усмихна вяло на това детско изказване… но усмивката му бързо застина, когато разбра какво има предвид детето. Ако някакъв гофър имаше гнездо тук долу, то навярно съществуваше дупка, която води навън! Може би точно от нея идваше въздухът! Сърцето му се сви. Навярно Поу-Поу знаеше, че някъде в мазето има дупка на гофър и се опитваше да им каже точно това. Дупката на гофъра можеше да се уголеми и да се направи тунел. „Имаме кирка и лопата — помисли си Джош. — Може би ще успеем да изкопаем път навън!“

Гигантът пропълзя до стареца.

— Хей. Чуваш ли ме? — Докосна ръката на Поу-Поу. — О, Господи — прошепна той.

Тялото на стареца беше студено и вкочанено, ръцете му бяха като залепнали до страните му. Джош насочи фенерчето в лицето на трупа и видя алените петна от изгаряния по бузите и носа, които приличаха на странни родилни белези. Очните кухини представляваха тъмнокафяви зеещи дупки. Поу-Поу беше мъртъв поне от няколко часа. Гигантът се опита да затвори клепачите му, но такива нямаше. Те също бяха изгорени и заличени.

Гофърът изцвърча. Джош се извърна от трупа и запълзя към шума. Обходи останките с фенерчето и видя животинчето да ближе опърлените си задни крака. То веднага се скри под едно стърчащо парче дърво, забито в ъгъла. Джош се опита да го извади, но то беше вклинено здраво. Заработи с цялото търпение, на което беше способен, за да го освободи.

Гофърът закряка гневно при тази инвазия. Гигантът съвсем бавно охлаби парчето дърво и го извади. Светлината разкри малка кръгла дупка в стената от пръст, на около седем-осем сантиметра от пода.

— Намерих я! — съобщи Джош, легна по корем и освети вътрешността на дупката. След половин, може би дори след един метър навътре завиваше наляво и продължаваше отвъд обсега на светлината. — Сигурно води до повърхността! — Беше развълнуван като дете в коледната сутрин. Сви юмрук и го пъхна в дупката. Пръстта беше твърда и неподатлива, обгорена дори на тази дълбочина и превърната в нещо подобно на асфалт. Щеше да е изключително трудно да се прокопае тунел в нея, но ако се следваше дупката, работата щеше да е по-лесна.

Един въпрос тормозеше Джош: искаха ли да излязат от това мазе в скоро време? Вероятно радиацията щеше да ги убие на мига. Само Господ знаеше какъв щеше да е светът на повърхността. Смееха ли лично да проверят?

Гигантът чу шум зад себе си. Той беше дрезгаво хъркане, сякаш някой се опитваше да напълни с въздух задръстените си бели дробове.

— Джош? — Суон също беше чула звука и останалите непокътнати косъмчета на врата ѝ бяха настръхнали; само преди няколко секунди беше усетила нещо да се движи в мрака.

Той се обърна и насочи фенерчето към нея. Осеяното с мехури лице на детето беше обърнато надясно. Оттам отново се разнесе ужасният хъркащ звук. Премести лъча светлина… и видяното го стисна като ледена ръка за врата.

Трупът на Поу-Поу се тресеше и неприятният звук излизаше от него. Все още е жив, помисли си изумен Джош, но бързо си каза: „Не, не! Беше мъртъв, когато го докоснах! Беше мъртъв.“

Тялото направи опит да се повдигне. Съвсем бавно, с прилепени до страните ръце, мъртвецът се изправи до седнало положение. Главата му започна да се обръща сантиметър по сантиметър, подобно на часовников механизъм, към Джош Хъчинс. Разранените му очни кухини търсеха светлината. Изгореното лице се набръчка, а устата се опита да се отвори… и гигантът си каза, че ако тези мъртви устни се размърдат, ще изгуби всичкия кураж, който му беше останал.

Устата се отвори със съскане в опит да си поеме въздух.

От нея се разнесе глас, който приличаше на порив на вятъра през изсъхнали тръстики. Първоначално беше неразбираем, слаб и далечен, но ставаше все по-силен и накрая каза:

— За… щи…

Очните кухини се насочиха към лъча светлина, сякаш в тях все още имаше очи.

— Защити — повтори отвратителният глас. Устата с нейните сиви устни като че ли се опитваше да оформи думите. Джош се дръпна назад и трупът изстреля като картечница: — Защити… детето.

Последва тихо свистене на въздух. Очните кухини на трупа се подпалиха. Джош стоеше като хипнотизиран, а Суон изрече едно тихичко и изумено О! Главата на мъртвеца се превърна в огнена топка и огънят бързо се разпространи и обгърна цялото тяло в един гърчещ се червеникавосин пашкул. Гореща вълна удари Джош в лицето и той вдигна ръце, за да предпази очите си. След малко ги свали отново и видя как трупът се топи в центъра на огнения си покров. Тялото остана в седнало положение, неподвижно, и всеки сантиметър от него гореше.

Горенето продължи още около тридесет секунди и постепенно огънят започна да отслабва. Последното, което изгоря, бяха подметките на обувките на Поу-Поу.

След него остана бяла пепел във формата на седнал човек. Огънят изгасна. Фигурата от пепел се разпадна — всичко беше от пепел, дори костите. Тя се превърна в купчина на пода и онова, което остана от Поу-Поу Бригс, беше готово да се изрине с лопата.

Джош се опули. Пепелта танцуваше лениво на светлината от фенерчето. „Започвам да полудявам! — помисли си той. — Всичките удари, които съм получавал, ми се отразяват едва сега!“

Зад него Суон прехапа долната си устна и се опита да потисне сълзите си от страх. „Няма да плача — каза си тя. — Повече няма да плача.“ Желанието ѝ да го стори отмина и шокираният ѝ поглед се насочи към черния гигант.

Защити детето. Джош беше чул ясно думите. „Но Поу-Поу Бригс беше мъртъв“, каза си той в опит да намери някаква логика във всичко това. Защити детето. Сю Уанда. Суон. Онова, което беше проговорило през устните на мъртвеца, вече го нямаше. Бяха останали само Джош и Суон.

Гигантът вярваше в чудеса, но от онези, библейските — разделянето на Червено море, превръщането на водата във вино и нахранването на мнозина с една кошница хляб и риба, но до този момент смяташе, че времето на чудесата отдавна е отминало. Но може би беше малко чудо, че намериха този хранителен магазин, осъзна той. Определено беше чудо, че все още бяха живи, а труп, който се движеше и говореше, не беше ежедневна гледка.

Гофърът задраска в пръстта зад него. „Подушва храната, която тече от консервите“, помисли си Джош. Може би дупката на животинчето също беше малко чудо. Не можеше да спре да зяпа купчината бяла пепел. Щеше да чува дрезгавия глас до края на живота си… колкото и дълъг да се окажеше той.

— Добре ли си? — обърна се той към Суон.

— Да — отговори с много тих глас детето.

Джош кимна. Ако нещо отвъд познанията му искаше да защити детето, помисли си той, то в такъв случай нямаше никакво проклето съмнение, че щеше да го стори. След известно време, когато отново получи власт над костите си, изпълзя до лопатата и изключи фенерчето, за да го остави да си почине. В мрака покри пепелта на Поу-Поу с пръст.

25

— Пушиш ли?

Предложиха ѝ пакет „Уинстън“. Сестрата си взе една цигара. Дойл Халанд извади златна запалка с инициалите „РБР“ от едната ѝ страна. Запали ѝ цигарата и клошарката си дръпна дълбоко, за да напълни дробовете си с дим. Нямаше нужда да се тревожи, че ще хване рак! Изпусна дима през носа си.

В камината на малката дървена крайградска къща, в която решиха да прекарат нощта, гореше огън. Всички прозорци бяха счупени, но успяха да задържат малко топлина в предната стая благодарение на щастливото откритие от одеяла, чук и пирони. Заковаха одеялата над най-големите прозорци и се свиха около камината. В хладилника намериха буркан с шоколадов сос, лимонада в пластмасова бутилка и изсъхнала маруля. В килера откриха само половин кутия овесени ядки и още няколко останали консерви и буркани. За щастие, всичко ставаше за ядене. Сестрата прибра консервите и бурканите в чантата си, която беше започнала да се издува от плячката ѝ. Съвсем скоро щеше да се наложи да си потърси втора чанта.

През деня бяха вървели малко повече от осем километра през тихите райони на източните покрайнини на Джърси, на запад по магистрала 280 и през Гардън Стейт Паркуей. Хапещият студ дъвчеше костите им, а слънцето не беше нищо повече от сиво петно в ниското и кафяво като кал небе. Сестрата беше започнала да забелязва, че колкото повече се отдалечаваха от Манхатън, толкова повече сгради бяха непокътнати, макар почти всички да бяха със счупени прозорци и наклонени, сякаш изместени от основите си. После стигнаха до район с двуетажни, разположени близо една до друга къщи — бяха хиляди жалки и разбити постройки, приличащи на малки готически имения — с градини колкото големината на пощенска марка, обагрени в цветовете на мъртви листа. Сестрата забеляза, че нито дърветата, нито храстите имаха някаква зеленина по тях. Вече нищо не беше зелено, всичко беше оцветено в тъмнокафявите, сиви и черни багри на смъртта.

Също така видяха първите автомобили, които не бяха смачкани. Навсякъде имаше изоставени коли със станала на мехури боя и счупени прозорци. Бяха разхвърлени като боклуци на улицата, но само една от тях имаше ключ, който беше счупен в стартера. Продължиха напред, като се тресяха от студ, а сивият кръг на слънцето се движеше на небето.

Една смееща се жена, облечена в тънък син пеньоар, с подпухнало и наранено лице, седеше на предната веранда на една от къщите и ги гледаше с насмешка.

— Закъсняхте! — изкрещя тя. — Всички си тръгнаха! Закъсняхте!

Жената държеше пистолет в скута си, затова решиха да я подминат. На една друга пресечка мъртвец с лилаво лице и с ужасно обезобразена глава се беше облегнал на знака на автобусна спирка. Той се хилеше към небето, а ръцете му бяха прегърнали куфарчето му. В джоба на палтото на този труп Дойл Халанд беше намерил пакета цигари „Уинстън“ и запалката.

Наистина всички си бяха тръгнали. Няколко трупа лежаха в градините, алеите и върху стъпалата на къщите, но онези, които бяха останали живи и бяха запазили част от разума си, бяха избягали от радиуса на холокоста. Докато седеше пред огъня и пушеше цигарата на мъртвеца, Сестрата си представи масовото изселване на тези хора от покрайнините, как френетично опаковаха възглавници, хартиени пликове с храна и абсолютно всичко, което можеха да носят, докато Манхатън се разтапяше зад Палисадите. Те бяха взели децата си и бяха изоставили домашните си любимци. Бяха побягнали на запад като армия от скитници и клошари, преди да ги застигне черният дъжд. Но бяха оставили одеялата си, защото беше средата на юли. Никой не беше очаквал да стане студено. Просто се бяха опитали да избягат от огъня. Къде смятаха да отидат и да се скрият? Студът щеше да ги настигне и много от тях сигурно вече бяха заспали дълбоко в прегръдката му.

Другите от групичката на Сестрата се бяха свили на пода зад нея и спяха на възглавници от дивани и на килими. Тя си дръпна отново от цигарата и погледна грубия профил на Дойл Халанд. Свещеникът се взираше в огъня с цигара между устните си и внимателно масажираше с дългите пръсти на ръката си крака, който беше пронизан от металното парче. Този човек беше адски корав, помисли си клошарката. Днес нито веднъж не ги накара да спрат, за да си почине, макар че болката от вървенето се беше изписала върху тебеширенобялото му лице.

— Какво планираше да правиш? — попита го Сестрата. — Да останеш близо до онази църква завинаги ли?

Халанд се поколеба, преди да отговори.

— Не. Не завинаги. Само докато… Не знам, само докато се появеше някой, който отива нанякъде.

— Защо не тръгна с останалите?

— Останах, за да дам последно причастие на колкото се може повече хора. Шест часа след взрива дадох толкова много, че останах без глас. Не можех да говоря, а умиращите бяха безброй. Те ме молеха да спася душите им. Молеха ме да ги отведа в рая. — Свещеникът ѝ хвърли бърз поглед и го отмести. Очите му бяха сиви на зелени петна. — Молеха ме — повтори нежно той. — А аз дори не можех да говоря, затова само се кръстех… и ги целувах. Целувах ги, преди да заспят, и всички те ми се доверяваха. — Халанд си дръпна от цигарата, издиша дима и го проследи как се понесе към камината. — „Свети Матей“ беше моята църква от повече от дванадесет години. Постоянно се връщах при нея и се разхождах в руините ѝ в опит да разбера какво се беше случило. Имахме някои прекрасни статуи и стъклописи. Дванадесет години. — Той бавно поклати глава.

— Съжалявам — каза Сестрата.

— Защо? Нямаш нищо общо с това. Просто… нещо е излязло от контрол. Може би никой не е можел да го спре. — Халанд я погледна отново и този път погледът му се задържа върху хваналата коричка рана в кухината на врата ѝ. — Какво е това? — попита я той. — Прилича на разпятие.

Сестрата докосна мястото.

— Носех верижка с кръст на нея.

— Какво се случи?

— Някой… — Тя млъкна. Как можеше да го опише? Дори сега съзнанието ѝ се опитваше да страни от този спомен, защото не беше безопасно да мисли за него. — Някой ми го отне — довърши най-накрая.

Халанд кимна замислено и издиша струйка дим от ъгълчето на устата си. Очите му я затърсиха през синята мъгла.

— Вярваш ли в Бог?

— Да.

— Защо? — попита тихо той.

— Вярвам в Бог, защото някой ден Исус ще дойде и ще вземе всички, които си струват, по време на Граб… — „Не — каза си Сестрата. — Не. Онази, която бърбореше подобни глупости, чути от другите клошарки, беше Сестра Крийп.“ Тя млъкна, събра си мислите и отговори: — Вярвам в Бог, защото съм жива и не мисля, че бих стигнала дотук сама. Вярвам в Бог, защото смятам, че ще живея, за да видя утрешния ден.

— Вярваш, защото вярваш — констатира Халанд. — Няма много логика в това, нали?

— Да не би да казваш, че ти не вярваш?

Свещеникът се усмихна разсеяно. След малко усмивката бавно изчезна от лицето му.

— Наистина ли мислиш, че Бог те гледа, госпожо? Наистина ли мислиш, че му пука дали ще живееш още ден, или не? Какво те отличава от всички онези трупове, покрай които минахме днес? На Бог не му ли е пукало за тях? — Той вдигна запалката с инициалите в дланта си. — Какво ще кажеш за господин РБР? Дали не е ходил достатъчно често на църква? Дали не е бил добро момче?

— Не знам дали Бог ме гледа, или не — отвърна Сестрата. — Но се надявам да го прави. Надявам се да съм достатъчно важна… всички да сме достатъчно важни. Що се отнася до мъртвите… може би те са късметлии. Не знам.

— Може би наистина е така — съгласи се Халанд и прибра запалката в джоба си. — Просто не знам за какво си струва да живеем вече. Къде отиваме? Защо въобще отиваме някъде? Имам предвид… че всяко място е достатъчно добро, за да умре човек на него, нали?

— Не планирам скоро да умра. Мисля, че Арти иска да отиде в Детройт. Ще го последвам дотам.

— А след това? Какво ще стане, когато стигнете до Детройт?

Сестрата сви рамене.

— Както вече споменах, не планирам да умирам. Ще продължа напред, докато мога да вървя.

— Никой не планира да умира — отвърна Халанд. — Някога бях оптимист, преди много-много време. Вярвах в чудеса. Знаеш ли какво се случи? Остарях. И светът стана по-зъл. Служех на Бог и вярвах в него с цялото си сърце и с всяка капка вяра, която се криеше в тялото ми. — Очите на свещеника леко се присвиха, сякаш гледаше към нещо далечно от другата страна на огъня. — Както казах, това беше преди много време. Тогава бях оптимист… сега предполагам, че съм опортюнист. Много съм добър в преценката накъде духа вятърът… и трябва да призная, че преценявам Бог или силата, която познаваме като Бог, за много, много слаба. Като умираща свещ, заобиколена от мрак. Мрак, който приближава. — Халанд седеше, без да помръдне и наблюдаваше огъня.

— Не звучиш като свещеник.

— Вече не се чувствам като такъв. Аз съм просто един… изтощен човек в черен костюм с глупава и мръсна бяла якичка. Това шокира ли те?

— Не, не мисля, че мога да се шокирам вече.

— Добре. Тогава това означава, че ти също не си чак толкова голяма оптимистка вече, нали? — Халанд изсумтя. — Съжалявам. Предполагам, че не звуча като Спенсър Трейси[20] в „Градът на момчетата“, нали? Но онези последни причастия, които дадох… те излизаха от устата ми като пепел и не можех да премахна този неприятен вкус от нея. — Погледът му се плъзна надолу към чантата отстрани на Сестрата. — Какво е това нещо, с което те видях миналата вечер? Онова стъкленото?

— Предмет, който намерих на Пето авеню.

— О. Може ли да го видя?

Сестрата извади стъкления пръстен от чантата си. Скъпоценните камъни, уловени в стъклото, избухнаха в пламенните цветове на дъгата. Отраженията затанцуваха по стените на стаята и озариха нейното и лицето на Дойл Халанд. Свещеникът си пое дълбоко въздух, защото за първи път виждаше добре предмета. Очите му се ококориха, а цветовете сияеха в зениците му. Той се протегна, за да го докосне, но дръпна ръка в последната секунда.

— Какво е това?

— Просто стъкло и скъпоценни камъни, които са се разтопили заедно. Но… миналата вечер, точно преди да се появиш, това чудо… направи нещо невероятно, което не мога да обясня. — Сестрата му разказа за Хулия Кастильо и за това, че успяха да разберат езиците си, докато бяха свързани чрез стъкления пръстен. Халанд я слушаше изключително внимателно. — Бет каза, че това чудо е вълшебно. Не съм сигурна дали е така, но знам, че е много странно. Само като го погледна, и пулсът ми се ускорява. И начинът, по който сияе… Нямам представа какво е, но съм адски сигурна, че няма да го изхвърля.

— Корона — каза тихичко мъжът. — Чух Бет да казва, че може да е корона. Прилича на тиара, нали?

— Предполагам, че си прав. Макар да не прилича особено на тиарите на витрината на „Тифани“. Имам предвид… че това чудо е криво и изглежда странно. Помня, че исках да се откажа от всичко. Исках да умра. След това го намерих и то ме накара да се замисля за… Не знам, предполагам, че е глупаво.

— Слушам те — прикани я Халанд.

— Накара ме да се замисля за пясък — продължи Сестрата. — Пясъкът е най-безполезното нещо на света, но виж в какво може да се превърне, когато попадне в правилните ръце. — Тя прокара пръсти по кадифената повърхност на стъклото. — Дори най-безполезното нещо на света може да бъде красиво. Просто е необходимо да използваш правилните щрихи. Докато гледах това красиво чудо и го държах в ръцете си, то ме накара да мисля, че и аз не съм чак толкова безполезна. Накара ме да искам да стана от задника си и да живея. Преди бях луда, но след като намерих това нещо… Вече не съм луда. Може би част от мен продължава да е, не знам, но искам да вярвам, че не всичката красота на света е мъртва. Искам да повярвам, че красотата може да бъде спасена.

— Не видях много красота през изминалите няколко дни — заяви Халанд. — Освен това чудо. Права си. То е един много, много красив боклук. — Той се усмихна вяло. — Или корона. Или каквото вярваш, че е.

Сестрата кимна и надникна в дълбините на стъкления пръстен. Нишките от благородни метали под стъклото проблясваха като искри. Пулсирането на един голям и тъмнокафяв топаз привлече вниманието ѝ. Усещаше погледа на Дойл Халанд върху себе си, чуваше пукането на огъня и бруленето на вятъра отвън, но кафявият топаз и хипнотичният му ритъм — толкова нежен и постоянен — изпълни зрението ѝ. „О — помисли си тя, — какво си ти? Какво си ти? Какво…“

Клошарката примига.

Вече не държеше стъкления пръстен.

И вече не седеше пред огъня в къщата в Ню Джърси. Около нея духаше вятър и тя усети сухата и изгоряла земя, и… още нещо. Какво ли беше?

Да. Разбра какво е. Миризмата на изгоряла царевица.

Сестрата се намираше на огромна равна нива, а небето над нея беше виеща се маса от мръсносиви облаци, през които се гмуркаха електриковосини светкавици. Около нея имаше хиляди овъглени царевични стъбла… и единствената отличителна черта в тази ужасна пустош беше една огромна могила на стотина метра от нея, която приличаше на гроб.

„Сънувам — помисли си клошарката. — В момента се намирам в Ню Джърси. Това е съновидение — просто картина в главата ми, нищо друго. Мога да се събудя по всяко време и отново ще се озова в Ню Джърси.“

Сестрата погледна странната могила и се зачуди докъде стигаха границите на този сън. „Ако направя крачка напред — помисли си тя, — дали цялото това нещо ще се разпадне като снимачна площадка на филм?“ Реши да провери и направи една-единствена крачка. Съновидението остана непокътнато. „Ако това е сън, то тогава вървя в съня си на много далечно от Ню Джърси място, защото мога да усетя вятъра в лицето си!“

Сестрата стъпваше върху сухата земя и царевичните стъбла към могилата; под краката ѝ не се вдигаше прах. Имаше чувството, че се носи над нивата като призрак, а не върви, макар да беше наясно, че краката ѝ се движеха. Наближи малкото възвишение и установи, че всъщност представлява смесица от натрупана пръст, хиляди изгорели царевични стъбла, парчета дърво и циментови тухли. Наблизо се мъдреше смачкано метално туловище, което някога беше кола, а друго такова почиваше на около петнадесет метра от първото. Навсякъде бяха разпръснати още отломки от метал, дърво и какво ли не: това там приличаше на пистолета на бензиноколонка, а онова на изгорелия капак на куфар. Парцали от дрехи — малки дрехи — лежаха наоколо. Сестрата тръгна — сънебродя, помисли си тя — покрай част от колелото на каруца, което беше заровено наполовина в пръстта, както и покрай останка от табела, на която все още едва се различаваха буквите: П… О… У.

Клошарката спря на около двадесет метра от подобната на гроб могила. „Странно е да сънувам нещо подобно — помисли си тя. — Можеше да е голяма сочна пържола и сладоледена мелба.“

Огледа се във всички посоки, но не видя нищо друго освен опустошение.

Не, не беше така. Нещо на земята привлече погледа ѝ — някаква малка фигурка — и тя тръгна в съня си към нея.

Това беше кукла, осъзна Сестрата, когато наближи предмета. Кукла с малко синя козина, останала по тялото ѝ, и две пластмасови очи с малки черни зеници, които знаеше, че ще се заклатят, ако я вдигне. Тя застана над играчката, която ѝ беше позната отнякъде, и я накара да се сети за собствената си мъртва дъщеря, кацнала пред телевизора. Гледаше повторения на един стар детски сериал на име „Улица Сезам“, който беше от любимите ѝ.

Сестрата помнеше как детето весело посочваше към екрана и викаше:

— Бисквитииии!

Бисквитеното чудовище. Да. Точно то лежеше в краката ѝ.

Имаше нещо в тази кукла, която беше захвърлена в опустошената нива, което предизвика ужасна тъга в сърцето ѝ. Къде беше детето, на което принадлежеше тази играчка? Дали беше отнесено от вятъра? Или беше заровено и почиваше под земята?

Сестрата се наведе, за да вдигне Бисквитеното чудовище.

И ръцете ѝ минаха направо през него… сякаш всичко наоколо или самата тя бяха направени от дим.

„Това е сън. Това не е истинско! Това е мираж в главата ми и аз вървя през него!“

Клошарката отстъпи от куклата. Най-добре да си останеше там, в случай че детето, което я беше изгубила, един ден се върнеше по този път.

Тя стисна силно очи. „Искам да се върна обратно — помисли си. — Искам да се върна, където бях, искам да се махна надалеч оттук. Много надалеч. Много, много…“

— … си мислиш?

Сестрата се стресна от гласа, който като че ли шепнеше право в ухото ѝ. Погледна встрани. Лицето на Дойл Халанд беше надвиснало над нея, уловено между светлината на огъня и отраженията на скъпоценните камъни.

— Какво?

— Попитах какво си мислиш. Къде се отнесе?

„Къде наистина“, помисли си тя.

— Надалеч оттук — отговори. Всичко си беше както преди. Видението си беше отишло, но като че ли все още можеше да помирише изгорялата царевица и да усети вятъра в лицето си.

Цигарата догаряше между пръстите ѝ. Дръпна си за последно и я хвърли в камината. Прибра стъкления пръстен обратно в чантата си и я притисна до тялото си. В главата си все още виждаше могилата от пръст, колелото от каруца, смазаните останки от автомобили и синьото Бисквитено чудовище.

„Къде бях?“, запита се Сестрата… но не получи отговор.

— Накъде ще тръгнем на сутринта? — попита Халанд.

— На запад — отвърна тя. — Продължаваме на запад. Може би утре сутринта ще успеем да намерим кола с ключ в запалването. Възможно е да срещнем други хора. Не мисля, че ще ни се наложи да се тревожим за храната известно време. Можем да събираме достатъчно по пътя си. Бездруго никога не съм била особено придирчива към онова, което ям. — Водата обаче щеше да е проблем. Мивките в кухнята и банята бяха пресъхнали и Сестрата осъзна, че ударните вълни бяха повредили водопроводите навсякъде.

— Наистина ли смяташ, че някъде другаде ще е по-добре? — Халанд повдигна опърлените си вежди. — Вятърът ще разнесе радиацията из цялата страна. Ако взривът, пожарите и радиацията не довършат хората, ще го сторят гладът, жаждата и студът. Според мен няма къде да се отиде, не е ли така?

Клошарката се загледа в огъня.

— Както вече казах — отвърна най-накрая тя, — никой не е длъжен да идва с мен, ако не желае. Сега смятам да поспя малко. Лека нощ. — Пропълзя при другите, които се бяха свили под килимите, и се напъха между Арти и Бет. Опита се да намери съня, докато вятърът виеше пред стените отвън.

Дойл Халанд внимателно докосна металното парче в крака си. Седеше леко приведен напред, а погледът му беше насочен към Сестрата и чантата, която стискаше в ръцете си. Накрая изсумтя замислено, изпуши цигарата си до филтъра и я хвърли в камината. Разположи се в ъгъла с лице към клошарката и останалите и се взира в тях около пет минути. Очите му проблясваха в тъмното, докато не отпусна гръб и не заспа прав.

26

Всичко започна с неясен глас, който се провикна от другата страна на барикадираната врата на физкултурния салон:

— Полковник? Полковник Маклин?

Маклин, който беше застанал на колене, не отговори. Недалеч от него се намираше Роланд Кронингер, който свали предпазителя на своя инграм. Вдясно от него се чуваше тежкото дишане на Уорнър.

— Знаем, че сте във физкултурния салон — продължи гласът. — Претърсихме навсякъде другаде. Направили сте си една хубава малка крепост, нали?

Веднага след като Роланд докладва на полковника за инцидента в столовата, се заеха да блокират входа на салона с камъни, кабели и с части от няколко счупени фитнес машини „Нутилъс“. На момчето му хрумна чудесната идея да разпръснат счупени стъкла в коридора, за да нарежат мародерите, когато се промъкнеха в мрака на ръце и колене. Миг преди да се обади гласът, Маклин беше чул ругатни и болезнени измърморвания и разбра, че стъклото е свършило работа. В лявата си ръка държеше ръчно направено оръжие, което беше част от една фитнес машина — крив метален лост, дълъг малко повече от половин метър, с тридесетсантиметрова верига, в чийто край висеше като боздуган зъбно колело.

— Момчето там ли е? — попита гласът. — Търся те, момче. Свърши доста добра работа върху лицето ми, малък шибаняк. — Значи Шор беше избягал, но от начина, по който звучеше, Роланд разбра, че половината уста на сержанта липсва.

Нервите на Мечо Уорнър не издържаха.

— Махай се! Остави ни на мира!

„О, мамка му — помисли си Маклин. — Сега вече разбраха, че са ни спипали!“

Последва дълга тишина, след което се чу:

— Имам гладни хора, които трябва да нахраня, полковник, сър. Знаем, че разполагате с цял чувал с храна там. Не е честно всичката да е само за вас, нали? — Шор не получи отговор и промененият му глас избухна: — Дай ни храната, копеле!

Нещо стисна Маклин за рамото. Приличаше на студена и твърда ноктеста ръка, която се заби в кожата му.

— Повече усти, по-малко храна — прошепна Войника сянка. — Знаеш какво е да си гладен, нали? Спомняш си ямата в Нам? Помниш ли какво направи, за да получиш онези оризови питки, господинчо?

Маклин кимна. Помнеше. О, да, добре помнеше. Пределно ясно му беше, че щеше да умре, ако не получеше повече от една четвърт от малката оризова питка всеки път, в който войниците хвърляха една долу. Осъзнаваше, че другите — Макгий, Рагсдейл и Мисисипи — също вече виждаха надписите върху надгробните си плочи. Човек имаше особен поглед в очите, когато беше притиснат до стената и лишен от своята човечност. Цялото му лице се беше променило, сякаш беше маска, която се беше счупила, за да покаже истинската мутра на звяра под нея.

И когато Маклин беше решил какво да направи, Войника сянка му каза как да го направи.

Рагсдейл беше най-слабият. Беше лесно да му натисне лицето в калта, докато другите спяха.

Но една трета от оризовата питка, не беше достатъчна, напомни му Войника сянка. Маклин удуши Макгий и останаха само двама.

Мисисипи беше най-труден за убиване. Все още беше силен и успяваше да отблъсква опитите му. Но Маклин продължи да опитва, като го нападаше, докато Мисисипи се опитваше да заспи, и накрая онзи изгуби разсъдъка си, клекна в ъгъла и започна да призовава Исус като някакво истерично дете. Тогава беше съвсем лесно да сграбчи брадичката му и да извие главата му силно назад.

След това цялата оризова питка беше само за него и Войника сянка му каза, че се е справил много, много добре.

— Чувате ли ме, полковник, сър? — провикна се подигравателно Шор зад барикадата. — Просто ни дайте храната и ще се махнем!

— Глупости — отвърна Маклин. Нямаше смисъл повече да се крият. — Разполагаме с оръжия, Шор. — Отчаяно се надяваше сержантът да повярва, че имат повече от един автомат, няколко метални лоста, сатър и шепа остри камъни. — Отдръпнете се!

— Ние също си донесохме някои играчки. Не мисля, че ви се иска да разберете какви.

— Блъфираш.

— Дали? Е, сър, нека ви кажа нещо: намерих начин да стигна до гаража. Не е останало много. Почти всичко е разрушено и не е възможно човек да се добере до люка. Но намерих каквото ми е необходимо, полковник, сър, и хич не ми дреме колко оръжия имате там. А сега, ще ни дадете ли храната или ние да дойдем да си я вземем?

— Роланд — каза рязко Маклин, — приготви се за стрелба.

Момчето насочи инграма по посока на гласа на Шор.

— Каквото имаме, остава тук — настоя полковникът. — Намери си своя храна, точно както ние си намерихме наша.

— Няма повече! — изригна Шор. — Копеле такова, няма да ни убиеш, както уби всички останали в тази проклета…

— Огън — заповяда Маклин.

Роланд дръпна спусъка, без да се замисли.

Автоматът подскочи в ръцете му, а куршумите оставиха следи след себе си като алени комети. Те се врязаха в барикадата и в стената около вратата и започнаха да пукат и да свистят лудешки, докато рикошираха. На насечената светлина видяха как някакъв мъж — не беше Шор — се опита да се покатери през пространството между купчината натрупани боклуци и горната част на вратата. Той тръгна да слиза, когато Роланд откри стрелба, но внезапно изпищя и се спъна в стъклата и металните въжета, които момчето беше пръснало. Куршумите го уцелиха и мъжът се сгърчи и се оплете още повече. Спря да пищи. Появиха се ръце, сграбчиха тялото и го издърпаха назад в коридора.

Роланд отпусна спусъка. Джобовете му бяха натъпкани с пълнители. Полковникът го научи как да ги сменя бързо. Шумът от автоматична стрелба заглъхна. Мародерите също мълчаха.

— Тръгнаха си! — провикна се Уорнър. — Накарахме ги да избягат!

— Млъквай! — предупреди го Маклин. Видя някакъв проблясък в коридора — вероятно запалена клечка кибрит. В следващия миг над барикадата прелетя нещо запалено. То се приземи и се разнесе звук от чупене на стъкло. Маклин помириса бензина секунда преди коктейлът „Молотов“ да избухне. Във физкултурния салон се разля огнен лист.

Полковникът бързо наведе глава зад каменната купчина, която използваше за скривалище, докато стъклото виеше като ято оси около ушите му. Пламъците се стрелнаха покрай него и когато експлозията утихна, погледна и видя локвата бензин, която гореше на четири-пет метра от него.

Роланд също беше залегнал, но малки парченца стъкло бяха намерили бузата и рамото му. Той вдигна глава и стреля отново по вратата. Куршумите му уцелиха горната част на барикадата и рикошираха, без да нанесат никакви щети.

— Това хареса ли ти, Маклин? — подигра се Шор. — Намерихме малко бензин в резервоара на един от автомобилите. Както и парцали и няколко бирени бутилки. Разполагаме с още много като тази. Хареса ли ти?

По стените на разрушения физкултурен салон потрепваше светлината от огъня. Маклин не беше очаквал подобно нещо — Шор и останалите да стоят зад барикадата и да хвърлят тези копелета към тях. Чу някакъв метален инструмент да стърже останките, които блокираха вратата и няколко от камъните паднаха.

Втора бутилка с бензин и напъхан в нея горящ парцал прелетя във физкултурния салон и експлодира близо до капитан Уорнър, който се беше скрил зад една купчина камъни, изкривен метал и тежести от фитнес уредите. Бензинът се разля като мазнина от тиган и капитанът изрева, когато беше уцелен от разхвърчалите се стъкла. Роланд откри стрелба към вратата, когато трета бомба се приземи между него и полковник Маклин. Наложи му се да отскочи настрани, за да се предпази от разлетия горящ бензин. Парчета стъкло се врязаха в якето на полковника. Едно от тях го уцели над дясната вежда и блъсна главата му назад като юмручен удар.

Нещата, които се намираха във физкултурния салон — постелки, кърпи, плоскости гипсокартон от тавана, разкъсан мокет и дървена ламперия — биваха нападнати от пламъците. Във въздуха се издигаха дим и бензинови изпарения.

Роланд вдигна поглед и забеляза размазани фигури, които яростно се опитваха да си проправят път през барикадата. Посрещна ги с още един откос куршуми и те се разбягаха обратно в коридора като хлебарки в дупка. Напълнена с бензин бутилка от безалкохолно „Доктор Пепър“ експлодира в отговор и изригналите пламъци изгориха лицето на момчето и изсмукаха въздуха от дробовете му. То усети жилеща болка и погледна надолу — лявата му ръка беше покрита от големи колкото сребърен долар кръгове от огън, които горяха по цялото ѝ протежение. Изкрещя от ужас и залази към пълната с вода от тоалетната кофа.

Пламъците се усилваха, сливаха се и постепенно завладяваха физкултурния салон. Друга част от барикадата поддаде и Маклин видя, че мародерите настъпват. Водеше ги Шор, въоръжен със заострена като копие дръжка от метла. Подпухналото му лице с дивашките очи беше превързано с подгизнал в кръв парцал. Зад него бяха трима мъже и една жена. Всички бяха въоръжени с примитивни оръжия — остри камъни и тояги, направени от счупени мебели. Докато Роланд се опитваше да загаси горящия бензин, Мечо Уорнър излезе от скривалището си и падна на колене пред Шор с вдигнати ръце, които молеха за милост.

— Не ме убивайте! — захленчи той. — С вас съм! Кълна се в Бог, с вас…

Сержантът стовари острата дръжка във врата на капитана. Другите също го нападнаха и започнаха да го удрят и да го ритат, както беше набучен на върха на копието. Пламъците хвърляха сенки по стените, които приличаха на излезли от ада танцьори. Шор извади дръжката на метлата от врата на Уорнър и се завъртя към полковник Маклин.

Роланд вдигна автомата до себе си. Една ръка внезапно го хвана за врата и го изправи на крака. Момчето видя размазаната фигура на мъж в парцаливи дрехи, който беше надвиснал над него с намерението да му размаже черепа с камък.

Шор се нахвърли на Маклин. Полковникът стана с мъка на крака, за да се защити със своя ръчно направен боздуган.

Онзи, който беше стиснал Роланд за врата, издаде давещ се звук. Той носеше очила с напукани стъкла, които бяха залепени по средата с лейкопласт.

Шор направи финт с копието. Маклин изгуби равновесие и падна, но се изви на една страна, когато острия връх облиза тялото му.

— Роланд, помогни ми! — извика той.

— О… Господи — изненада се мъжът с напуканите очила. — Роланд… ти си жив…

На момчето му се стори, че познава този глас, но не беше напълно сигурно. Вече в нищо не можеше да бъде сигурно освен във факта, че е Кралския рицар. Всичко, което се беше случило преди този момент, бяха сенки, крехки и незначителни, а това беше истинският живот.

— Роланд! — каза мъжът. — Не позна ли собствения си…

Момчето вдигна инграма и отнесе по-голямата част от главата на човека. Онзи залитна назад със счупени зъби, които тракаха в маска от кръв, и падна в огъня.

Другите хора се нахвърлиха на чувала за боклук, разкъсаха го дивашки и се сбиха за остатъците храна в него. Роланд се обърна към Шор и полковник Маклин. Сержантът се опитваше да намушка полковника с копието си, а полковникът използваше металния си лост, за да парира. Маклин постепенно беше избутван в ъгъла, където подскачащата светлина от огъня разкриваше голяма вентилационна шахта в напуканата стена, чиято решетка се държеше само на един винт.

Роланд започна да стреля, но димът се виеше около фигурите и той се страхуваше да не уцели Краля. Пръстът му потрепери на спусъка… и тогава нещо го удари отзад в кръста и го събори по лице на пода, където остана да лежи и да се опитва да си поеме въздух. Автоматът падна от ръката му и жената с безумните и зачервени очи, която хвърли камъка по него, запълзя на ръце и колене, за да го вземе.

Маклин замахна с боздугана по главата на Шор. Сержантът се дръпна и се спъна в камъните и горящите останки.

— Хайде! — провикна се полковникът. — Ела да ме спипаш!

Лудата жена пропълзя над Роланд и взе инграма. Момчето беше зашеметено, но беше наясно, че двамата с Краля щяха да са мъртви, ако тази успееше да го използва. То я сграбчи за китката. Онази изпищя и се опита да го захапе за лицето. След това вдигна другата си ръка и посегна с пръсти към очите му, но Роланд я изви настрани, за да не бъде ослепен. Жената успя да освободи китката си и докато все още пищеше, насочи автомата.

Стреля и куршумите оставиха своите светлинни следи след себе си.

Но тя не се беше прицелила в полковник Маклин. Двамата мъже, които се биеха за остатъците храна в чувала за боклук, бяха застигнати от куршумите и това ги накара да танцуват, сякаш подметките им бяха пламнали. Накрая залегнаха и лудата пропълзя до храната със стиснат до гърдите ѝ автомат.

Изстрелите от инграма накараха Шор да погледне в посоката, от която идваха… и Маклин му се нахвърли. Полковникът го удари в тялото с боздугана си. Чу как ребрата му изпукват като настъпени съчки. Шор изрева, опита се да отстъпи, спъна се и падна на колене. Маклин вдигна високо боздугана и го стовари в средата на челото му. В него се отпечата формата на зъбното колело от фитнес уреда. Полковникът надвисна над сержанта и започна да го удря по главата отново и отново. Тя започна да си променя формата.

Роланд се беше изправил на крака. Недалеч от него лудата тъпчеше устата си с изгорялата храна. Пламъците ставаха все по-високи и по-горещи и плътният дим се изви около Маклин, чиято лява ръка най-накрая беше останала без никаква сила. Той пусна боздугана и срита трупа на Шор в ребрата за последно.

Димът привлече вниманието му. Наблюдаваше как се промъква в шахтата, която беше висока и широка около метър — достатъчно голяма, за да пропълзи в нея, осъзна полковникът. Беше му необходима минута, за да прогони умората от съзнанието си. Димът беше засмукван от шахтата. Засмукван. Къде отиваше? На повърхността на Блу Доум Маунтин? В света отвън?

Вече не му пукаше за чувала, за Шор или за лудата жена с автомата. Някъде там имаше изход оттук! Маклин махна решетката и пропълзя в шахтата. Тя водеше нагоре, като се извиваше под ъгъл от четиридесет и пет градуса. Краката му намериха главите на болтовете в алуминиевата повърхност, които щяха да му помогнат да се избута нагоре. Пред него нямаше светлина и димът го задушаваше, но беше наясно, че това вероятно беше единственият им шанс да излязат. Роланд го последва, той тръгна бавно нагоре след Краля в този нов обрат на играта.

От горящия физкултурен салон зад тях се разнесе гласът на лудата, който долетя до тях през тунела:

— Къде отидоха всички? Тук е горещо… много горещо. Бог ми е свидетел, че не стигнах дотук, за да се опека в някаква мина!

Нещо в този глас стисна здраво Роланд за сърцето. Помнеше този глас в един далечен живот. Той продължи да се движи, но когато лудата изпищя и миризмата на горящо месо стигна до тунела, се наложи да спре и да притисне уши с длани, защото от звука му се завъртя силно свят и се притесни, че може да падне. Пищенето заглъхна след малко и единственото, което чуваше, беше как тялото на Краля се промъква в шахтата. Роланд кашляше и очите му се навлажняваха, но продължи напред.

Стигнаха до място, на което тунелът беше смачкан.

Ръката на Маклин намери друга шахта, която се разклоняваше от тази, по която се придвижваха. Тази беше по-тясна и притисна раменете на полковника, когато се напъха в нея. Димът все още беше лош и дробовете го изгаряха. Сякаш пълзяха в комин, камината на който гореше под тях. Роланд се зачуди дали така се чувства Дядо Коледа.

Опипващите пръсти на Маклин намериха стъклопласт. Той беше част от системата на въздушните филтри, които прочистваха издишаното от обитателите на Земен дом в случай на ядрена атака. Със сигурност вършеше страхотна работа, нали?, помисли си мрачно полковникът. Разкъса филтъра и продължи да пълзи. Шахтата постепенно завиваше наляво и на него му се наложи да разкъса още филтри и подобни на жалузи прегради, направени от гума и найлон. Дишаше с големи усилия и чу, че положението на Роланд зад него не е по-розово. Хлапето беше адски кораво. Всеки, който имаше подобна воля за живот, беше човек, с когото да се гордееш, независимо че приличаше на четиридесеткилограмова хърба.

Маклин спря. Докосна нещо метално пред себе си — това беше перка: един от вентилаторите, които засмукваха въздух от вън.

— Трябва да сме близо до повърхността! — каза той. Димът продължаваше да се вие покрай него в мрака. — Трябва да сме близо!

Полковникът сложи ръка в средата на перката и натисна, докато мускулите на рамото му не го заболяха. Перката беше здраво завинтена и нямаше намерение да поддаде. „Проклета да си! — кипна той. — Проклета да си, мамка ти!“ Натисна отново с всички сили, но не постигна нищо освен да се измори още повече. Перката нямаше намерение да ги пусне да минат.

Маклин облегна буза върху студения алуминий и се опита да помисли, да си представи плана на Земен дом. Как се обслужваха тези вентилатори? „Мисли!“ Не успя да си представи правилно плановете, те постоянно потреперваха и се разпадаха на части.

— Слушайте, полковник! — провикна се Роланд.

Маклин се ослуша. Не чуваше нищо друго освен собственото си сърцебиене и свистенето на наранените си бели дробове.

— Чувам вятър! — каза момчето. — Чувам вятър там горе! — То се протегна и усети движението на въздушни маси. Тихият звук на виещия навън вятър идваше точно над тях. Прокара ръце през смачканата стена вдясно, а после и вляво… и напипа метални стъпала. — Има път нагоре! Точно над главите ни се намира друга шахта! — Роланд хвана най-долното стъпало и използва останалите, за да се изправи прав. — Ще се покатеря — каза на полковника и се зае.

Воят на вятъра се усили, но все още нямаше светлина. Момчето се беше изкатерило около пет-шест метра, когато ръката му докосна някакво метално колело над главата му. Пръстите му заопипваха наоколо и намериха напукана бетонна повърхност. Помисли си, че е попаднало на капака на люк, като онези на кулите на подводниците, които можеха да се отварят и затварят с помощта на подобно колело. Само че усещаше силно движение на въздуха. Вероятно взривът беше разместил люка, защото вече не беше запечатан.

Роланд сграбчи металното колело и се опита да го завърти. Нещото не помръдваше. Той изчака минута, за да събере сили и решителност. Ако някога беше имал нужда от мощта на Кралския рицар, това беше моментът. Нападна колелото отново. Този път му се стори, че се помести със сантиметър, но не беше сигурен.

— Роланд! — провикна се полковник Маклин отдолу. Най-накрая беше свързал правилно плановете в главата си. Вертикалната шахта беше използвана от поддръжката, за да сменя въздушните филтри и преградите в този сектор. — Някъде там трябва да има бетонен капак! Отваря се на повърхността!

— Намерих го! Опитвам се да го отворя! — Момчето се хвана за най-близкото стъпало с една ръка, стисна колелото и направи нов опит да го завърти с всяка останала в мускулите му капка сила. Разтресе се от усилието. Очите му бяха затворени, а по челото му изби пот. „Хайде де! — прикани Съдбата, Господ, Дявола или който там отговаряше за тези неща той. — Хайде!“

Продължи да влага всичките си сили в задачата и нямаше намерение да се отказва.

Металното колело помръдна. С два сантиметра. После с пет. После с десет.

— Успях! — провикна се Роланд и започна да върти колелото с туптяща от болка ръка. Някаква верига задрънча върху зъбите на зъбни колела и вятърът запищя. Люкът беше поддал и се вдигаше, но все още нямаше никаква светлина.

Роланд завъртя колелото с четири пълни оборота, след което се разнесе пронизителният вой на вятъра, който задуха в шахтата като обезумял и посипа лицето му с щипещи песъчинки. Едва не го събори и момчето се хвана с две ръце за стъпалото, докато вятърът го брулеше. Беше отслабнало от борбата си с колелото, но знаеше, че ако се пусне, бурята ще го засмуче и ще го запрати в мрака като хвърчило и никога вече няма да го върне обратно на земята. Развика се за помощ, но дори сам не чуваше гласа си.

Една ръка, която не беше цяла, се уви около кръста му. Маклин го хвана здраво и двамата бавно заслизаха по стъпалата надолу. Прибраха се обратно в шахтата.

— Успяхме! — провикна се полковникът над воя на вятъра. — Това е пътят за навън!

— Не можем да оцелеем там! Това е торнадо!

— Няма да продължи дълго! Скоро ще спре! Успяхме! — Маклин се разплака, но бързо спря, защото се сети, че дисциплината и контролът правеха един мъж такъв. Нямаше никаква представа за времето, нямаше идея колко е минало, откакто онези първи ракети се появиха на радара. Трябваше да е вечер, но вечерта на кой ден — не знаеше.

Съзнанието му се понесе към хората, които все още бяха долу в Земен дом — мъртви, полудели или изгубени в мрака. Замисли се за всички онези, които го последваха в това начинание, които му имаха доверие и го уважаваха. Устата му се изкриви в усмивка. „Лудост е!“, помисли си той. Всички онези опитни войници и лоялни офицери бяха мъртви, а оцеля това хилаво хлапе, което имаше проблеми със зрението. Ама че майтап! От армията на Маклин беше останало само едно кльощаво и странно гимназистче!

Полковникът си спомни как Роланд беше дал идеята да накарат цивилните да работят и колко спокойно свърши работата в ужасната яма, където Маклин загуби ръката си. Хлапето имаше топки. Даже имаше нещо повече, което караше полковника да се чувства малко неспокойно в негово присъствие, както би се чувствал, ако знаеше, че някакво дребно смъртоносно животинче се крие под камъка, който смята да прескочи. Всичко това беше в погледа на момчето, когато му разказа, че Шор го е приклещил в столовата, беше в гласа му, когато каза: „Имаме ръце“. Едно нещо му беше пределно ясно на Маклин: по-добре хлапето да беше до него, отколкото зад него.

— Ще излезем, когато бурята отмине! — провикна се полковникът. — Ще живеем. — И тогава от очите му потекоха сълзи, но той се разсмя, за да не го види хлапето.

Една студена ръка докосна рамото му. Маклин спря да се смее.

Гласът на Войника сянка беше много близо до ухото му.

— Точно така, Джимбо. Ще живеем.

Роланд потрепери. Вятърът беше студен и той притисна тялото си до това на Краля, за да използва топлината му. Краля се поколеба… но бързо го прегърна с осакатената си ръка през рамо.

Рано или късно бурята щеше да отмине, мислеше си момчето. Светът щеше да ги чака. Но това беше един различен свят. Една различна игра. Знаеше, че няма да има нищо общо с онази, която приключи току-що. В новата игра възможностите за Кралския рицар щяха да са безкрайни.

Нямаше представа къде щяха да отидат или какво щяха да правят. Не знаеше какво беше останало от стария свят… но дори всички градове да бяха ударени от ядрено оръжие, пак щеше да има оцелели групи, които да се скитат в пустошта или да се крият в мазета и да чакат. Да чакат нов водач. Някой, който да е достатъчно силен, за да ги подчини на волята си и да ги накара да танцуват в новата игра, която тъкмо беше започнала.

Да. Това щеше да е най-великата игра на „Кралският рицар“ за всички времена. Опустошените градове, призрачните градчета, опожарените гори и пустините, на които някога бе имало тучни ливади, щяха да са игралната дъска. Щеше да научи правилата в движение, както и всички останали. Само че той вече беше с една крачка пред тях, защото осъзнаваше, че съществува невероятна власт, която чакаше да бъде взета от най-умния и най-силния. Да бъде взета и използвана като свещена брадва, издигната над главите на слабите.

И може би — защото имаше такава възможност — ръката, която я държеше, щеше да е неговата. В служба на Краля, разбира се.

Заслуша се в грохота на вятъра и си представи как изрича името му с величествения си глас и го понася над опустошените земи като обещание за предстоящото му могъщество.

Роланд се усмихна в мрака — лицето му беше изпръскано с кръвта на мъжа, когото застреля — и се остави на бъдещето.

Пет

Колелото на съдбата се завърта

Черният кръг ♦ Болезненият звук ♦ Странно ново цвете ♦ Пластмасови кутии ♦ Голям юмрук чука на вратата ♦ Гражданин на света ♦ Хартия и бои

27

Леденият дъжд с цвят на никотин се сипеше на пластове над руините на Ист Хановер, Ню Джърси, брулен от ветровете, които духаха със сто километра в час. Бурята оставяше след себе си мръсни висулки по срутените покриви съборените стени, изтръгваше останалите без листа дървета и покриваше всички повърхности с радиационен лед.

Къщата, в която Сестрата, Арти Уиско, Бет Фелпс, Хулия Кастильо и Дойл Халанд бяха намерили подслон, се тресеше в основите си. За трети ден, откакто се беше разразила бурята, се свиваха пред огъня, който бумтеше и подскачаше, когато вятърът влезеше през комина. Почти всички мебели бяха начупени и хвърлени в пламъците, за да осигурят животоподдържаща топлина. От време на време стените пукаха и се нацепваха под непрестанния вой на вятъра. Сестрата потръпваше при мисълта, че всеки момент цялата крехка постройка ще се срути като къща от карти… но малката кучка беше корава и все още се държеше. Навън се чуваха шумове, наподобяващи падането на дървета, но клошарката осъзна, че това вероятно бяха издухани къщи, които се разпадаха и биваха отнасяни от бурята. Тя помоли Дойл Халанд да изрече молитва, но той я погледна със сурови очи, оттегли се в ъгъла, за да изпуши последната си цигара, и се вторачи с мрачно изражение на лицето в огъня.

Храната им беше свършила и нямаха нищо за пиене. Бет Фелпс беше започнала да кашля кръв, а в очите ѝ проблясваше треска. С отслабването на огъня, тялото ѝ стана по-горещо… и независимо дали си го признаваха, или не, останалите насядаха по-близо до нея, за да абсорбират топлината ѝ.

Бет облегна глава на рамото на клошарката.

— Сестра? — обърна се тя към нея с нежен и изтощен глас. — Може ли… може ли да го поддържа? Моля те?

Клошарката знаеше какво има предвид. Стъкленото нещо. Извади го от чантата си и скъпоценните камъни заблестяха на слабата светлина от огъня. Загледа се в дълбините му за няколко секунди и си спомни преживяването си от сънеброденето по онази пуста нива, осеяна с изгорели царевични стъбла. Изглеждаше ѝ толкова истинско. „Какво е това нещо? — зачуди се тя. — И защо аз го притежавам?“ Сестрата сложи стъкления пръстен в ръцете на Бет. Останалите ги гледаха внимателно, докато отраженията на скъпоценните камъни подскачаха върху лицата им като лампи-дъги на някакъв далечен рай.

Секретарката стисна предмета до тялото си. Загледа се в него и прошепна:

— Жадна съм. Много, много съм жадна. — След това млъкна, като просто държеше стъкления пръстен и се взираше в него, а цветовете му бавно пулсираха.

— Не остана нищо за пиене — отвърна Сестрата. — Съжалявам.

Бет не отговори. Бурята разтресе къщата за няколко секунди. Клошарката усети някой да прогаря дупка в нея с погледа си, вдигна глава и видя Дойл Халанд. Той беше седнал наблизо с изпънати пред огъня крака. Металът, пробил бедрото му, проблясваше на светлината.

— Рано или късно ще се наложи да го извадиш — каза Сестрата. — Да си чувал за гангрена?

— Не е спешно — отвърна свещеникът и насочи вниманието си към пръстена от стъкло.

— О — прошепна сънено Бет. Тялото ѝ потрепери и тя попита: — Видяхте ли го? Беше там. Видяхте ли го?

— Какво да видим? — учуди се Арти.

— Потокът. Течеше между пръстите ми. Бях жадна и пих. Никой друг ли не го видя?

„Треската я спипа — помисли си Сестрата. — Или може би… може би тя също сънеброди.“

— Пъхнах ръце в него — продължи Бет. — Беше толкова прохладен. Много прохладен. О, има едно чудесно място вътре в това стъкло…

— Господи! — каза внезапно Арти. — Чуйте, аз… не съм казвал нищо преди, защото смятах, че полудявам. Но… — Той изгледа всеки един от малката групичка и най-накрая спря погледа си на Сестрата. — Искам да ти споделя нещо, което видях, когато погледнах в това чудо. — Разказа им за пикника със съпругата си. — Беше странно! Имам предвид, че беше толкова истинско, че можех да вкуся изяденото, когато се върнах. Стомахът ми беше пълен и повече не бях гладен!

Клошарката кимна. Слушаше го много внимателно.

— Е — отвърна тя, — нека ти кажа къде отидох аз, когато погледнах в пръстена. — Разказа им за преживяното насън и останалите останаха мълчаливи. Хулия Кастильо я гледаше с наклонена на една страна глава; младата жена не можеше да разбере и дума от изреченото, но видя, че всички зяпат стъкленото нещо и разбра какво обсъждат.

— Моето преживяване също беше много реално — каза Сестрата. — Нямам представа какво означава. Вероятно нищо. Може би е просто картина, която е изникнала в главата ми, не знам.

— Потокът е истински — настоя Бет. — Знам, че е. Усещам го и мога да го вкуся.

— Онази храна ми напълни корема — сподели Арти. — Известно време след това не бях гладен. А и ти можеше да говориш с нея… — направи жест към Хулия — … с това нещо, нали. Имам предвид, че е адски странно, нали?

— Този предмет е много специален. Знам, че е такъв. Дава ти каквото поискаш, когато имаш нужда от него. Може би е… — Бет се изправи и погледна Сестрата в очите. Клошарката видя как треската залива събеседничката ѝ на вълни. — Може би е магия. Магия, каквато никога преди това не е съществувала. Може би… може би взривът е създал тази магия. Вероятно радиацията или…

Дойл Халанд се изсмя. Всички се стреснаха от грубия му смях и го погледнаха. Той се ухили на огъня.

— Това е най-шантавото нещо, което съм чувал през живота си, приятели! Магия! Може би взривът е направил тази магия! — Свещеникът поклати глава. — Стига! Това е просто парче стъкло с няколко скъпоценни камъка в него. Да, красиво е. Добре. Може би дори е чувствително като камертон или нещо подобно. Но според мен просто ви хипнотизира. Смятам, че цветовете правят нещо с ума ви. Вероятно задействат тези картини в главите ви и вие си мислете, че обядвате, пиете от поток или вървите в опожарена нива.

— Какво ще кажеш за това, че аз разбирах испански, а тя — английски? — попита го Сестрата. — Страшна хипноза ще да е, не мислиш ли?

— Някога чувала ли си за масова хипноза? — попита я с многозначителен тон Халанд. — Това нещо влиза под същия общ знаменател като кървящите статуи, виденията и изцеряването чрез вяра. Всички искат да вярват, така че се превръща в истина. Виж, знам за какво говоря. Виждал съм дървена врата, на която стотици хора се кълнат, че виждат снимка на Господ в боята. Виждал съм прозорец, в който цял квартал вижда изображение на Дева Мария… И знаеш ли какво беше това? Грешка. Дефект в стъклото, нищо повече. Няма никаква магия в една грешка. Хората виждат онова, което искат да видят, и чуват онова, което искат да чуят.

— Ти не искаш да повярваш — възпротиви му се с предизвикателен глас Арти. — Защо? Страхуваш ли се?

— Не, просто съм реалист. Мисля, че вместо да говорим празни приказки за някакъв боклук, трябва да намерим още дърва за огъня, преди да е изгаснал.

Сестрата го изгледа. Пламъците изяждаха последните трески от един счупен стол. Тя внимателно взе стъкления пръстен от Бет, който беше станал горещ в дланите ѝ. Може би цветовете и пулсациите наистина предизвикваха картини в главата ѝ, помисли си клошарката. Изведнъж си спомни един предмет от своето детство: стъклена топка, напълнена с черно мастило, която приличаше на черната осмица от билярда. Трябваше да си пожелаеш нещо, да мислиш много усърдно за него и след това да обърнеш топката наобратно. В дъното ѝ се появяваше малък бял многостен, от всяка страна на който бяха изписани различни неща като „Желанието ти ще се изпълни“, „Сигурно е“, „Съмнително е“ и досадното „Попитай отново по-късно“. Това бяха отговори за всякакви въпроси на едно дете, което отчаяно искаше да повярва в магията; можеха да се направят всякакви изводи от тези отговори. Може би точно това представляваше и стъкленият пръстен: загадъчна топка, която те кара да виждаш онова, което искаш да видиш. В този ред на мисли Сестрата въобще нямаше желание да сънеброди през опожарена прерия. Картината просто се беше появила и я беше потопила в себе си. Какво беше тогава това нещо — тайна топка или врата към сънищата?

Храната и водата от сънищата може и да бяха способни да уталожат желанието за тях, помисли си клошарката, но те се нуждаеха от истински. Както и от дърва за огъня. А единственото място, от което можеха да се сдобият с всичко това, беше навън, в някоя от другите къщи. Прибра стъкления пръстен обратно в чантата си.

— Трябва да изляза — обяви тя. — Може би ще успея да намеря някаква храна и нещо за пиене в съседната къща. Арти, ще дойдеш ли с мен? Можеш да ми помогнеш да счупим някой стол или нещо друго за дървен материал. Става ли?

Продавачът на обувки кимна.

— Да. Не се страхувам от малко вятър и дъжд.

Сестрата погледна Дойл Халанд. Погледът му се плъзна по чантата „Гучи“.

— Ами ти? Ще дойдеш ли с нас?

Свещеникът сви рамене.

— Защо не? Но ако вие двамата тръгнете в една посока, аз ще поема в друга. Ще претърся къщата отдясно, ако вие отидете в тази отляво.

— Става. Добра идея. — Клошарката стана. — Трябва да намерим чаршафи, в които да увием дървата и други неща, за да можем да ги носим. Мисля, че ще е по-безопасно, ако пълзим, а не вървим. Ако останем близо до земята, вятърът няма да е толкова силен.

Арти и Халанд намериха чаршафи и ги стиснаха под мишниците си, за да не се отворят като парашути на вятъра. Сестрата настани удобно Бет и направи знак на Хулия да остане с нея.

— Внимавай — каза секретарката. — Навън като че ли не е особено приятно.

— Ще се върнем — обеща ѝ клошарката, прекоси стаята и отиде до предната врата… която беше единственото дървено нещо, останало недокоснато от огъня в камината. Натисна дръжката и изведнъж стаята се изпълни със студ, силен вятър и леден дъжд. Сестрата падна на колене и запълзя по хлъзгавата веранда, като стискаше здраво кожената си чанта. Светлината беше с цвят на гробищна пръст, а брулените от вятъра къщи около тях бяха наклонени като изкривени надгробни плочи. Следвана плътно от Арти, тя запълзя бавно надолу по стъпалата към замръзналата ливада. Погледна назад и присви очи заради щипещите ледени прашинки. Дойл Халанд се придвижваше към къщата отдясно, като внимателно тътреше ранения крак след себе си.

Бяха им необходими почти десет вледеняващи минути, за да стигнат до съседната къща. Почти целият покрив беше отнесен и ледът беше покрил всичко. Арти се зае за работа, като си намери една ниша, в която да завърже чаршафа като чанта, за да събере парчетата дървен материал, които бяха разхвърляни навсякъде. В останките от кухнята Сестрата се хлъзна на лед и падна тежко на задника си. За щастие, намери няколко консерви със зеленчуци в килера, няколко замръзнали ябълки, лук и домати и няколко втвърдени полуфабриката в хладилника. Всичко, което можеше да се събере в чантата ѝ, влезе в нея. Пръстите ѝ бяха вкочанени. Тя завлачи своя вързоп с плячка и намери Арти с неговия издут чаршаф-торба, пълен с дървен материал.

— Готов ли си? — изкрещя Сестрата в опит да надвика вятъра и продавачът на обувки ѝ кимна в отговор.

Обратното пътуване се оказа по-опасно, защото стискаха здраво съкровищата си. Вятърът ги брулеше, макар че пълзяха по кореми, и клошарката си помисли, че ако скоро не стигнеха до огъня, ръцете и лицето ѝ щяха да окапят.

Съвсем бавно изминаха разстоянието между къщите. Нямаше следа от Дойл Халанд. Сестрата беше наясно, че ако свещеникът беше паднал и се беше наранил, щеше да замръзне до смърт; ако не се върнеше до пет минути, щеше да отиде да го търси. Пропълзяха по покритите с лед стъпала до предната веранда и влязоха през вратата, за да се озоват в благословената топлина.

Клошарката затвори вратата след Арти и я заключи. Вятърът бушуваше и виеше отвън като някакво чудовище, на което са му отнели играчките. Лицето ѝ беше покрито с ледена кожа, която започна да се топи. От ушите на продавача на обувки висяха малки ледени висулки.

— Успяхме! — каза той. Челюстта му беше замръзнала. — Донесохме малко…

Арти млъкна. Погледна над Сестрата и очите му със замръзналите им мигли се ококориха от ужас.

Клошарката бързо се обърна.

Полази я хлад. По-силен от студа от бурята.

Бет Фелпс лежеше по гръб пред умиращия огън. Очите ѝ бяха отворени и около главата ѝ се беше образувала локва кръв. В слепоочието ѝ имаше ужасна рана, сякаш нож беше промушил мозъка ѝ. Едната ѝ ръка беше вдигната и замръзнала във въздуха.

— О… Господи. — Арти притисна с длан устата си.

В ъгъла на стаята лежеше извита на една страна Хулия Кастильо. Между невиждащите ѝ очи зееше подобна рана и кръвта ѝ беше изпръскала като китайско ветрило стената зад нея.

Сестрата стисна зъби, за да потисне писъка си.

И тогава в ъгъла отвъд слабата светлина, която хвърляше огънят, се размърда една фигура.

— Влизайте — каза Дойл Халанд. — Извинете ме за безпорядъка.

Той се изправи в цял ръст. Очите му уловиха оранжевия проблясък на светлината и заприличаха на котешки зеници.

— Намерили сте си благинки, нали? — Гласът му беше ленив, като на човек, който се беше натъпкал с вечерята си, но не би отказал десерт. — Аз също си намерих такива.

— Господи… Господи, какво се е случило тук? — Арти се хвана за ръката на Сестрата, за да не падне.

Дойл Халанд бавно вдигна пръст във въздуха и го насочи към клошарката.

— Спомних си те — каза тихо той. — Ти си жената, която дойде в киното. Жената с огърлицата. Срещнах един твой приятел в града. Бил е полицай. Натъкнах се на него, докато се скитах. — Зъбите му лъснаха, когато се ухили, и коленете на Сестрата едва не я предадоха. — Поговорихме си много добре.

Джак Томачек. Джак Томачек не успя да мине през тунел „Холанд“. Той се върна и някъде сред руините се беше изправил лице в лице с…

— Той ми каза, че неколцина други са се измъкнали — продължи Дойл Халанд. — Сподели ми, че единият е жена и знаеш ли какво му беше направило най-голямо впечатление в нея? Раната на врата ѝ във формата на… е, сещаш се. Каза ми, че водела група от хора на запад. — Ръката с протегнатия пръст се полюшваше напред-назад. — Лошо, лошо. Не е честно да се промъквате, когато съм с обърнат гръб.

— Ти си ги убил. — Гласът на Сестрата трепереше.

— Освободих ги. Едната умираше, а другата беше наполовина мъртва. На какво се надяваха? Имам предвид наистина на какво?

— Проследил… си ме? Защо?

— Защото се измъкна. Поведе други. Това също не е много честно. Трябваше да оставиш мъртвите да почиват там, където паднат. Но се радвам, че те последвах… защото имаш нещо, което привлече интереса ми. — Пръстът му посочи пода. — Сега можеш да го сложиш в краката ми.

— Кое?

— Знаеш кое. Него. Стъкленото нещо. Хайде, не прави сцени.

Халанд зачака. Сестрата осъзна, че този път не беше усетила хладината, която се носеше от него, както на Четиридесет и втора и в киното, защото навсякъде беше много студено. И сега той седеше пред нея и искаше единственото останало на света красиво нещо.

— Как ме намери? — попита го тя и отчаяно се опита да измисли начин да се измъкне оттук. Вятърът от другата страна на заключената врата виеше ожесточено.

— Знаех, че ако минете през тунел „Холанд“, ще се наложи да прекосите град Джърси. Последвах пътя на най-малкото съпротивление и видях огъня ви. Известно време ви слушах и наблюдавах. След това намерих парче стъклопис и осъзнах на какво място се намирам. Намерих един труп и му свалих дрехите. Мога да се побера във всякакви размери. Виждаш ли? — Раменете му изведнъж набъбнаха от мускули, а гръбнакът му стана по-дълъг. Сакото на свещеника се нацепи по шевовете. Сега мъжът пред тях беше с пет сантиметра по-висок отпреди малко.

Арти простена и поклати глава.

— Аз не… не разбирам.

— Няма нужда, тарталетке. Това е между дамата и мен.

— Какво… си ти? — Сестрата се страхуваше да отстъпи пред него, защото една стъпка назад щеше да го накара да я връхлети като черна вихрушка.

— Аз съм победителят — отвърна той. — И знаеш ли какво? Дори не се наложи да се потрудя кой знае колко. Просто си лежах и всичко се нареди както искам. — Усмивката му стана дивашка. — Време е за парти, госпожо! И мога да те уверя, че моите партита продължават много, много дълго време.

Клошарката отстъпи назад. Създанието, което беше Дойл Халанд, се понесе към нея.

— Стъкленият пръстен е красив. Знаеш ли какво представлява?

Тя поклати глава.

— Аз също не знам… но не го харесвам.

— Защо? Какво е той за теб?

Халанд спря и присви очи.

— Опасност. Имам предвид, че е опасен за теб. Дава ти напразна надежда. Слушах всички онези глупости за красота, надежда и пясък преди няколко вечери. Трябваше да си прехапя езика, иначе щях да ти се изхиля в лицето. Сега… кажи ми, че не вярваш наистина в тези глупости и ми оправи деня. Ще го направиш, нали?

— Да — отвърна Сестрата непоколебимо, а гласът ѝ потрепери съвсем леко. — Вярвам.

— Страхувах се, че ще кажеш точно това. — Все още ухилен, Дойл Халанд посегна към металното парче в крака си. Върхът му беше покрит с кръв. Започна да го вади и Сестрата разбра какво беше направило тези рани. Той изкара ножа и се изправи. Кракът му не кървеше.

— Донеси ми го — каза с мек като черно кадифе глас Халанд. Клошарката потрепери. Волята ѝ като че ли я напусна, сякаш душата ѝ се беше превърнала в сито, през което беше изтекла. Замаяна и отнесена, тя искаше да отиде при него, да бръкне в чантата и да извади стъкления пръстен, да го сложи в ръката му и да предложи гърлото си на камата. Това щеше да е лесният вариант. Цялата тази съпротива ѝ изглеждаше невероятно и непоносимо трудна.

Тялото ѝ направо се тресеше, а очите ѝ бяха ококорени и влажни. Сестрата бръкна в чантата си през консервите и полуфабрикатите и докосна пръстена.

Под пръстите ѝ засвети диамантено бяла светлина. Брилянтността ѝ я накара да се опомни. Волята ѝ отново изпълни съзнанието ѝ. Тя стегна крака, сякаш се опитваше да ги вкорени в пода.

— Ела при татко — каза създанието, което се наричаше Дойл Халанд… но в гласа му имаше напрежение, усещаше се безпокойство. Не беше свикнало с неподчинението, а чувстваше, че жената му се съпротивлява. Тя беше по-силна от хлапето в киното, което му се опълчи колкото пай от маршмелоу на циркуляр. Можеше да види през очите ѝ и там го посрещнаха невероятни и мрачни картини: бързо въртяща се синя светлина, мокра от дъжда магистрала, фигурите на жени, които се носят по тъмни коридори, усещането за твърд бетон и брутални удари. Тази клошарка, каза си създанието, беше приятелка със страданието.

— Казах… да ми го донесеш. Веднага.

Успя да спечели след още няколко секунди борба. Спечели, защото така трябваше да стане.

Сестрата се опита да спре краката си да тръгнат напред, но те продължиха, сякаш всеки момент щяха да се откъснат от коленете и да продължат без тялото ѝ. Гласът му въздействаше на сетивата ѝ и я притегляше като магнит.

— Точно така. Хайде, донеси го тук. Добро момиче — похвали я Халанд, когато стигна на няколко крачки от него. Зад нея Арти Уиско се беше свил до вратата.

Създанието, което се представяше за Дойл Халанд, се протегна бавно, за да вземе светещия стъклен пръстен. Ръката му спря на сантиметри от него. Скъпоценните камъни запулсираха бързо. То килна глава на една страна. Подобно нещо не биваше да съществува. Щеше да се почувства много по-добре, когато го стъпчеше под обувката си.

Сграбчи го от пръстите ѝ.

— Благодаря ти — изрече шепнешком Халанд.

Стъкленият пръстен се промени.

Случи се много бързо: цветовете на дъгата избледняха и станаха тъмни и грозни — кафяви като блатна тиня, сиви като гной и черни като въглени. Пръстенът престана да пулсира. Беше като мъртъв в ръката му.

— Мамка му! — Той се изуми и обърка едновременно, а едното от сивите му очи стана бледосиньо.

Сестрата примига и усети ледени пръсти по гърба си. Кръвта в краката ѝ отново се раздвижи. Сърцето ѝ работеше като двигател на автомобил, който се опитваше да поддържа ритъма след прекарана на студа нощ.

Вниманието на създанието беше насочено към черния пръстен. Клошарката осъзна, че разполага само с една-две секунди, за да си спаси живота.

Стегна крака и замахна с кожената чанта към черепа на Халанд. Той дръпна рязко глава, стисна устни в гримаса и се опита да се отдръпне на една страна, но чантата „Гучи“, която беше пълна с консерви и замразени полуфабрикати, го удари с всичката сила, която Сестрата беше вложила в удара си. Очакваше врагът ѝ да го поеме като каменен зид и да изреве като адски огън, но се изненада, че онзи само изсумтя и залитна назад към стената, сякаш костите му бяха направени от картон.

Свободната ръка на клошарката се стрелна напред и сграбчи пръстена. В един момент двамата го държаха в ръцете си. Нещо подобно на електрически ток мина през ръката ѝ и тя получи видение за лице със стотици носове, усти и примигващи очи във всякакви форми и цветове. Вероятно това беше истинското лице на създанието, лице, съставено от безброй маски и промени, трикове и хамелеонско зло.

Половината от пръстена избухна в светлина, която беше по-ярка отпреди. Другата половина, която беше в хватката на Халанд, остана черна и студена.

Сестрата изтръгна стъкления предмет от ръката му и останалата му част разцъфна в буен огън. Създанието, което се представяше за Дойл Халанд, присви очи срещу сиянието и прикри с длан лицето си, за да се предпази от него. Сърцебиенето на клошарката караше пръстена да пулсира безумно. Врагът пред нея се отдръпна от тази огнена светлина, сякаш беше изумен от неговата и нейната сила. Тя видя в очите му нещо, което приличаше на страх.

За съжаление, този страх се задържа само за миг… защото изведнъж очите му бяха засмукани от плътта и цялото му лице започна да се променя. Носът се разтопи, а устата се премести. Едно черно око се отвори в средата на челото му, а друго зелено примига на бузата му. На върха на брадичката му се раззина акулска уста, която разкри в кухината си малки жълти зъби.

— Хайдедакупонясвамеееее, кучко! — излая устата и металното острие проблесна на светлината, когато го вдигна над главата си, за да нанесе удар.

Камата полетя със страшна сила.

Чантата на Сестрата ѝ послужи като щит. Острието се заби в нея, но не успя да прониже порцията замразена пуйка. Създанието посегна към врата ѝ с другата си ръка. Онова, което клошарката направи, го беше научила от уличните боеве, от онези мръсни и нечестни сбрания: тя го удари в лицето със стъкления пръстен и заби единия от шиповете му в черното око в средата на челото му.

От зяпналата уста се надигна писък, сякаш някой дереше жива котка. Създанието, което се представяше за Дойл Халанд, разтресе силно глава и стъкленият шип се отчупи. Все още изпълнен със светлина и забит в окото на изрода, той заприлича на копието на Одисей, което беше ослепило циклопа. Създанието размаха безумно камата, а другото му око се въртеше в плътта.

— Бягай! — изкрещя Сестрата на Арти Уиско, след което самата тя се обърна и побягна.

Продавачът на обувки успя да махне резето с големи усилия и едва не отнесе вратата, когато избяга от къщата. Вятърът го посрещна и го спъна. Арти падна по корем. Все още стискаше чаршафа с дървен материал, когато се плъзна по стъпалата към заледената алея.

Клошарката го последва, като също изгуби равновесие по стъпалата и падна. Натъпка стъкления пръстен дълбоко в чантата си и запълзя по леда. Отдалечаваше се от къщата по корем като човешка шейна. Арти я следваше.

Зад нея, разкъсан от писъка на вятъра, се разнесе безумният вой на създанието:

— Ще те намеря! Ще те намеря, кучко! Не можеш да избягаш!

Сестрата погледна назад и го видя през бурята. Опитваше се да извади черния шип от окото си, но изведнъж краката му го предадоха и падна на верандата.

— Ще те намеря! — обеща отново Халанд и се опита да стане. — Не можеш да се из… — Бурята заглуши гласа му. Сестрата осъзна, че се движи много по-бързо от желаното и се пързулна надолу по хълма върху снега с цвят на чай.

Една покрита с лед кола се изпречи на пътя ѝ. Нямаше как да я заобиколи с тази скорост. Притисна се още повече до земята и мина под нея, като през цялото време нещо закачаше и дърпаше палтото ѝ. Продължи неконтролируемо надолу по склона. Обърна се назад и видя, че Арти се върти като чиния, но за щастие, успя да заобиколи колата и не се нарани.

Продължиха да се пързалят по хълма като две човешки шейни. От двете страни на улицата почиваха мъртви и срутени къщи. Вятърът буташе клошарката и продавача на обувки напред, а суграшицата жилеше лицата им.

Щяха да намерят подслон. Може би в някоя друга къща. Имаха достатъчно храна. Както и дърва, за да запалят огън. Нямаха кибрит или запалка, но със сигурност грабителите и оцелелите не бяха отнесли всичко, което създаваше искра.

Все още разполагаше със стъкления пръстен. Създанието, което се представяше за Дойл Халанд, беше право. Предметът беше надежда и Сестрата никога нямаше да се откаже от нея. Никога.

Но имаше и още нещо в него. Нещо специално. Нещо, както се беше изразила Бет Фелпс, вълшебно. Все още обаче не можеше да разбере каква беше целта на тази магия.

Щяха да живеят. Отдалечаваха се все повече и повече от чудовището в одеждите на свещеник. Ще те намеря!, чу го да вие в главата ѝ. Ще те намеря!

Сестрата се страхуваше, че някой ден, някак си, наистина можеше да го стори.

Продължиха да се пързалят към края на хълма, като минаха покрай още изоставени автомобили и след още четиридесет метра се блъснаха в бордюра.

Пързалянето приключи, но пътешествието им тепърва започваше.

28

Времето минаваше.

Джош съдеше за него по броя празни консерви, които трупаха на мястото, което самият той наричаше градското бунище — онази миризлива част от мазето, която двамата с детето използваха за тоалетна и където хвърляха опаковките. През ден отваряха консерва със зеленчуци, а в останалите дни консерва с месо — шунка или телешко. Джош мереше дните чрез ходенето си по голяма нужда. В това отношение беше точен като часовник. Разходките до градското бунище и купчината празни консерви му даваха добра преценка за времето. Според сметките му бяха в мазето между деветнадесет и двадесет и три дни. Това означаваше, че датата е между пети и тринадесети август. Разбира се, нямаше как да прецени колко време беше минало, преди да се организират, така че беше възможно датата да е по-скоро седемнадесети… а това означаваше, че беше минал цял месец.

Джош намери в пръстта пакет с батерии за фенерчето, така че нямаше нужда да се безпокоят по този въпрос. Благодарение на светлината видяха, че са изяли половината от хранителните си запаси. Беше време да започнат да копаят. Гигантът отиде да вземе лопатата и кирката и чу техния гофър да тършува доволно сред консервите в градското бунище. Малкото зверче пируваше с остатъците им — които не бяха кой знае колко много — и облизваше консервите толкова чинно, че човек можеше да се огледа в тях. Нещо, което Джош определено избягваше да прави.

Суон беше заспала и дишаше тихичко в мрака. Тя спеше много. Гигантът смяташе, че това е хубаво. Пестеше енергията си, спеше зимния си сън като малко животинче. Но винаги, когато я събудеше, ставаше на мига и беше съсредоточена и пъргава. Той спеше на няколко крачки от нея и се изуми колко бързо свикна със звука от дишането ѝ, което обикновено беше дълбоко и бавно като забравата, но понякога беше забързано и накъсано, отражение на спомените, кошмарите и изкривяването на реалностите. Точно този звук събуждаше Джош от собствения му неспокоен сън. Суон често викаше майка си или крещеше от ужас, сякаш нещо я преследваше сред пустошта от кошмари.

Разполагаха с достатъчно време за разговори. Тя му разказа за майка си и „чичовците“ и колко много обичала да сади растения в градината си. Джош я попита за баща ѝ и детето му отвърна, че бил рок музикант, но не каза нищо повече. Суон го попита какво е да си гигант и той ѝ отговори, че сега щеше да е богаташ, ако всеки път, в който си удареше главата в рамката на вратата, получаваше по четвърт долар. Също така ѝ обясни, че винаги му е било трудно да си намира достатъчно големи дрехи — макар да не отбеляза, че панталоните му му бяха станали големи — и че обувките му бяха правени по поръчка.

— Предполагам, че е скъпо да си гигант — констатира най-накрая той. — Иначе съм същият като всички останали.

Докато ѝ разказваше за Роуз и момчетата, даде всичко от себе си да говори нормално, без гласът му да трепне. Сякаш говореше за непознати, за хора, които беше виждал в нечий чужд портфейл. Сподели на Суон за дните си като футболист и как в три мача беше избран за най-полезен играч. Обясни ѝ, че кечът не беше лоша професия. Човек си вадеше честно парите с него, а толкова голям човек като него трудно можеше да си намери нормална работа. Светът беше прекалено малък за гиганти — строеше рамките на вратите си прекалено ниско, мебелите си прекалено крехки и нямаше матрак, който да не изскърца и изпука, когато легнеше на него.

Джош не включваше фенерчето, докато говореха. Не искаше да гледа осеяното с мехури лице на детето и изгорялата четина на главата му. Помнеше добре колко красиво беше… а и искаше да му спести неприятната гледка на собствената му отблъскваща мутра.

Заровиха прахта на Поу-Поу Бригс. Въобще не говореха за това, но заповедта Защити детето! остана в съзнанието на Джош като звън на камбана.

Той включи фенерчето. Суон се беше свила на обичайното си място и спеше спокойно. Засъхналата течност от спуканите мехури лъщеше на лицето ѝ. Парчета кожа висяха от челото и бузите ѝ като олющена боя, а в разранената алена плът под тях се надуваха нови мехури. Джош нежно я побутна по рамото и очите ѝ веднага се отвориха. Бяха зачервени, с мазни и жълти мигли и със зеници, които се бяха свили и приличаха на глава на карфица. Той отмести светлината от нея.

— Време е да ставаш. Започваме да копаем.

Детето кимна и се изправи до седнало положение.

— Ще е по-бързо, ако работим двамата — каза Джош. — Аз ще започна с кирката, а ти ще махаш пръстта с лопатата. Става ли?

— Да — отвърна Суон и застана на ръце и колене, за да го последва.

Гигантът имаше намерение да пропълзи до дупката на гофъра, но забеляза нещо на светлината, което не беше видял досега. Насочи лъча на фенерчето към мястото, на което допреди малко спеше детето.

— Суон? Какво е това?

— Кое? — Погледът ѝ проследи лъча светлина.

Джош бутна кирката и лопатата настрана и посегна надолу. На мястото, на което обикновено спеше момиченцето, имаше стотици тънки и смарагдовозелени стръкчета трева. Те създаваха перфектно очертанията на спящо дете.

Гигантът докосна тревата. Не беше точно трева, осъзна той. Бяха някакви стръкове. Тънки стръкове… Нима бяха малки царевични издънки?

Обходи наоколо с фенерчето. Крехката растителност не растеше никъде другаде освен на мястото, на което спеше Суон. Джош откъсна няколко и разгледа корените им. Забеляза, че детето потръпна, когато направи това.

— Какво има?

— Не ми харесва този звук.

— Звук? Какъв звук?

— Болезненият звук — отвърна детето.

Джош нямаше представа за какво говори и поклати глава. Корените бяха около пет сантиметра и представляваха крехки нишки живот. Очевидно растяха от известно време, макар да не можеше да си обясни как се бяха хванали в тази мръсна почва без капка вода. Това беше единствената зеленина, която виждаше, откакто беше попаднал тук долу. Вероятно съществуваше някакво просто обяснение. Може би вихрушката беше довяла семена, които се бяха хванали и поникнали. Това беше.

„Точно така — помисли си гигантът. — Хванали са се без вода и са поникнали без грам слънчева светлина.“ Това беше също толкова нормално, колкото превръщането на Поу-Поу в римска свещ.

Джош пусна зелените стръкове на земята. Суон веднага вдигна шепа пръст, размачка я съсредоточено няколко секунди между пръстите си и покри стръковете с нея.

Гигантът се отпусна назад и вдигна колене към гърдите си.

— Расте само там, където си спала. Малко е странно, не мислиш ли?

Детето сви рамене. Усещаше погледа му върху себе си.

— Каза, че си чула някакъв звук — продължи Джош. — Какъв звук точно?

Суон отново сви рамене. Не знаеше как да обясни тези неща. Никой преди не ѝ беше задавал подобни въпроси.

— Аз не чух нищо — каза гигантът и посегна отново към стръковете.

Детето сграбчи ръката му, преди да е стигнала до тях.

— Както казах… беше болезнен звук. Не знам точно.

— Когато ги изтръгнах ли?

— Да.

„Господи — каза си Джош, — готов съм за стая в лудницата!“ Докато гледаше зелените стръкове в пръстта, започваше да си мисли, че са поникнали там, защото тялото ѝ ги беше накарало. Химията му или нещо подобно, което си взаимодействаше със земята. Това беше налудничава идея, но и случващото се беше такова.

— На какво прилича? На глас?

— Не. Не е като глас.

— Ще се радвам да ми разкажеш.

— Наистина?

— Да — отвърна Джош. — Наистина.

— Мама ми каза, че е от възражението ми.

— Така ли е?

Детето се поколеба, но накрая отговори категорично:

— Не!

То докосна нежно с пръсти новите стръкове и леко ги погали.

— Веднъж мама ме заведе в един клуб, за да гледаме някаква банда. Чичо Уорън свиреше на барабаните. Чух шум, подобен на болезнения звук и я попитах какво го издава. Тя ми каза, че е хавайска китара, от онези, които слагаш в скута си и свириш на тях. Но има и други неща в болезнения звук. — Очите ѝ намериха неговите. — Като вятъра. Или свирката на влак, която се чува отдалеч. Или гръмотевица, много преди да се види светкавицата. Много неща.

— От колко време можеш да го чуваш?

— Откакто бях малко момиченце.

Джош не успя да се въздържи и се усмихна. Суон не разбра правилно реакцията му.

— Подиграваш ли ми се?

— Не. Може би… аз също искам да чуя звук като този. Знаеш ли какво представлява?

— Да — отвърна детето. — Смърт.

Усмивката му се изкриви и изчезна.

Суон взе малко пръст и бавно я замачка между пръстите си, за да усети сухата ѝ и крехка същност.

— През лятото е най-зле. Тогава хората изкарват своите косачки.

— Но… това е просто трева — каза Джош.

— През есента болезненият звук е различен — продължи детето, сякаш не го беше чуло. — Прилича на голяма величествена въздишка и след това листата започват да падат. После болезненият звук спира през зимата и всичко заспива. — Суон изтупа пръстта от дланта си и я смеси с останалата. — Когато започне отново да се стопля, слънцето кара нещата да се замислят за пробуждане.

— Да се замислят за пробуждане?

— Всичко може да мисли и чувства по свой собствен начин — отвърна детето и го погледна. Очите на мъничкото му лице бяха много стари. — Буболечките, птиците, дори тревата — всичко живо си има свой собствен начин на говорене и познаване. Въпросът е дали можеш да ги разбереш, или не.

Джош изсумтя. Буболечки, помисли си той. Спомни си рояка скакалци, които бяха нападнали понтиака му в деня на взрива. Досега не се беше замислял за нещата, които Суон говореше, но осъзна, че в тях се съдържа истина. Птиците мигрираха с промяната на сезоните, мравките строяха мравуняците си чрез изумителна комуникация, цветята цъфваха и увяхваха, но прашецът им продължаваше да живее. Всичко това се осъществяваше по един невероятен и мистериозен график, който винаги беше приемал за даденост. Беше просто като поникването на тревата и сложно като светлината на светулките.

— Откъде знаеш тези неща? — попита Джош. — Кой те научи на тях?

— Никой. Сама ги разбрах. — Суон си спомни първата си градина, която поникна в пясъчника на площадката в детската ѝ градина. Бяха ѝ необходими години, за да разбере, че не всеки, който стисне пръст в ръцете си, чувства пробождания и иглички, и че не всеки познава по жуженето на осите дали искат да жилят, или просто изследват ухото ти. Тя винаги знаеше, защото си беше такава.

— О — отвърна гигантът и впери поглед в ръцете ѝ, които мачкаха пръстта. Суон имаше чувството, че по влажните ѝ длани преминава електричество. Джош отново погледна зелените стръкове. — Аз съм просто един кечист — каза много тихичко той. — Такъв съм си. Имам предвид… Проклятие, аз съм никой! — Защити детето, чу отново гласа в главата си. Да го защити от какво? От кого? И защо? — В какво, по дяволите, се въвлякох — прошепна Джош.

— А? — попита Суон.

— Нищо.

Очите ѝ отново бяха очи на малко дете и тя смеси топлата пръст с онази около стръковете.

— Най-добре ще е да започваме да копаем — каза гигантът. — Готова ли си?

— Да. — Детето взе лопатата, която беше оставена настрани. Лекото изтръпване в ръцете му беше започнало да отшумява.

Но Джош не беше готов да се заеме за работа, все още не.

— Суон, чуй ме за минутка. Искам да бъда честен с теб, защото смятам, че можеш да го понесеш. Ще се опитаме да излезем оттук, но това не означава, че ще успеем. Налага се да изкопаем доста широк тунел, за да мога да промуша туловището си през него. Това ще ни отнеме известно време и със сигурност няма да е лесно. Ако тунелът се срути, ще трябва да започнем отначало. Опитвам се да кажа, че не е сигурно, че ще успеем да се измъкнем оттук. Хич даже не е сигурно. Разбираш ли?

Детето кимна, но не каза нищо.

— И още нещо — добави Джош. — Ако… Когато излезем… може да не ни хареса онова, което ще намерим там. Всичко може да е променено. Може да е като… като да се събудим след най-лошия кошмар, който можеш да си представиш, и да осъзнаем, че кошмарът ни е последвал дори и през деня. Разбираш ли?

Суон отново кимна. Вече беше обмислила казаното от него, защото никой не беше дошъл да ги измъкне, както говореше майка ѝ. Тя си наложи най-зрялото изражение на лицето и го зачака да направи следващия ход.

— Добре — каза Джош. — Да започваме да копаем.

29

Джош Хъчинс се вторачи, присви очи и примига.

— Светлина — каза той. Стените на тунела притискаха раменете и гърба му. — Виждам светлина!

Суон, която беше на около десетина метра зад него в мазето, се провикна:

— Колко е далеч? — Тя беше мръсна, а в носа ѝ имаше толкова много пръст, че вероятно от ноздрите ѝ също щяха да поникнат стръкчета. Мисълта я накара да се разкикоти на няколко пъти — звук, който не беше предполагала, че ще издаде отново.

— На около три-три и половина метра — отговори Джош и продължи да копае с ръце, да избутва пръстта зад себе си и след това да я сритва още по-нататък с крака. Кирката и лопатата бяха полезни инструменти, но след три дни работа осъзнаха, че не бяха по-добри от ръцете им. Гигантът сви рамене, за да се пъхне напред и да сграбчи още пръст, погледна слабата червена светлина, която се носеше от входа на дупката на гофъра, и си помисли, че това е най-красивата светлина, която беше виждал в живота си. Суон влезе в тунела зад него, събра пръстта в една голяма консервна кутия и я отнесе обратно в мазето, където я изсипа в празния окоп, който ползваха за нужник. Дланите, ръцете, лицето, ноздрите, коленете — всичко, което беше покрито с пръст — я щипеше чак до костите. Имаше чувството, че гръбнакът ѝ гори. Зелените стръкове от другата страна на мазето бяха станали десет сантиметра високи.

Лицето на Джош беше цялото в пръст, дори зъбите му бяха черни от нея. Почвата беше тежка и с гъста лепкава консистенция. Трябваше да спре, за да си почине.

— Джош? Добре ли си? — попита детето.

— Аха. Просто се нуждая от минутка, за да си поема въздух. — Раменете и предмишниците го боляха безмилостно. Последния път, в който изпита подобно изтощение, беше след кралска битка с десетима в Чатануга. Светлината беше по-далеч, отколкото му се стори първоначално, сякаш тунелът — който двамата едновременно обичаха и мразеха — се удължаваше и си правеше лоша шега с възприятията им. Имаше чувството, че е пропълзял в една от онези китайски тръби, които заключваха пръстите ти — по един във всеки край — само дето цялото му тяло беше стегнато като бандажа на монах.

Гигантът се зае отново за работа, загреба с две шепи от тежката пръст и я прекара под себе си, сякаш плуваше в нея. „Майка ми е отгледала гофър“, помисли си той и се усмихна въпреки умората. Вкусът в устата му беше неприятен, имаше чувството, че е ял кален пай.

Изкопа още петнадесет сантиметра. Тридесет. По-близо ли беше светлината или по-далеч? Притегли се напред и се сети как го гълчеше майка му, когато не се измиваше добре зад ушите. Още тридесет сантиметра и още тридесет. Суон продължаваше да се пъха зад него и да отнася изкопаната пръст, работеше като часовников механизъм. Светлината вече беше по-близо, можеше да се обзаложи. Но не беше толкова красива. Беше слаба и въобще не приличаше на слънчева светлина. „Болнава е — помисли си Джош. — Може би дори мъртва.“ Но продължи да копае, да хвърля шепа след шепа зад себе си и да се доближава все повече до света отвън.

Върху врата му падна пръст. Застина с мисълта, че тунелът ще се срути отгоре му, но за негова изненада той издържа. „За бога, не спирай точно сега!“, каза си наум и се пресегна за следващото загребване.

— Почти стигнах! — провикна се Джош, но пръстта заглушаваше думите му. Нямаше представа дали Суон го е чула, или не. — Само още няколко педи!

Малко преди отвора, който не беше по-голям от юмрука му, се наложи отново да спре и да си почине. Загледа се изпълнен с копнеж към светлината. Изходът оттук беше на около метър от него. Вече подушваше света отвън с неговия горчив аромат на изгоряла земя, овъглена царевица и химикали. Понадигна се и тръгна напред. Близо до повърхността земята беше по-твърда, изпълнена с лъскави камъни и метални буци. Огънят беше обгорил пръстта в нещо подобно на паваж. Въпреки това Джош продължи нагоре. Раменете му запулсираха от усилието, а погледът му не се откъсваше от грозната светлина. И след малко беше достатъчно близо, за да промуши ръката си през дупката, но преди да го направи, каза:

— Стигнах, Суон! На върха съм! — Задращи с нокти пръстта и ръката му стигна до отвора. За негово нещастие, долната част на повърхността беше като асфалт и не можа да промуши пръсти навън. Стисна юмрук — кожата на който беше на сиви петна — и натисна. Силно. Още по-силно. „Хайде де, хайде — каза си той. — Бутай, мамка му!“

Последва сух и упорит пукащ звук. Първоначално Джош си помисли, че ръката му се счупи, но не изпита болка и продължи да натиска, сякаш искаше да удари небето.

Земята се пропука отново. Дупката започна да се рони и да се разширява. Юмрукът му преминаваше малко по малко и той си помисли каква ли гледка щеше да е за някой на повърхността: поникването на една ръка на петна, подобно на странно ново цвете през мъртвата почва; юмрукът разтваряше пръсти като венчелистчета на слабата червена светлина.

Джош напъха ръката си почти до лакътя. Пръстите му бяха забрулени от студен вятър. Това раздвижване на въздушните маси го ободри. Почувства се като събуден от дълъг сън.

— Излязохме! — провикна се той. Беше на път да се разплаче от радост. — Суон! Излязохме!

Детето беше приклекнало в тунела зад него.

— Виждаш ли нещо?

— Сега ще си промуша главата — сподели намеренията си гигантът. — Ето.

Той продължи нагоре. Рамото последва ръката му и успя да разшири още дупката. След малко цялата му ръка беше навън и Джош се приготви да прекара горната част на главата си. Натисна и се сети за раждането на синовете си. Как главите им се опитваха да излязат на белия свят. Замая се и се изплаши, както вероятно се чувстваше всяко новородено. Суон го буташе отзад в опит да му помогне да излезе навън.

Земята се разцепи със звук, който наподобяваше на чупене на печена глина. С един последен напън Джош успя да извади главата си през отвора и беше посрещнат от хапещия бурен вятър.

— Успя ли да излезеш? — попита Суон. — Какво виждаш?

Гигантът присви очи и ги предпази с ръка от летящите песъчинки.

Видя пуст сиво-кафяв пейзаж, лишен от всякакви отличителни белези освен неговия понтиак и камарото на Дарлийн. Над главата му висеше ниско небе, осеяно с гъсти сиви облаци. От мъртъв хоризонт до мъртъв хоризонт тези облаци се въртяха бавно и тромаво и тук-там се забелязваха живачни проблясъци. Погледна през рамо. На около пет метра вляво зад него имаше голяма могила от пръст, смачкани царевични стъбла, парчета дърво и метал от бензиноколонките и автомобилите. Осъзна, че това е гробът, в който бяха заровени, и в същото време му стана ясно, че ако тоновете пръст не ги бяха запечатали долу, щяха да изгорят и да умрат. Освен могилата и няколкото царевични стъбла и останки, земята беше гола.

Вятърът брулеше Джош в лицето. Той изпълзя от дупката и седна на бедрата си, за да огледа разрушението наоколо. Суон излезе от тунела. Студът се вряза в тялото ѝ и стигна чак до костите. Зачервените ѝ очи обходиха изумени пустинята, в която се беше превърнало това място.

— О — прошепна тя, но вятърът отнесе гласа ѝ. — Всичко е… опустошено…

Джош не я чу. Беше изгубил всякакво чувство за ориентация. Знаеше, че най-близкото градче — или онова, което беше останало от него — беше Салина. Но накъде беше изток и накъде запад? Къде беше слънцето? Летящите песъчинки и прах скриваха всичко на разстояние от двадесет метра. Къде беше магистралата?

— Нищо не е останало — каза той, по-скоро на себе си. — Не е останало абсолютно нищо!

Суон забеляза един познат предмет наблизо. Тя стана и тръгна към малката фигура, като ѝ беше трудно да върви заради вятъра. По-голямата част от синята козина беше изгорена, но пластмасовите очи с малките въртящи се зеници бяха непокътнати. Наведе се и вдигна куклата. Връвчицата с пръстена висеше от гърба ѝ. Дръпна я и чу как Бисквитеното чудовище моли за още бисквити със забавен и изкривен глас.

Джош стана на крака. „Е — помисли си той, — поне излязохме. Сега какво ще правим, по дяволите? Къде ще отидем?“ Той поклати отвратен глава. Може би нямаше къде да отидат. Може би навсякъде беше като тук. Какъв беше смисълът да напускат мазето? Погледна мрачно дупката, от която беше изпълзял, и за момент се замисли дали да не се напъха обратно като голям гофър и да прекара остатъка от дните си, като облизва консерви и сере в окоп.

Внимателно, предупреди се гигантът. Защото тази дупка, която водеше до мазето — до гроба — изведнъж му се стори много привлекателна. Прекалено привлекателна. Отстъпи няколко крачки от нея и се опита да мисли трезво.

Хвърли поглед на Суон. Цялата беше покрита с пръст от тунела, а парцаливите ѝ дрехи висяха върху телцето ѝ. Тя се взираше в далечината с присвити заради вятъра очи. Беше прегърнала в ръчичките си тъпата си кукла. Погледа я доста дълго време.

„Мога да го направя — каза си Джош. — Със сигурност. Мога да се насиля да го направя, защото ще е правилното нещо. Може би ще е правилното нещо. Нали? Ако всичко е такова, какъв е проклетият смисъл да продължаваме да живеем?“ Той разтвори ръце и отново ги затвори. „Мога да го направя бързо — помисли си. — Суон няма да почувства нищо. След това просто ще отида при онази купчина с боклуци, ще си намеря някое парче метал с остър ръб и ще сложа край и на своето страдание.“

Това би било правилното нещо. Нали?

Защити детето, помисли си Джош… и го налегна дълбок и отвратителен срам. „Ама че защита му осигурявам! Но, Господи, всичко е унищожено! Всичко е пометено!“

Суон обърна глава и очите ѝ потърсиха неговите. Каза нещо, но Джош не я разбра. Тя се приближи до него, цялата трепереше и се прегърбваше заради вятъра, и се провикна:

— Какво ще правим?

— Не знам! — изкрещя в отговор той.

— Не навсякъде е така, нали? — попита го детето. — Трябва да има и други! Трябва да има оцелели градове и хора!

— Може би има. Може би няма. Проклятие, студено е! — Джош трепереше, защото беше облечен за горещ юлски ден, а и едва му беше останала риза на гърба.

— Не можем просто да стоим тук! — каза момиченцето. — Трябва да отидем някъде.

— Така е. Е, избери си посока, малка госпожице. На мен всички ми изглеждат еднакви.

Суон го изгледа малко по-дълго от нормалното и гигантът отново се засрами. След това се завъртя във всички посоки, сякаш се опитваше да избере някоя. Изведнъж очите ѝ се напълниха със сълзи, които така ѝ залютяха, че едва не изпищя, но успя да си прехапе долната устна и да я стисне, докато почти не пусна кръв. За момент ѝ се прииска майка ѝ да е до нея, да ѝ помага и да ѝ казва какво да прави. Сега повече от всякога се нуждаеше от мама да я напътства. Не беше честно, че я нямаше! Не беше хубаво, не беше и правилно!

Но сега мислеше като малко момиченце. Майка ѝ си беше отишла у дома, на едно спокойно място, далеч оттук… и сега трябваше сама да взема решения. Като започнеше от този момент.

Суон вдигна ръка и посочи по посока на вятъра.

— Насам — каза решително тя.

— Има ли някаква причина за избора ти?

— Да. — Обърна се и дари гиганта с поглед, който го накара да се почувства като най-глупавия клоун на земята. — Защото вятърът ще духа в гърбовете ни. Ще ни бута и ходенето няма да е чак толкова трудно.

— О — отвърна нежно Джош. В посоката, която посочи детето, нямаше нищо… освен прах и опустошение. Не виждаше основателна причина да накара краката си да се размърдат.

Суон усети, че гигантът е на път да седне, а когато го стореше, нямаше начин да успее отново да вдигне гигантския му задник.

— Работихме здраво, за да излезем оттам, нали? — извика тя, за да пребори вятъра. Джош кимна. — Доказахме, че можем да постигнем нещо, ако наистина го искаме, нали? Двамата с теб? Ние сме нещо като отбор? Работихме здраво и не бива да спираме да го правим точно сега.

Той кимна глуповато.

— Трябва да опитаме — извика Суон.

Джош погледна отново дупката. Там долу поне беше топло. И имаха храна. Нямаше да е лошо да останат…

Забеляза раздвижване с периферното си зрение.

Момиченцето, с куклата на Бисквитеното чудовище в ръце, беше тръгнало в посоката, която беше избрало, а вятърът буташе дребничкото ѝ телце.

— Хей! — провикна се Джош, но Суон нито спря, нито забави крачка. — Хей! — Тя продължи напред.

Гигантът направи първата крачка след нея. Вятърът го удари в свивката на коленете — „Подсечка! Петнадесет ярда нарушение!“, помисли си той — а след това и в кръста и го бутна напред. Направи втора крачка, трета и четвърта. И в следващия миг вече я следваше, но вятърът в гърба му беше толкова силен, че имаше чувството, че не върви, а лети. Настигна я и тръгна успоредно с нея. Отново изпита срам от слабостта си, защото Суон дори не благоволи да го погледне. Вървеше с вдигната брадичка, сякаш пустошта наоколо не съществуваше. В очите му приличаше на малка кралица на кралство, което ѝ е било отнето: тя беше една трагична и изпълнена с решителност особа.

„Всичко е разрушено — помисли си Суон. Налегна я дълбока и ужасна тъга и ако вятърът не духаше толкова силно, сигурно щеше да падне на колене. — Всичко е унищожено. Всичко.“

Две сълзи потекоха през спечената мръсотия и мехурите на лицето ѝ. „Не може всичко да е унищожено“, каза си тя. Все някъде бяха останали градове и хора! Може би на километър пред тях. Или пък на два. От другата страна на хоризонта.

Суон продължи напред, стъпка по стъпка, с Джош Хъчинс, който вървеше до нея.

Зад тях гофърът подаде глава от кратера и се огледа във всички посоки. След това изписука и отново се скри в безопасната земя.

30

Две фигури се тътреха бавно по магистрала 80. Зад гърбовете им се издигаше покритата със сняг планина Поконо в Източна Пенсилвания. Падналият сняг беше мръсносив и от него се подаваха грозни скали подобно на брадавици, избили на прокажена кожа. Още сив сняг се сипеше от мрачното, зеленикаво и лишено от слънце небе и съскаше нежно насред хилядите останали без листа черни хикории, брястове и дъбове. Вечнозелените дървета бяха станали кафяви и губеха игличките си. От хоризонт до хоризонт, докъдето стигаха погледите на Сестрата и Арти, нямаше никаква зеленина — нито тревичка, нито листо.

Вятърът ги шибаше безмилостно и хвърляше пепеляв сняг в лицата им. Двамата бяха увити в катовете дрехи, които успяха да намерят през всичките двадесет и един дни, откакто избягаха от чудовището, което се наричаше Дойл Халанд. В покрайнините на Патерсън, Ню Джърси, намериха плячкосан магазин на „Сиърс“, но почти всичко беше изнесено освен някои стоки в задната част, под една голяма табела с нарисувани ледени висулки, на която пишеше: „ЗИМНА РАЗПРОДАЖБА ПРЕЗ ЮЛИ! СПЕСТЕТЕ СЪС «СИЪРС»!“

Рафтовете и масите бяха недокоснати и на тях бяха сложени тежки палта, цветни шалове, вълнени шапки и ръкавици със зайчи пух. Имаше дори термобельо и богат избор от боти, за които Арти каза, че са много високо качество. Сега, след повече от сто и петдесет километра, ботите все още бяха удобни, но краката им бяха разкървавени и увити в парцали и вестници, след като чорапите им се разпаднаха.

Двамата носеха раници на гърбовете си, пълни с други намерени предмети: консерви с храна, отварачка за консерви, два остри ножа, които можеха да се използват за много неща, голяма кутия кибрит, фенерче, резервни батерии и едно късметлийско откритие, състоящо се от стек с шест бири „Олимпия“. Освен раницата, Сестрата носеше на рамото си тъмнозелена мешка от военния магазин на Патерсън, която беше заменила по-малката ѝ чанта „Гучи“. В нея беше натъпкала термоодеяло, няколко бутилки „Перие“ и няколко пакета със студени предястия, намерени в почти изпразнен хранителен магазин. На дъното на мешката се намираше стъкленият пръстен, за да може по всяко време да го докосва през плата.

Главата и лицето ѝ бяха предпазени от вятъра от червен кариран шал и електриковозелена вълнена шапка. Под вълненото си палто беше облякла два пуловера. Торбести кафяви кадифени панталони и кожени ръкавици завършваха тоалета ѝ. Тя вървеше бавно през снега заради тежестта, която ѝ се налагаше да носи, но поне ѝ беше топло. Арти също беше екипиран с дебело палто, син шал и две шапки, сложени една върху друга. Само очите им бяха изложени на брулещия ги сняг и кожата около тях беше почервеняла и стоеше като изгорена от студа. Сивият грозен сняг се завихряше около телата им. Асфалтът на магистралата беше покрит със слой от десетина сантиметра, а по-високите преспи бяха отстрани до мъртвата гора и дълбоките клисури.

Сестрата вървеше с няколко крачки пред Арти. По едно време вдигна ръка и посочи надясно. Отиде с тежка стъпка до четирите черни буци, крито лежаха в снега. Оказаха се замръзналите трупове на мъж, жена и две деца. Всички бяха облечени в летни дрехи: тениски с къси ръкави и тънки панталони. Мъжът и жената бяха умрели, хванати за ръце. Третият пръст на лявата ръка на жената беше отрязан. „Този, на който се слага брачната халка“, помисли си клошарката. Някой беше отрязал целия пръст, за да я вземе. Обувките на мъжа ги нямаше и краката му бяха почернели. Хлътналите му очи лъщяха от сив лед. Сестрата се извърна.

Откакто стъпиха в Пенсилвания и задминаха голямата зелена табела, на която пишеше „ДОБРЕ ДОШЛИ В ПЕНСИЛВАНИЯ, ЩАТЪТ НА АРКИТЕ“, преди около петдесет километра и седем дни, се натъкнаха на почти триста трупа на магистрала 80. За известно време намериха подслон в град на име Страудсбърг, който беше покосен от торнадо. Къщите и сградите под мръсния сняг приличаха на счупени и разхвърляни играчки на луд великан и навсякъде имаше много трупове. Сестрата и Арти намериха пикап на главната улица на градчето. Резервоарът му беше пресушен, но това не им попречи да поспят в кабината му. След това отново се върнаха на магистралата и поеха на запад със своите удобни и пълни с кръв боти. Минаха през още смърт, смачкани автомобили и преобърнати каравани, които бяха попаднали във верижна катастрофа.

Преходът им не беше лек. Успяваха да изминат най-много осем километра на ден, преди да потърсят подслон — останките от къща, хамбар или смачкана кола — където да се скрият от вятъра. През всичките двадесет и един дни от пътешествието си видяха само трима живи — двама от тях бяха обезумели от лудост, а третият избяга и се скри в гората, когато ги зърна. На Сестрата и Арти им беше лошо известно време, кашляха и плюеха кръв, а главите им направо щяха да се пръснат от болка. Клошарката си помисли, че ще умре. Спяха сгушени един в друг и дишаха като помпи. Но най-лошото от болестта, отпадналостта и трескавата им замаяност си беше отишло и макар от време на време да кашляха неконтролируемо и да повръщаха по малко кръв, силите им се завърнаха и главоболията спряха.

Оставиха четирите трупа зад себе си и скоро се натъкнаха на останките от експлодирала каравана „Еърстрийм“. Един овъглен кадилак се беше врязал в нея, последван от субару, което се беше забило в задницата на кадито. Два други автомобила се бяха блъснали и изгорели наблизо. Малко по-нататък попаднаха на друга група хора, които бяха замръзнали до смърт. Телата им се бяха увили в напразен опит да се стоплят. Сестрата ги отмина, без да се спре; лицето на смъртта вече не ѝ беше непознато, но не ѝ беше приятно да го гледа отблизо.

След около още петдесет метра клошарката рязко спря. През вихрещия се сняг видя някакво животно да дъвче единия от два трупа, които бяха облегнати на дясната мантинела. Животното вдигна глава и застана нащрек. Беше голямо куче… може би вълк, който беше слязъл от планините, за да потърси храна. Звярът беше с размерите на немска овчарка, с дълга муцуна и червеникавосива козина. Кракът, от който се хранеше, беше оглозган до кокал. Животното се беше надвесило над плячката си и изгледа заплашително Сестрата.

„Ако на това копеле му се хапва прясно месце, свършени сме“, помисли си тя. Също изпепели с поглед звяра и за около тридесет секунди стояха и се гледаха предизвикателно. След малко животното изръмжа едва и продължи да се храни. Сестрата и Арти го заобиколиха и непрестанно поглеждаха назад, докато не стигнаха до един завой и не се скриха от поглед.

Клошарката потрепери под тежестта на дрехите си. Очите на звяра ѝ напомниха за тези на Дойл Халанд.

Страхът ѝ от това създание, което се представи за свещеник, се засилваше най-много, когато паднеше мрак… а сега нямаше точно определено време, в което се случваше това — нито притъмняваше предварително, нито слънцето се виждаше да се скрива. Мракът падаше след два-три часа мрачина или пък отсъстваше по двадесет и четири часа… но когато паднеше, беше пълен мрак. Всеки шум в тъмното караше Сестрата да се ослушва, докато сърцето ѝ биеше като лудо, а по лицето ѝ избиваше студена пот. Тя имаше нещо, което създанието, представящо се за Дойл Халанд, искаше, макар да не го разбираше — както не го разбираше и самата тя между другото — но което се беше заканило, че ще ѝ отнеме. Какво щеше да прави със стъкления пръстен, ако го вземеше? Щеше да го счупи ли? Вероятно. Клошарката продължи да се оглежда през рамо, докато вървеше и да се страхува, че може да види тъмна фигура зад себе си, с уродливо лице, остри зъби и акулска усмивка.

— Ще те намеря — беше ѝ обещало създанието. — Ще те намеря, кучко.

Онзи ден се подслониха в един срутен хамбар и си запалиха малък огън в сламата. Сестрата беше извадила стъкления пръстен от мешката. Беше се замислила за оракулската си черна топка и попита наум: „Какво ни предстои?“.

Разбира се, на повърхността не се появи малък бял многостен с отговори, които можеха да задоволят всякакви въпроси. Но цветът на скъпоценните камъни и равномерното им пулсиране я успокоиха. Усети как се понася, хипнотизирана от блясъка на пръстена. Постепенно цялото ѝ внимание, цялото ѝ същество беше потопено все по-надълбоко в стъклото, все по-надълбоко и по-надълбоко, сякаш в самото сърце на огъня…

И тогава отново беше тръгнала да сънеброди в онази гола нива, където се намираше могилата от пръст и Бисквитеното чудовище чакаше изгубеното дете да се завърне. Но този път беше различно. Този път сънебродеше към могилата, като имаше чувството, че краката ѝ не стъпват по земята. Изведнъж спря и се ослуша.

Помисли си, че чу нещо над воя на вятъра — приглушен звук, който приличаше на човешки глас. Напрегна се, но нямаше нищо.

И тогава видя малка дупка в изпечената земя, която беше почти в краката ѝ. Докато я гледаше, ѝ се стори, че се уголемява, а пръстта около нея се пропука и набръчка. В следващия миг… да, да, земята наистина се пропука и дупката се уголеми, сякаш нещо копаеше отдолу. Сестрата зяпна изплашена и изумена, когато страните на отвора се сринаха. „Не съм сама“, помисли си тя.

От дупката се подаде човешка ръка.

Цялата беше на бели и сиви петна — огромна ръка, ръката на гигант. Дебелите ѝ пръсти се протегнаха нагоре като пръстите на мъртвец, който се опитваше да излезе от гроба си.

Тази гледка я стресна толкова много, че клошарката се отдръпна рязко назад от уголемяващата се дупка. Страхуваше се да види какво чудовище щеше да излезе отдолу. Докато бягаше през голото поле, се замоли френетично: „върни ме обратно, моля, искам да се върна там, където бях…“.

И отново седеше пред малкия огън в срутения хамбар. Арти я гледаше въпросително. Зачервената кожа около очите му го караше да прилича на Самотния рейнджър.

Сестрата му разказа какво беше видяла и той я попита какво смята, че означава. Разбира се, тя нямаше представа; вероятно беше просто някаква хрумка на мозъка ѝ, отговор на всичките онези видени на магистралата трупове. Клошарката прибра стъкления пръстен обратно в мешката, но не можа да изгони от главата си протягащата се от земята ръка.

Сега, докато стъпваше тежко в снега, докосна пръстена в мешката. Само допирът до него я успокояваше, а в момента имаше нужда точно от тази магия.

Коленете ѝ застинаха.

Друг вълк, диво куче или каквото беше там се изпречи на пътя им, на не повече от пет метра пред нея. Това беше кльощаво и имаше грозни червени рани в козината си. Очите му срещнаха нейните и животното оголи заплашително зъби.

„О, мамка му!“, беше първата ѝ реакция. Този звяр изглеждаше по-гладен и по-отчаян от предния. Зад него, в сивия сняг, имаше още два или три — вдясно и вляво.

Сестрата погледна през рамо покрай Арти. Зад тях имаше още две вълчи фигури, полускрити от снега, но достатъчно близо, за да види силуетите им.

„Задниците ни са хамбур…“

Нещо скочи отляво — движеше се толкова бързо, че беше като петно — и се блъсна в тялото на Арти. Той извика от болка, докато падаше, и звярът — който според клошарката можеше да бъде червеникавосивото животно, което пируваше с онзи труп — стисна раницата на спътника ѝ между зъбите си и яростно разклати глава в опит да я разкъса. Тя се пресегна, за да улови протегнатата ръка на Арти, но звярът го издърпа на около три метра по снега, преди да го пусне и да се скрие в периферията на зрението им. Животното продължи да кръжи и да се облизва.

Сестрата чу гърлено ръмжене и се обърна точно навреме, за да види връхлитащия я кльощав звяр с червените рани. Той се блъсна в рамото ѝ и я събори на земята. Челюстта му се затвори на сантиметри от лицето ѝ и прозвуча като щракването на мечи капан. Дъхът му миришеше на гнило месо. В следващия миг животното вече беше захапало десния ръкав на палтото ѝ и го разкъсваше. Друг звяр направи лъжлива маневра вляво, а трети се спусна дръзко напред и захапа десния ѝ крак в опит да я издърпа към себе си. Клошарката зарита и се развика. Кльощавият звяр се изплаши и избяга, но другият я задърпа през снега. Тя стисна в две ръце мешката си и заработи с левия си крак. Успя да уцели животното три пъти в главата, преди то да изскимти и да я пусне.

Зад нея Арти беше нападнат едновременно от два звяра, от две различни страни. Единият го спипа за китката, като зъбите му почти стигнаха до кожата през дебелото му палто и пуловера, а вторият го захапа за рамото и го изуми с невероятната си сила.

— Махайте се! Махайте се! — разпищя се продавачът на обувки, докато двете животни се опитваха да го повлекат в различни посоки.

Сестрата се опита да стане, но се хлъзна в снега и отново падна тежко. Паниката я удари като юмрук в корема. Видя как единият от зверовете влачи Арти за китката и осъзна, че се опитваха да ги разделят, точно както биха разделили стадо с елени или добитък. Докато се опитваше да се изправи, едно от животните се спусна към нея, захапа я за глезена и я отдалечи с още няколко метра от спътника ѝ. Сега той представляваше бореща се фигура, заобиколена от силуетите на кръжащите зверове в сивата мрачина.

— Махай се, копеле! — изкрещя Сестрата. Животното я дръпна толкова силно, че си помисли, че ѝ е извадило крака от ставата. Тя изрева в пристъп на ярост, замахна с мешката, уцели го в муцуната и то подви опашка. Но само секунда по-късно друг звяр я яхна и посегна със зъби към гърлото ѝ. Сестрата вдигна ръка и челюстта му я захапа с брутална сила. Той разкъса плата на палтото ѝ. Тя го удари с левия си юмрук в ребрата и го чу как изскимтя, но продължи да разкъсва ръкава ѝ и стигна до единия от пуловерите. Клошарката беше наясно, че копелето няма да спре, докато не вкуси месо. Удари го отново и се опита да се освободи, но нещо я спипа за глезена и я задърпа в друга посока. В главата ѝ изникна шантава картина — представи си, че е дъвчащ бонбон, който някой разпъва, докато не се скъса.

Сестрата чу силно прас! и си помисли, че този път кракът ѝ вече се е счупил. За нейна изненада обаче звярът, който я беше захапал за рамото, изскимтя и отскочи, след което побягна като обезумял през снега. Разнесе се второ прас!, последвано бързо и от трето. Звярът, който я беше спипал за глезена, потрепери и изписка. Сестрата видя, че от една дупка в тялото му тече кръв. Той я пусна и започна да се върти в кръг и да хапе опашката си. Прозвуча четвърти изстрел — клошарката осъзна, че животното е уцелено от куршум — и чу агонизиращ вой от мястото, където лежеше Арти Уиско. В следващия миг другите побягнаха, като се хлъзгаха, спъваха и блъскаха едни други в бързината да се ометат. Изгубиха се от поглед за пет секунди.

Раненото животно падна на една страна на няколко крачки от Сестрата и зарита френетично с крака. Тя се изправи смаяна и втрещена и видя, че Арти също се опитваше да стане. Краката му се хлъзнаха и той отново падна.

Една фигура с тъмнозелена ски маска, изтъркано кафяво кожено яке и сини дънки мина покрай Сестрата. Върху старите си ботуши беше завързал снегоходки, а около врата му беше увиснала връв с три празни пластмасови туби, от двете страни на които имаше възел, за да не се плъзгат. На гърба си носеше тъмнозелена туристическа раница, която беше малко по-малка от тези на Сестрата и Арти.

Мъжът се надвеси над клошарката.

— Добре ли си? — Гласът му звучеше като телче за съдове, което стърже чугунен тиган.

— Да, така мисля. — Беше цялата в синини, но нямаше нищо счупено.

Мъжът подпря пушката си с приклада в снега, след което махна връвта с пластмасовите туби от врата си. Остави ги на земята близо до все още гърчещото се животно. Свали си раницата и ѝ отвори ципа с облечените си в ръкавици ръце. Отвътре извади различни по големина пластмасови кутии с плътни капаци. Подреди ги по големина в снега пред себе си.

Арти се затътри към тях, като се държеше за китката. Мъжът със ски маската вдигна бързо глава и отново се върна към работата си. Свали си ръкавиците и отвърза единия възел на връвта, за да извади тубите.

— Копелето ухапа ли те? — обърна се непознатият към Арти.

— Да. Ухапа ме по ръката — отвърна продавачът на обувки. — Иначе съм добре. Ти откъде се появи?

— От ей там. — Мъжът кимна с глава към гората, след което започна да развива капачките на пластмасовите туби с бързо зачервяващи се пръсти. Животното все още се гърчеше. Той се изправи, извади пушката от снега и започна да размазва черепа му с приклада ѝ. Отне му цяла минута, докато приключи, но накрая звярът издаде приглушен стон, потрепери и застина. — Не смятах, че някой ще дойде по този път — каза непознатият. — Мислех, че всички отдавна са заминали. — Той коленичи отново до тялото, извади нож с дълго криво острие от завързана на колана му кесия и направи срез в сивия корем. Кръвта бликна. Непознатият взе едната от пластмасовите туби и я задържа под струята. Кръвта потече в нея и бързо я напълни. Той ѝ сложи капачката, остави я настрани и посегна за другата, докато Сестрата и Арти го наблюдаваха с отвращение и изумление. — Смятах, че всички вече са мъртви — продължи непознатият, като работеше много внимателно. — Откъде сте?

— Хм… Детройт — съумя да отговори Арти.

— Идваме от Манхатън — сподели Сестрата. — Тръгнали сме за Детройт.

— Свърши ви горивото ли? Или автомобилът ви се повреди?

— Не. Вървим.

Мъжът изсумтя, хвърли ѝ бърз поглед и отново се върна към работата си. Кървавата струя отслабваше.

— Дълъг път сте извървели — каза той. — Адски дълъг път, като се има предвид, че е било за нищо.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че вече няма Детройт. Беше отнесен. Също както няма Питсбърг, Индианаполис, Чикаго, Филаделфия. Бих се изненадал, ако въобще е останал някой град. Предполагам, че досега радиацията се е справила и с малките градчета. — Кървавата струя почти беше спряла. Мъжът завинти капачката на втората туба, която беше наполовина пълна, и разряза още повече търбуха на животното. Напъха голите си ръце до китките в димящата рана.

— Няма откъде да знаеш това! — възпротиви се Арти. — Не е възможно да го знаеш!

— Знам го — отвърна непознатият, но не предложи по-подробно обяснение. — Госпожа, ще отвориш ли тези кутии, ако обичаш?

Сестрата изпълни молбата му и той извади пълни с кървави и димящи вътрешности шепи. Наряза ги и започна да пълни кутиите.

— Улучих ли другото копеле? — обърна се непознатият към Арти.

— Какво?

— Другото животно, по което стрелях. Мисля, че помниш, че ти дъвчеше ръката.

— О, да. Да. — Продавачът на обувки наблюдаваше как мъжът пълни с вътрешности пластмасовите кутии в ярки цветове. — Не. Имам предвид… Мисля, че го уцели, но то ме пусна и избяга.

— Те са едни много корави шибаняци — каза непознатият и започна да реже главата на животното от врата му. — Отвори онази голяма кутия, госпожа.

Той бръкна в отрязаната глава и мозъкът падна в голямата кутия.

— Вече можеш да сложиш капаците.

Сестрата изпълни нареждането и едва не повърна от металическата миризма на кръв. Мъжът избърса ръце в козината на звяра, вкара двете туби обратно на връвта и завърза възел. Сложи си ръкавиците, върна ножа в кесията и напълнените кутии в раницата, след което се изправи.

— Имате ли някакви оръжия?

— Не — отвърна Сестрата.

— А храна?

— Имаме… имаме малко консервирани зеленчуци и плодов сок. Както и студени предястия.

— Студени предястия — повтори презрително непознатият. — Госпожа, не можете да стигнете далеч в това време със студени предястия. Каза, че имате зеленчуци? Надявам се да не са броколи. Мразя броколи.

— Не… имаме царевица, зелен боб и варени картофи.

— Струва ми се, че разполагаме с продукти за яхния. Хижата ми е на около три километра северно оттук по права линия. Ако искате да дойдете с мен, добре сте дошли. Ако ли не, пожелавам ви приятно пътуване до Детройт.

— Кой е най-близкият град? — попита Сестрата.

— Според мен е Сейнт Джонс. Хейзълтън е следващият — той е на шестнадесет километра от Сейнт Джонс. Може би са останали няколко човека, но след онзи потоп от бежанци, който дойде от изток, ме съмнява да намерите много хора в кой да е град по магистрала 80. Сейнт Джонс е на седем-осем километра на запад. — Мъжът погледна Арти, от когото капеше кръв на снега. — Приятелю, това ще привлече всеки мършояд, който е достатъчно близо да те надуши… а можеш да бъдеш сигурен, че някои от тези копелета имат много добро обоняние на доста големи разстояния.

— Трябва да отидем с него — каза Арти на Сестрата. — Може да кървя до смърт!

— Съмнявам се — отвърна мъжът. — Не и от подобна драскотина. Ще замръзне съвсем скоро, но миризмата на кръв ще остане по дрехите ти. Както вече споменах, ще слязат от планините с ножове и вилици между зъбите. Но вие правете каквото си искате, аз хващам пътя. — Непознатият нарами раницата си, преметна връвта през рамо и вдигна пушката си. — Пазете се — каза той и тръгна през заснежената магистрала към гората.

На Сестрата ѝ бяха необходими само две секунди, за да вземе решение.

— Почакай малко! — Непознатият спря. — Добре. Ще дойдем с теб, господин…

Онзи обаче отново тръгна по посока на гъстата гора.

Нямаха друг избор, освен да побързат да го настигнат. Арти погледна през рамо. Страхуваше се, че още дебнещи хищници ще изскочат зад гърба му. Ребрата го боляха, където го удари звярът, а краката си чувстваше като къси парчета мека гума. Двамата със Сестрата навлязоха в гората след мъжа със ски маската и оставиха магистралата на смъртта зад себе си.

31

От сгъстяващата се алена мрачина започнаха да се появяват силуетите на безлични едноетажни сгради и тухлени къщи. „Град — помисли си Джош. — Благодаря на Бога!“

Вятърът продължаваше да го блъска силно в гърба, но след близо осемте часа вървене вчера и поне петте часа днес му идеше да се срине на земята. През последните два часа носеше изтощеното дете в ръцете си и краката му се бяха схванали. Стъпалата му бяха целите в мехури и в кръв в обувките, които се бяха скъсали по шевовете. Смяташе, че изглежда като зомби или като чудовището на Франкенщайн, което носеше припадналата героиня в ръце.

Прекараха миналата вечер на завет до един преобърнат пикап. Наоколо бяха разпръснати бали със слама, които Джош използва, за да построи импровизирано убежище, в което да опазят телесната си топлина. Въпреки това седяха в средата на нищото, заобиколени от пустош и мъртви полета, и с нежелание очакваха появата на първата светлина, защото знаеха, че трябва да потеглят отново.

Мрачният град — в който тук-там бяха разхвърлени няколко обрулени от вятъра сгради и не много на брой просторни къщи, разположени на покрити с пепел имоти — ги зовеше да продължат напред. Джош не видя никакви автомобили, нито пък следа от светлина или живот. Имаше бензиностанция на „Тексако“ с една бензиноколонка и автосервиз, чийто покрив се беше срутил. Един знак плющеше на вятъра и се мърдаше напред-назад на пантите си. На него пишеше „Железария и фуражи Тъкър“, но витрината на магазина беше счупена и мястото изглеждаше празно като бюфета на майка Хъбард[21]. Един малък ресторант също се беше срутил, с изключение на табелата му, която обещаваше „ЧУДЕСНА ХРАНА!“ Всяка следваща крачка беше истинско упражнение по агония за Джош, докато вървеше между срутените сгради. Забеляза, че десетки книги с меки корици са разхвърлени в прахта около него. Страниците им плющяха дивашки в неспокойните ръце на вятъра. Той погледна вляво и видя останките от малка дъсчена постройка с нарисувана на ръка табела, на която пишеше „ОБЩЕСТВЕНА БИБЛИОТЕКА НА СЪЛИВАН“.

„Съливан“, помисли си гигантът. Някогашният Съливан сега беше мъртъв.

Долови раздвижване с периферното си зрение. Погледна настрани и нещо малко — може би заек? — се скри от поглед зад останките на ресторанта.

Джош беше вкочанен от студ и знаеше, че Суон също е премръзнала. Тя държеше тази своя кукла на Бисквитеното чудовище, сякаш животът ѝ зависеше от нея, и от време на време потръпваше в неспокойния си сън. Гигантът се приближи до една от къщите, но се спря, когато видя свитото във формата на въпросителен знак тяло на стъпалата на предната веранда. Насочи се към следващата на същата улица.

Пощенската кутия, която беше издигната на груб пиедестал, беше боядисана в бяло и върху нея беше нарисувано с черна боя нещо като око с клепачи. Написаните на ръка имена бяха „Дейви и Леона Скелтън“. Джош мина направо през двора, изкачи стъпалата на верандата и застана пред комарника.

— Суон? Събуди се. — Детето измънка нещо и той го остави на земята, след което опита комарника, но той беше заключен отвътре. Вдигна крак и го изрита в средата. Успя да го изкърти от пантите и да стигне до предната врата.

Посегна към топката ѝ, за да провери дали е отключена, но тя се отвори рязко и пред очите му изникна дулото на револвер.

— Счупи ми комарника — разнесе се женски глас от мрака. Оръжието не потрепна.

— Хм… Съжалявам, госпожо. Не мислех, че има някой.

— Не се ли сети, като видя заключения комарник? Това е частна собственост!

— Съжалявам — повтори Джош и видя съсухрения пръст на жената на спусъка. — Нямам никакви пари — призна той, — иначе щях да ви платя за нанесените щети.

— Пари? — Тя се изкашля и изплю покрай него. — Парите вече нищо не струват! Мамка му, един комарник струва цял чувал със злато, приятелче! Бих ти пръснала проклетата тиква, ако не трябваше да чистя кашата след това!

— Ако нямате нищо против, ще продължим по пътя си.

Жената млъкна. Джош виждаше очертанията на главата ѝ, но не и лицето. След малко тя помръдна и погледна Суон.

— Малко момиченце — каза нежно тя. — О, Божичко… това е малко момиченце…

— Леона! — провикна се слаб глас от вътрешността на къщата. — Лео… — Гласът беше прекъснат от ужасна давеща кашлица.

— Всичко е наред, Дейви! — провикна се в отговор жената. — Веднага идвам! — Тя отново погледна Джош, без да отмества завряния в лицето му револвер. — Откъде идвате? Къде отивате?

— Дойдохме от… ей там. — Гигантът посочи единия край на града. — И предполагам, че отиваме натам. — Посочи другия му край.

— Не ми изглежда като добър план за пътуване.

— Май сте права — съгласи се Джош и неспокойно погледна черното око на оръжието.

Жената млъкна, погледна отново момиченцето и въздъхна дълбоко.

— Е — каза най-накрая тя, — тъй като вече наполовина влязохте, можете да продължите докрай. — Домакинята махна с револвера и им направи път да минат.

Джош хвана Суон за ръката и двамата влязоха в къщата.

— Затворете вратата — нареди им жената. — Благодарение на вас вече трябва да разчитаме само на ушите си.

Гигантът изпълни нареждането. В камината гореше малък огън и тантурестата фигура на жената беше очертана в червено, докато се движеше из стаята. Тя запали една газена лампа на полицата на камината, а след нея втора и трета, разположени на стратегически позиции в помещението, за да осигуряват повече светлина. Продължаваше да държи револвера до тялото си, макар петлето му да не беше дръпнато.

Домакинята приключи с газените лампи и се обърна, за да огледа добре Джош и Суон.

Леона Скелтън беше ниска и пълна жена, която носеше дебел розов пуловер върху парцалив комбинезон и пухкави розови пантофи на краката си. Квадратното ѝ лице беше като издялкано от ябълка, която след това е била изсушена на слънце. Насред всичките виещи се пукнатини и дефилета по него нямаше нито едно гладко място. Огромните ѝ изразителни сини очи бяха заобиколени от мрежи от бръчки, а дълбоките линии на широкото ѝ чело, приличаха на изваяни от глина океански вълни. Според Джош жената беше в средата или края на шестдесетте си години, макар че къдравата ѝ зализана назад коса беше боядисана в крещящо червено. Погледът ѝ се зарея между гостите ѝ и устните ѝ се разтвориха. Гигантът забеляза, че няколко от предните ѝ зъби бяха сребърни.

— Всемогъщи Боже — каза тихичко старата жена. — Двамата добре сте изгорели, а? О, Господи… Съжалявам, не исках да се взирам, но… — Тя погледна Суон и на лицето ѝ се изписа болка. В очите ѝ проблеснаха сълзи. — О, Господи — прошепна отново. — О, Божичко, двамата сте били… ранени лошо.

— Живи сме — отговори Джош. — Това е най-важното.

— Да — съгласи се Леона и кимна. Погледът ѝ се заби в дървеното дюшеме. — Простете ми за нахалството. Възпитана съм по-добре от това.

— Леона! — изкряска мъжът и отново беше покосен от давеща кашлица.

— Най-добре да отида да проверя съпруга си — каза старата жена и излезе от стаята през един коридор. Докато я нямаше, Джош огледа помещението. То беше простичко обзаведено, с обикновени неполирани мебели от чам и изтъркан зелен килим пред камината. Той избегна да се погледне в огледалото на едната стена и отиде до близкия шкаф. На рафтовете му имаше десетки кристални сфери с различни размери, като най-малката беше голяма колкото камък, а най-голямата беше колкото двата му свити юмрука, взети заедно — на половината на топка за боулинг. По-голямата част от тях бяха с размерите на бейзболна топка и кристално ясни, а други имаха сини, зелени и жълти оттенъци. В добавка към колекцията бяха изложени различни видове пера, няколко изсушени царевични кочана с боядисани в различни цветове зърна и две деликатни и почти прозрачни змийски кожи.

— Къде сме? — попита Суон, която все още стискаше здраво в прегръдката си Бисквитеното чудовище. Под очите ѝ се бяха появили тъмнолилави кухини от умора, а жаждата направо изгаряше гърлото ѝ.

— В малко градче на име Съливан. Не е останало много тук. Изглежда всички, освен тези хора, вече са си заминали. — Джош се приближи до полицата, за да разгледа няколкото снимки в рамки, сложени на нея. На една от тях Леона Скелтън беше седнала в люлка на верандата с усмихнат пълен мъж на средна възраст, който имаше повече корем, отколкото коса, но очите му бяха млади и леко лукави зад очилата с рогови рамки. Той я беше прегърнал с една ръка, а другата му се прокрадваше към скута ѝ. Тя се смееше, устата ѝ беше пълна със сребърен блясък, а косата ѝ не беше толкова червена. Със сигурност на снимката беше поне с петнадесет години по-млада.

На друга снимка Леона люлееше като бебе бяла котка в ръцете си, чиито крака стърчаха доволно нагоре. На трета позираха двама мъже — единият от двамата беше по-възрастен и с шкембе. Те държаха въдици и се пъчеха с не особено голяма риба.

— Това е семейството ми — каза Леона, когато се върна в стаята. Беше оставила револвера. — Съпругът ми се казва Дейви, синът ни Джо, а котката ни Клеопатра. Казваше се Клеопатра. Погребах я отзад преди около две седмици. Зарових я надълбоко, за да не я докопа нещо. Вие имате ли имена, или сте били излюпени?

— Казвам се Джош Хъчинс. Това е Сю Уанда, но всички я наричат Суон.

— Суон — повтори Леона. — Красиво име. Приятно ми е да се запозная с двама ви.

— Благодаря ви — отвърна детето, което не беше забравило за обноските си.

— О, божичко! — Домакинята се наведе и вдигна списанията — бяха „Красив дом“ и няколко фермерски — от масичката за кафе, след което взе една метла от ъгъла и замете прахта към камината. — Къщата е истинска кочина! — извини се тя, докато работеше. — Едно време всичко лъщеше от чистота, но напоследък времето направо лети. От доста дни не съм имала гости! — Леона бръсна още няколко пъти с метлата и се загледа през прозореца в червената мрачина и брулените от вятъра останки на Съливан. — Някога беше хубаво градче — каза равнодушно тя. — Живееха повече от триста души. Добри хора. Бен Маккормик обичаше да казва, че е толкова дебел, че от него щели да излязат трима души. Дрю и Сиси Стимънс живееха в онази къща отсреща. — Леона посочи към постройката, за която говореше. — О, Сиси много обичаше шапките си! Имаше около тридесет и всяка неделя носеше различна. Извъртяха ли се тридесет недели, започваше да ги носи отначало. Кайл Дос беше собственик на ресторанта. Дженива Дюбъри ръководеше библиотеката и, о, божичко, как само говореше за книги! — Гласът на Леона се снижаваше все повече и повече и бързо се разтваряше във въздуха. — Дженива каза, че един ден ще седне и самата тя ще напише романс. Винаги съм вярвала, че ще го направи. — Посочи в друга посока. — Норм Баркли живееше ей там, в края на пътя. Къщата му не се вижда оттук. Почти се омъжих за Норман, когато бях млада. Но Дейви ме спечели с роза и целувка в събота вечер. Да, сър. — Леона кимна и се опомни къде се намира. Изпъна гръб и остави метлата в ъгъла, сякаш се разделяше с партньора си в танца. — Е, това беше нашият град.

— Къде отидоха всички? — попита Джош.

— В рая — отвърна домакинята. — Или в ада. Където са ги повикали първо, предполагам. О, някои си събраха багажа и се ометоха. — Тя сви рамене. — Нямам представа накъде поеха. Но повечето от нас останахме тук, в домовете и земите си. След това болестта започна да покосява жителите на града… и Смъртта се нанесе. Беше като огромен юмрук, който чука на вратата ти — бам-бам, бам-бам, нещо такова. Знаеш, че не можеш да я спреш да влезе, но трябва да опиташ. — Старата жена навлажни устни с език. Очите ѝ бяха оцъклени и далечни. — Времето определено е много шантаво за август, нали? Толкова е студено, че дори циците на вещица биха замръзнали.

— Вие… знаете какво се случи, нали?

Леона кимна.

— О, да. Лий Проктър беше надул радиото в железарията, когато отидох да купя пирони и тел, за да окача една картина. Нямам представа на коя станция го беше включил, но изведнъж се разнесе някакво противно пищене и водещият започна да говори много бързо за извънредно положение, бомби и какво ли не. След това последва цвъртене, подобно на мазнина в тиган, и радиото замря. Повече нищо не се чу от него. Уилма Джеймс нахълта в магазина и каза на всички да погледнат в небето. Излязохме навън и го сторихме. Видяхме самолети, бомби или каквото там бяха да прелитат над главите ни. Някои от тях като че ли щяха да се блъснат една в друга. Тогава Грейндж Тъкър каза: „Случва се! Армагедон настъпи!“. Той просто се пльосна на тротоара пред магазина си и продължи да гледа полета на тези чудесии.

— След това се раздуха вятър, който вдигна прахта, и се застуди — продължи Леона, която не се отделяше от прозореца. — Слънцето стана кървавочервено. Няколко торнада минаха оттук. Едното от тях удари фермата на Маккормик и я отнесе. Не остави нищо след себе си освен основите. Не остана нищо и от Бен, Джини и децата. Разбира се, всички в града започнаха да идват при мен и да ме питат какво предстои за в бъдеще. — Старата жена сви рамене. — Не можех да им кажа, че видях черепи на мястото на лицата им. Как можеш да кажеш нещо подобно на приятелите си? Е, господин Дейни — пощальонът от Ръсел Каунти — не се появи, телефонните линии не работеха и нямаше ’лектричество. Знаехме, че се е случило нещо сериозно. Кайл Дос и Еди Мийчъм предложиха да отидат в Матисън, който е на тридесет километра оттук, за да проверят какво става. Така и не се върнаха. Пак видях черепи на мястото на лицата им, но какво можех да кажа? Знаете, че понякога просто няма смисъл да казваш на някого, че времето му е изтекло.

Джош не разбираше бръщолевенията на старата жена.

— Какво имате предвид с това, че сте видели черепи на мястото на лицата им?

— О. Съжалявам. Забравих, че хората, които не живеят в Съливан, не ме познават. — Леона Скелтън се извърна от прозореца. На приличащото ѝ на изсушена ябълка лице се появи вяла усмивка. Тя взе една от газените лампи, прекоси стаята до библиотека с книги и извади подвързан в кожа албум. Отнесе го при Джош и го отвори. — Ето — каза тя. — Това съм аз. — Посочи една пожълтяла статия със снимка, внимателно изрязана от някакво списание. Заглавието гласеше: „КАНЗАСКА ГАДАТЕЛКА ПРЕДСКАЗАЛА СМЪРТТА НА КЕНЕДИ 6 МЕСЕЦА ПРЕДИ ДИКСЪН[22]!“ Под него, с по-малки букви, беше написано: Леона Скелтън предвижда голям просперитет за Америка! Снимката беше на много по-млада Леона, заобиколена от котки и кристални топки.

— Изрезката е от списание „Фейт“ от 1964 г. Разбирате ли, написах писмо до президента Кенеди, за да го предупредя да стои настрана от Далас, защото докато изнасяше реч по телевизията, видях череп на мястото на лицето му, след което наредих картите „Таро“ и използвах дъската „Уиджа“. Така разбрах, че Кенеди има могъщ враг в Далас, Тексас. Дори разбрах част от името му, но ми се яви като Осбалд. Както и да е, написах му писмо и дори му направих копие. — Леона отгърна страницата и показа на Джош пожълтяло и едва четимо, писано на ръка писмо от 19 април 1963 г. — Двама мъже от ФБР ме посетиха в дома ми и си поприказваха много дълго с мен. Бях доста спокойна, но тези хора изкараха ангелите на горкия Дейви! О, говореха много любезно, но можеха да прогорят дупка в теб! Виждах, че ме смятат за смахната лунатичка. Казаха ми да не пиша повече писма и после си тръгнаха.

Леона отгърна още една страница. Заглавието на следващата статия гласеше: „ДОКОСНАТА СЪМ ОТ АНГЕЛ ПРИ РАЖДАНЕТО СИ, ЗАЯВЯВА КАНЗАСКАТА «ДЖИЙН ДИКСЪН»“.

— Тази е от „Нешънъл Татлър“, издадена около 1965 г. Споменах на онази журналистка, че майка ми винаги ми е казвала, че е имала видение за ангел в бяла премяна, който ме целува по челото, докато съм била бебе. Както и да е, тази статия излезе точно след като намерих едно малко момче от град Канзас. Просто беше пощуряло и избягало от дома и родителите си. Криеше се в една стара къща на две пресечки от тях. — Старата жена разгърна още няколко страници и гордо посочи други статии от различни списания като „Стар“, „Инкуайърър“ и „Фейт“. Последната статия беше от малък канзаски вестник и беше отпечатана през 1987 г. — Не бях особено добре напоследък — каза тя. — Имах проблеми със синусите и артрита. Предполагам, че са замъглявали дарбата ми. Както и да е, това съм аз.

Джош изсумтя. Не беше от хората, които вярваха в екстрасенси, но от видяното в последно време можеше да склони и да приеме, че всичко е възможно.

— Забелязах кристалните ви топки ето там.

— Това е най-любимата ми колекция! Събирани са от цял свят, да знаеш!

— Много са красиви — каза Суон.

— Благодаря ти, малка госпожице. — Леона се усмихна на детето, след което отново погледна Джош. — Не предвидих, че това ще се случи, да знаеш. Може би съм прекалено стара за тази работа. Но имах много лошо чувство за лудия по астрономията ни президент. Смятах, че е от хората, които позволяват прекалено много готвачи да бъркат в тенджерата. Двамата с Дейви не гласувахме за него, не, сър!

От задната стая отново долетя силно кашляне. Леона килна глава на една страна и се заслуша внимателно, но кашлицата отшумя и тя видимо се отпусна.

— Не мога да ви предложа кой знае какво като храна. Разполагаме с няколко стари царевични кексчета, те са твърди като тухла, и тенджера със зеленчукова супа. Все още мога да готвя над огъня, но свикнах да ям студена като леглото на девственица храна. Имаме кладенец в задния двор, в който водата все още е чиста. Добре дошли сте на масата ми да споделим каквото е останало.

— Благодаря ви — отвърна Джош. — Мисля, че малко супа и царевични кексчета са много добър избор, независимо дали са студени, или не. Има ли някакъв начин да измия тази пръст от мен?

— Искаш да се изкъпеш ли? — Леона се замисли за момент. — Е, предполагам, че можем да го направим по старомодния начин: ще стоплим кофи с вода на огъня и ще напълним ваната. Малка госпожице, предполагам, че ти също ще искаш баня? Сифоните ми ще се запушат от всичката тази пръст, а ме съмнява водопроводчикът вече да прави посещения по домовете. Какво сте правили? Въргаляли сте се в пръстта ли?

— Нещо такова — отвърна Суон. Тя смяташе, че банята — независимо дали е с топла или студена вода — е много добра идея. Знаеше, че мирише на кочина, но въпреки това се страхуваше да види каква беше кожата ѝ под мръсотията. Нямаше да е много приятна гледка.

— Ще ви донеса две кофи, но сами ще си изпомпите водата. Кой от вас ще е първи?

Джош сви рамене и посочи Суон.

— Добре. Бих ви помогнала да напълните вода, но трябва да бъда до Дейви, в случай че получи пристъп. Донесете кофите тук и ще ги стоплим в камината. Имам много хубава подвижна вана, която не е помирисвала тяло, откакто започна цялата тази каша.

Суон кимна и благодари на старата жена. Леона Скелтън отиде в кухнята, за да донесе кофите. Дейви Скелтън се изкашля силно няколко пъти в задната стая, след което отново утихна.

Джош се изкуши да отиде и да хвърли един поглед на мъжа, но не го направи. Тази кашлица не звучеше никак добре; напомняше му на кашлицата на Дарлийн точно преди да умре. Предположи, че става въпрос за радиационно отравяне. „Болестта започна да покосява жителите на града“, беше казала Леона. Вероятно радиационното отравяне беше избило почти целия град. Джош беше разбрал обаче, че някои хора успяваха да се противопоставят на радиацията по-добре от други; може би покосяваше едни веднага и бавно продължаваше да коси останалите. Беше изморен и слаб от ходенето, но иначе се чувстваше добре. Суон също изглеждаше в много добра форма, ако се изключеха изгарянията ѝ. Леона Скелтън му приличаше на здрава възрастна жена. Но такава беше и Дарлийн в мазето: единия ден беше енергична и жизнена, а на другия треската я покоси. Може би някои хора изкарваха седмици или месеци, без да усетят влиянието ѝ върху себе си. Или поне се надяваше.

Точно сега идеята за топла вана и вечеря в купичка, която да изяде с истинска лъжица, го караше да се чувства в екстаз.

Джош се обърна към детето, загледало се в нищото.

— Добре ли си?

— Вече съм по-добре — отвърна то, но мислите му бяха отлетели обратно при майка му, която беше заровена в пръстта, и онова, което Поу-Поу — или каквото го беше обладало — каза. Какво означаваше? От какво трябваше да я защити гигантът? И защо нея?

Спомни си зелените стръкове, които бяха поникнали в пръстта във формата на тялото ѝ. Нищо подобно не ѝ се беше случвало преди. Не ѝ се беше наложило да направи каквото и да било, дори да разтрие пръстта между ръцете си. Разбира се, беше свикнала с усещането за преминаващо през тялото ѝ електричество, с чувството, че фонтан от енергия извира от земята и минава през гръбнака ѝ… но това беше различно.

Нещо се беше променило, помисли си Суон. Винаги можеше да накара цветята да растат. Да ги гледа във влажна пръст и на слънчева светлина беше лесно. Но в мазето беше накарала тревата да поникне на тъмно, без вода и без дори да опита да го направи. Нещо се беше променило.

Една мисъл се появи от нищото в главата ѝ: „по-силна съм, отколкото бях преди“.

Джош отиде до прозореца, като остави детето само с мислите му, и погледна мъртвия град през него. Една фигура отвън привлече вниманието му — някакво малко животно, което стоеше на вятъра. То беше вдигнало глава и го наблюдаваше. Куче, осъзна гигантът. Малък териер. Гледаха се един друг за няколко секунди… и след това кучето избяга.

„Пожелавам ти късмет“, помисли си Джош и се обърна, защото знаеше, че животното ще умре, а вече му беше писнало от толкова много смърт. Дейви се изкашля два пъти и повика Леона със слаб глас. Тя донесе кофите от кухнята, за да напълнят в тях вода за банята на Суон, и побърза да отиде да нагледа съпруга си.

32

Сестрата и Арти намериха кътче от рая.

Влязоха в малка хижа, скрита в гора от голи вечнозелени дървета на брега на замръзнало езеро. Вътре ги посрещна приятната топлина от газова печка. Клошарката едва не се разплака, когато пристъпи прага, а продавачът на обувки ахна от удоволствие.

— Това е мястото — каза мъжът със ски маската.

В хижата имаше още четирима: мъж и жена, облечени в парцаливи летни дрехи, които изглеждаха млади, може би в началото на двадесетте си години — но беше трудно да се прецени, защото двамата имаха сериозни, покрити с кафяви корички изгаряния в странни геометрични форми на лицата, ръцете и под разкъсаните места на облеклата си. Тъмната коса на младия мъж стигаше почти до раменете му, но горната част на скалпа му беше изгоряла до кожата и върху него имаше кафяви петна. Жената може би беше красива с нейните големи сини очи и стройна фигура на манекенка, но къдравата ѝ кестенява коса беше почти изцяло изгоряла, а хваналите коричка рани бяха диагонално разположени върху лицето ѝ, подобно на нарисувани с химикал прецизни линии. Тя носеше отрязани сини дънки и сандали, а голите ѝ крака също бяха покрити с изгаряния. Ходилата ѝ бяха увити в парцали и се беше свила до печката.

Другите двама бяха по-възрастен слаб мъж, може би в средата на петдесетте си години, с яркосини изгаряния, които обезобразяваха лицето му, и младо момче на около шестнадесет, с дънки и тениска, на която пишеше с криви и небрежни букви „БЛЕК ФЛАГ НА ЖИВО“. Младежът имаше две малки обеци на лявото си ухо и оранжевата му коса, направена на „гребен“, беше непокътната, но лицето му със своята издадена напред брадичка беше цялото в сиви изгаряния — сякаш някой беше запалил свещ над челото му и беше оставил восъка да тече по него. Дълбоките му зелени очи гледаха Сестрата и Арти с весела нотка в тях.

— Запознайте се с другите ми гости — каза мъжът със ски маската и остави раницата си на окървавения порцеланов плот до мивката, след като затвори и заключи вратата. — Това са Кевин и Мона Рамзи… — той посочи младата двойка — … Стив Бюканън… — после младежа — … а единственото, което разбрах за стареца е, че е от град Юниън. Не чух имената ви.

— Арти Уиско.

— Можеш да ме наричаш Сестрата. Ти как се казваш?

Мъжът си свали ски маската и я закачи на закачалката.

— Пол Торсън — отговори той. — Гражданин на света. — Торсън свали тубите с кръв от врата си и извади от раницата пластмасовите кутии с тяхното отвратително съдържание.

Сестрата се шокира. Лицето на домакина им беше лишено от всякакви следи от изгаряния, а беше минало доста време, откакто за последно видя нормална човешка физиономия. Той имаше дълга черна коса, прошарена в сиво. Сивият цвят се прокрадваше и в ъгълчетата на устата му в иначе гъстата му черна брада. Кожата му беше суха, набръчкана и бяла поради липса на слънце, а челото му беше високо и осеяно с бръчки. Въпреки белотата си приличаше на човек, който прекарва много време навън. Сестрата си помисли, че е планинец, някой, който живее сам в барака и слиза в долината само за да лови бобри и други животни. Под черните му вежди се криеха леденосиви очи, заобиколени от тъмни кръгове от изтощение. Торсън свали шубата си, която го правеше много по-едър, отколкото беше в действителност, и също я закачи. След това започна да изсипва съдържанието на кутиите в мивката.

— Сестра — каза той, — извади зеленчуците, за които ми спомена. Тази вечер ще ядем яхния от задници, приятели.

— Яхния от задници? — учуди се клошарката и се намръщи. — Хм… какво, по дяволите, е това?

— Нещо, което трябва да си тъп задник, за да не го ядеш, тъй като е единственото, с което разполагаме. Хайде, извади консервите.

— Смяташ да ядем… това? — Арти се отдръпна от кървавата каша. Ребрата го боляха и беше пъхнал ръка под палтото, за да ги притиска.

— Не е много зле, човече — каза тийнейджърът с оранжевата коса, който говореше с равен бруклински акцент. — Свиква се. Мамка му, единият от тези шибаняци се опита да ме изяде. Редно е и ние да ги ядем, нали?

— Абсолютно — съгласи се Пол и се зае за работа с ножа.

Сестрата свали раницата си, разтвори мешката и му подаде някои от консервираните зеленчуци. Мъжът ги отвори с отварачката и ги изсипа в голяма метална тенджера.

Клошарката потрепери, но Пол явно знаеше какво прави. Хижата се състоеше само от две големи стаи. В предната, където се намираше газовата печка, имаше зидана камина от груби камъни, в която гореше огън и осигуряваше допълнително топлина и светлина. Освен това разполагаха с няколко свещи, разтопени до дъно, и една газена лампа. В стаята бяха разгънати два спални чувала, легло и направено от вестници гнездо в ъгъла. В другия край се мъдреше чугунена печка и купчина нацепени дърва.

— Стив, вече можеш да запалиш печката — каза Пол. Момчето стана от пода, загреба лопата от камината и хвърли горящите дървета в печката. Сестрата изпита голяма радост. Щяха да хапнат топла храна!

— Време е — обади се старецът и погледна домакина. — Време е, нали?

Пол погледна ръчния си часовник.

— Не. Още не е. — Той продължи да реже вътрешностите и мозъка и клошарката забеляза, че пръстите му бяха дълги и тънки. „Пръсти на музикант — помисли си тя — … особено неподходящи за сюитата, която изпълняват в момента.“

— Това твоето място ли е? — попита Сестрата.

Пол кимна.

— Живеех тук… о, от около четири години. През лятото съм уредник на ски курорта „Биг Пайнс“, който се намира на десетина километра оттук. — Той посочи по посока на езерото зад хижата. — През зимата се свивам на топличко и преживявам с каквото успея да си намеря. — Вдигна поглед и се усмихна мрачно. — Тази година зимата подрани.

— Какво правеше на магистралата?

— Вълците ходят там, за да похапнат. Аз от своя страна ходя, за да ловя вълци. Така попаднах на всички тези бедни души. Скитаха се по магистралата. Намерих и други. Техните гробове са отзад. Ще ви ги покажа, ако желаете.

Сестрата поклати глава.

— Разбираш ли, вълците винаги са живели в планините. Досега са нямали причина да слизат долу. Ядат зайци, сърни и всякакви други животни, които си уловят. Но сега малките животинки измират в хралупите си и вълците надушват нова храна. Затова прииждат на глутници за прясно месце в „Супермаркет магистрала 80“. Тези хора успяха да дойдат тук, преди да падне снегът… ако онези радиоактивни лайна могат да се нарекат сняг. — Пол изсумтя от отвращение. — Както и да е, хранителната верига коренно се промени. Вече няма малки животни, които големите да изяждат. Останаха само хора. А вълците стават доста отчаяни… и много смели. — Мъжът добави парчетата от вътрешностите в тенджерата, след което отви капачката на едната от тубите и изсипа съдържанието ѝ. Стаята се изпълни с миризмата на кръв. — Сложи още дърва, Стив. Тази помия трябва да заври.

— Добре.

— Знам, че е време! — изхленчи старецът. — Трябва да е време!

— Не, не е — отговори му Кевин Рамзи. — Не и преди да се нахраним.

Пол добави и другата туба с кръв в тенджерата и разбърка ястието с дървена лъжица.

— Вие двамата можете да си свалите палтата и да останете за вечеря, освен ако не сте решили да се отбиете в другия ресторант надолу по пътя.

Сестрата и Арти се спогледаха. На двамата им се повдигаше от яхнията. Клошарката първа си свали ръкавиците, палтото и вълнената шапка. Арти неохотно последва примера ѝ.

— Добре. — Пол вдигна тенджерата и я сложи на единия от котлоните на печката. — Поддържай двигателя на това бебче и не оставяй огъня да загасне. — Стив Бюканън се зае със задачата, а домакинът отиде до бюфета, за да извади бутилка, в която все още беше останало малко червено вино. — Това е последното — каза той. — Всеки да удари по един хубав гълток.

— Почакай. — Сестрата разкопча раницата си и изкара стека с бира „Олимпия“. — Това ще върви повече с яхнията.

Очите на всички светнаха като свещи.

— Господи! — каза Пол. — Госпожа, току-що купи душата ми. — Мъжът предпазливо докосна бирите, сякаш се страхуваше, че могат да се изпарят, но когато не го направиха, извади една кутийка от стека. Разклати я леко и с удоволствие установи, че не е замръзнала. Дръпна пръстена, за да я отвори, и я надигна. Пи дълго и с блажено затворени очи.

Сестрата раздаде бири на всички освен на Арти, с когото сподели бутилка „Перие“. Не беше толкова засищаща като бирата, но вкусът ѝ беше хубав.

Заради яхнията в хижата замириса на кланица. Отвън се разнесе далечен вой.

— Помирисват я — каза Пол и погледна през прозореца. — О, само след няколко минути копелетата ще заобиколят мястото!

Воят продължи и се усили, когато към него се присъединиха още вълци с техните неблагозвучни тонове и вибрато.

— Вече трябва да е станало време! — настоя старецът, след като изпи бирата си. — Нали?

— Почти е време. — Гласът на Мона Рамзи беше нежен и прекрасен. — Но все още не. Все още не е станало.

Стив бъркаше яхнията.

— Завря. Мисля, че буламачът е готов.

— Чудесно. — Стомахът на Арти се беше свил от глад.

Пол разсипа ястието в кафяви глинени купички. То беше по-гъсто, отколкото Сестрата предполагаше, и миризмата му беше тежка, но на вкус едва ли беше по-лошо от много от нещата, които намираше в чувалите за боклук в Манхатън. Сосът беше тъмночервен и ако човек не се загледаше прекалено внимателно в него, можеше да си помисли, че яде купичка говежда яхния.

Вълците виеха в унисон навън. Бяха се приближили много повече до хижата, сякаш бяха наясно, че един от събратята им е на път да бъде изяден от човешките същества.

— Пийте — каза Пол Торсън и отпи първата глътка.

Сестрата вдигна купичката. Супата беше горчива и гъста, но месото не беше лошо. Устата ѝ неочаквано се напълни със слюнка и тя погълна топлата храна като същинско животно. Арти започна да пребледнява след две отливания.

— Хей — каза му Пол, — ако смяташ да повръщаш, върви навън. Ако изцапаш и с петънце чистия ми под, ще спиш при вълците.

Арти затвори очи и продължи да яде. Другите нападнаха купичките си и ги излъскаха с пръсти, след което ги протегнаха за още като сираци от „Оливър Туист“.

Вълците виеха и протестираха точно пред хижата. Нещо се удари в една от стените и Сестрата така се стресна, че разля от яхнията върху пуловера си.

— Просто са любопитни — каза Стив. — Не се притеснявай, госпожа. Всичко е наред.

Клошарката получи втора купичка. Арти я изгледа с ужасен поглед и се отдръпна от ядящите с притисната в болящите го ребра ръка. Пол забеляза, но не каза нищо.

Веднага след като тенджерата беше облизана, раздразненият старец каза:

— Време е! Точно сега!

Домакинът остави празната си купичка настрани и погледна ръчния си часовник.

— Все още не е минал цял ден.

— Моля те. — Очите на стареца бяха като на изгубено кученце. — Моля те… Става ли?

— Знаеш правилата. Веднъж на ден. Нито повече, нито по-малко.

— Моля те. Само този път… не може ли да го направим по-рано?

— Ах, мамка му! — обади се Стив. — Хайде да го направим и да се приключва!

Мона Рамзи енергично заклати глава.

— Не, все още не е време! Не е минал цял ден! Знаеш правилата!

Вълците продължаваха да вият отвън и да притискат муцуните си в цепнатините във вратата. Два или повече от тях започнаха шумна битка, в която основна роля имаха зъбите им. Сестрата нямаше представа за какво говореха всички в стаята, но явно беше нещо от изключителна важност. Старецът беше на път да се разплаче.

— Само този път… само този път — хленчеше той.

— Не го прави! — настоя Мона и изгледа Пол с предизвикателен поглед. — Трябва да спазваме правилата си!

— О, майната им на правилата! — Стив Бюканън стовари купичката си на плота. — Казвам да го направим и да се свършва!

— Какво става тук? — попита объркана Сестрата.

Останалите спряха да спорят и я изгледаха. Пол Торсън си погледна ръчния часовник, след което въздъхна тежко.

— Добре — каза той. — Само този път ще го направим по-рано. — Вдигна ръка, за да покаже на младата жена, че възражението ѝ не се приема. — Ще го направим само с един час и двадесет минути по-рано. Няма да е фатално.

— Напротив! — Мона почти крещеше. Съпругът ѝ сложи ръце на раменете ѝ, сякаш се опитваше да я озапти. — Може да развали всичко!

— Нека гласуваме тогава — предложи домакинът. — Все още сме демокрация, нали? Всеки, който иска да го направим по-рано, да каже „съгласен“.

Старецът мигновено извика Съгласен. Стив Бюканън вдигна палец. Семейство Рамзи останаха ви. Пол се заслуша във воя на вълците и Сестрата разбра, че размишлява. След малко изрече тихичко:

— Съгласен. Имаме мнозинство.

— Ами те? — Мона посочи Сестрата и Арти. — Те нямат ли право да гласуват?

— По дяволите, не! — отвърна Стив. — Те са нови! Все още нямат право!

— Мнозинството е съгласно — повтори твърдо Пол и изгледа Мона. — Един час и двадесет минути по-рано не са кой знае какво.

— Напротив! — сопна се тя, но гласът ѝ я предаде. Разплака се, докато съпругът ѝ я държеше за раменете и се опитваше да я успокои. — Ще развали всичко! Знам, че така ще стане!

— Вие двамата елате с мен. — Пол направи знак на Сестрата и Арти да го последват в другата стая на хижата.

В нея имаше легло с юрган върху него, няколко рафта с книги с меки и твърди корици, бюро и столове. На бюрото се мъдреше стара пишеща машина „Роял“ и тънка купчина листове. Около препълнено плетено кошче за боклук бяха нахвърлени топки хартия. Един пепелник преливаше от клечки кибрит, а от чашката на черна лула се беше разсипала пепел от тютюн. На малкото шкафче до леглото бяха оставени две свещи в чинийки, а прозорецът беше с изглед към отровеното езеро.

Но той не разкриваше само това.

Зад хижата беше паркиран стар пикап „Форд“. Синьо-сивата му боя се лющеше от страните и предния му капак, а ръждата беше започнала да се вие като лоза през метала.

— Имаш пикап! — отбеляза развълнувано Сестрата. — Господи! Можем да се махнем оттук!

Пол погледна автомобила, намръщи се и сви рамене.

— Забрави за него, госпожа.

— Какво? Какво искаш да кажеш с това забрави за него? Имаш пикап! Можем да стигнем до цивилизацията!

Пол взе лулата си и заби пръст в чашката ѝ, за да почисти натрупаната чернилка.

— Аха? И къде ще да е това?

— Там! По магистрала 80!

— Колко далеч според теб? Три километра? Осем? Петнадесет? Какво ще кажеш за сто? — Домакинът остави лулата и я изгледа намръщено, след което дръпна една зелена завеса, която разделяше двете стаи. — Забрави — повтори той. — В този пикап няма повече от чаена чаша бензин, спирачките не държат и се съмнявам въобще дали ще запали. Акумулаторът ми правеше проблеми дори при хубаво време.

— Но… — Сестрата погледна отново пикапа, после Арти и накрая Пол Торсън. — Все пак имаш пикап — каза тя и усети, че хленчи.

— А вълците имат зъби — отвърна домакинът. — При това доста остри. Искаш ли онези бедни души в другата стая да разберат колко точно са остри? Искаш ли да ги натовариш в този пикап и да ги отведеш на една приятна екскурзия през селата на Пенсилвания само с чаена чаша бензин? Естествено. Няма проблем да повикаме „Пътна помощ“, когато закъсаме. Ще ни заведе до следващата бензиностанция, ще платим с надеждните си кредитни карти и ще продължим по пътя си. — Мъжът млъкна за момент, след което поклати глава. — Моля те, не се самоизмъчвай. Забрави за това. Ще останем тук.

Сестрата чу воя на вълците, който се понесе през гората и над езерото, и за свой ужас установи, че може би е прав.

— Не ви извиках тук, за да си говорим за разнебитения ми пикап. — Пол се наведе и извади изпод леглото малък дървен сандък. — Двамата все още ми приличате на хора, които са с всичкия си. Нямам представа какво сте преживели, но онези бедни души там се държат на сламка.

Сандъкът беше заключен с голям колкото юмрук катинар. Пол извади ключ от джоба си и го отключи.

— Тук играем на една малка игричка. Може би не е много приятна, но предполагам, че им помага да не се побъркат. Все едно всеки ден отивате да проверите пощенската си кутия, защото очаквате любовно писмо или чек. — Домакинът вдигна капака на сандъка.

Вътре, увити във вестници и парцали, имаше три бутилки „Джони Уокър“ с червен етикет, .357-калибров револвер магнум, кутия или две патрони, няколко мухлясали ръкописа, завързани с ластици, и още някакъв предмет, увит в дебел найлон. Мъжът се зае именно с него.

— Всичко, което се случи, е адски забавно, наистина — каза той. — Оттеглих се в тази пустош, за да избягам от хората. Не можех да ги понасям. Никога не са ми били приятни. Определено не мога да се нарека добър самарянин. И изведнъж, напълно неочаквано, магистралата се препълни с автомобили и трупове и хората побягнаха като обезумели, и в следващия миг затънах до гуша с представители на човешката раса. Казах си, майната му! Заслужихме си това, което получихме! — Пол разви последния найлонов лист и отдолу се появи радио със сложна поредица от копчета и циферблати. Извади го от сандъка, отвори чекмеджето на бюрото си и взе осем батерии от него. — Късовълново е — обясни им, докато слагаше батериите в устройството. — Едно време ми харесваше да слушам концерти от Швейцария по средата на нощта. — Затвори сандъка и отново му сложи катинара.

— Не разбирам — каза Сестрата.

— Скоро всичко ще ви се изясни. Просто не се вълнувайте прекалено много, независимо от онова, което ще се случи през следващите няколко минути. Както вече казах, всичко е игра, но хората са много изнервени днес. Просто исках да ви подготвя. — Пол им направи знак да го последват и всички се върнаха в другата стая.

— Днес е мой ред — провикна се старецът, който беше застанал на колене. Очите му направо блестяха.

— Направи го вчера — напомни му спокойно домакинът. — Днес е ред на Кевин. — Пол предложи радиото на младия мъж. Онзи се поколеба, след което го прие, сякаш вземаше повито в пелени дете.

Останалите се събраха около него. Само Мона Рамзи не го стори. Тя се отдалечи от тях, видимо сърдита, но въпреки това не откъсна поглед от съпруга си. Кевин хвана края на антената и я издърпа цялата; дължината ѝ беше около шестдесет сантиметра, а металът проблясваше като обещание.

— Добре — каза Пол. — Включи го.

— Все още не — възпротиви се младият мъж. — Моля те. Все още не.

— Давай, човече! — прикани го Стив Бюканън с треперещ глас. — Направи го!

Кевин бавно завъртя едно от копчетата и червената стрелка обходи цялата честотна скала до края. След това сложи пръст върху един червен бутон и го задържа там, сякаш не можеше да се насили да го натисне. Пое си внезапно и рязко въздух… и пръстът му натисна бутона за включване.

Сестрата потръпна и всички останали в помещението си поеха въздух, потрепериха или се поместиха.

От радиото не се разнесе нищо.

— Усили звука, човече!

— Вече е усилен — отвърна Кевин и бавно — нежно дори — започна да движи стрелката по честотната скала.

След пет-шест милиметра не получи нищо повече от тишина. Червената стрелка продължи своя почти незабележим поход. Дланите на Сестрата се изпотиха. Бавно, бавно, още част от сантиметъра.

От високоговорителя изведнъж се чу силен и пронизителен статичен шум и всички в стаята се стреснаха. Кевин погледна Пол, който каза:

— Заради времето навън е.

Червената стрелка продължи напред през гъсто написаните числа и разделящите ги точки в търсене на човешки глас.

Различни статични шумове се появяваха и заглъхваха, както и странни какофонии, причинени от промяната във времето. Воят на вълците отвън се сливаше със статичния шум — самотен звук, който можеше да ти скъса сърцето със своята самота. Тишината се редуваше със стържещи и ужасни статични шумове… и Сестрата осъзна, че чува призраци от черните кратери, в които някога се намираха градовете.

— Въртиш прекалено бързо! — скара му се Мона и той започна да върти копчето с такава скорост, че съвсем спокойно можеше да изкуши някой паяк да си изплете паяжина между пръстите му. Сърцето на клошарката прескачаше при всяка дребна промяна във височината на статичния шум, който се лееше от високоговорителя.

След малко Кевин стигна до края на честотната скала. Очите му се насълзиха.

— Опитай АМ — каза му Пол.

— Да! Опитай АМ! — съгласи се Стив, който беше виснал на рамото на Кевин. — Трябва да има нещо на АМ!

Кевин завъртя друго малко копче, за да смени от къси вълни на АМ и раздвижи червената стрелка отново върху числата. Този път, с изключение на кратките пукания, цъкания и слабото далечно бучене, подобно на работещи пчелички, честотната лента беше почти тиха. Сестрата нямаше представа колко време му беше необходимо на Кевин, за да стигне до другия край на скалата; може би бяха минали десет минути, петнадесет или двадесет. Но той завъртя копчето до самия край… и след това седна, като държеше радиото в ръцете си и се взираше в него, а слепоочието му беше започнало да пулсира.

— Нищо — прошепна накрая той и натисна червения бутон.

Тишина.

Старецът сложи ръце на лицето си.

Сестрата чу Арти да въздиша безпомощно и отчаяно.

— Дори Детройт го няма — каза равнодушно той. — Мили боже… дори Детройт го няма.

— Въртя копчето прекалено бързо, човече! — оплака се Стив. — Мамка му, въртя копчето прекалено бързо! Мисля, че чух нещо — приличаше ми на глас! — но ти го подмина, без да се спреш!

— Не! — изкрещя Мона. — Нямаше никакъв глас! Направихме го прекалено рано и затова нямаше никакъв глас! Ако го бяхме направили навреме, както гласят правилата, този път щяхме да чуем някого! Знам, че съм права!

— Беше мой ред. — Умоляващите очи на стареца се спряха на Сестрата. — Всички ми отнемат реда.

Мона се разхлипа.

— Не го направихме по правилата! Не чухме гласа, защото не го направихме по правилата!

— Майната му! — ядоса се Стив. — Чух глас! Кълна се в Бога, че чух глас! Беше точно… — Той посегна да вземе радиото, но Пол Торсън го сграбчи от ръцете на Кевин, преди да стигне до него. Домакинът прибра антената, обърна се и мина през завесата в другата стая. Сестрата не можеше да повярва на какво беше станала свидетелка току-що. Обзе я гняв и съжаление към горките, изгубили надежда хора. Тя отиде в другата стая, където Пол Торсън увиваше отново радиото в дебелия найлон.

Той вдигна поглед към нея. Клошарката го зашлеви с всичката ярост, която бушуваше в тялото ѝ. Ударът го събори и остави червена следа на бузата му. Докато падаше, домакинът притисна радиото до гърдите си, за да го предпази, и пое цялата тежест с рамото си. Запримигва срещу нея.

— Никога в живота си не съм виждала нещо толкова жестоко! — побесня Сестрата. — Мислиш ли, че е забавно? Изпитваш ли удоволствие от всичко това? Ставай, копеле! Ще ти сритам задника и ще те изхвърля през тази стена! — Тя тръгна към него, но Пол вдигна ръка, за да я спре, и това я разколеба.

— Почакай — изграчи той. — Задръж. Не можеш да разбереш, нали?

— Ще си го получиш, задник!

— Почакай малко. Просто почакай и гледай внимателно. След това можеш да ми риташ задника, колкото си искаш. — Пол се изправи, продължи с опаковането на радиото и когато приключи, го прибра в сандъка. Заключи катинара и пъхна съкровището си под леглото. — След теб — каза той и направи знак на Сестрата да отиде в другата стая.

Мона Рамзи се беше навела в ъгъла и плачеше, а съпругът ѝ се опитваше да я успокои. Старецът се беше свил до едната от стените и се взираше в нищото. Стив замахваше с юмруци и ритници към стената и крещеше ругатни. Арти стоеше напълно неподвижен в средата на помещението, докато тийнейджърът с червената коса вилнееше около него.

— Мона? — каза Пол. Сестрата стоеше зад гърба му.

Младата жена вдигна поглед и срещна неговия. Старецът също го погледна, както сториха Кевин и Стив, който спря да блъска с юмруци по стените.

— Права си, Мона — продължи домакинът. — Не го направихме по правилата. Затова не чухме глас. Виж, не казвам, че ще чуем такъв, ако утре го направим както трябва. Но утре е нов ден, нали? Поне така казваше Скарлет О’Хара. Утре ще включим радиото и ще опитаме отново. Ако и тогава не чуем нищо, ще опитаме на следващия ден. Знаеш, че ще е необходимо известно време, за да се поправят радиостанциите и сигналът да е отново както преди. Ще е необходимо време. Но утре ще опитаме отново. Нали?

— Разбира се! — отговори Стив. — Мамка му, ще е нужно време сигналът да е отново както преди! — Той се ухили и погледна всички им. — Обзалагам се, че точно сега се опитват да върнат станциите отново в ефир! Господи, това ще е голямо постижение, нали?

— Някога слушах радио през цялото време! — намеси се старецът, който се усмихваше, сякаш беше попаднал в сън. — Слушах мачовете на Метс през лятото! Утре ще чуем някого, обзалагам се!

Мона стисна рамото на съпруга си.

— Не го направихме по правилата, нали? Видя ли какво стана? Казах ти… важно е да има правила! — Но тя беше спряла да плаче и неочаквано започна да се смее. — Бог ще ни позволи да чуем някого, ако следваме правилата! Утре! Да, мисля, че може да се случи утре!

— Точно така! — съгласи се Кевин и я прегърна още по-силно. — Утре!

— Аха. — Пол огледа стаята. Усмивката не слизаше от лицето му, но очите му бяха обладани и разядени от болка. — Аз също си мисля, че може да е утре. — Погледът му срещна този на Сестрата. — Какво ще кажеш?

Тя се поколеба, но тогава разбра. Тези хора нямаха за какво друго да живеят освен за радиото в сандъка. Без него, без всеки един ден трепетно да очакват този изключително специален момент, щяха да се избият помежду си. Ако пък го държаха включено през цялото време, щяха да изтощят батериите и сами да си отнемат надеждата. Сестрата осъзна, че на Пол Торсън му беше повече от ясно, че може би никога нямаше да чуят човешки глас по радиото. Но по свой си начин, той беше добър самарянин. Опазваше тези хора живи не само като ги хранеше.

— Да — отговори най-накрая Сестрата. — Мисля, че може да стане.

— Добре — усмивката на домакина стана по-ясна, както и бръчките около очите му. — Надявам се двамата да обичате да играете покер. Имам тесте карти и много клечки кибрит. Не бързате да си ходите, нали?

Сестрата погледна Арти. Спътникът ѝ стоеше с увиснали рамене и празен поглед. Веднага разбра, че си мисли за дупката, на чието място някога беше Детройт. Гледа го известно време, докато той накрая не се изправи и не отговори със слаб, но смел глас:

— Не, не бързам за никъде. Вече не.

— Тук играем „Файв кард дроу“. Ако спечеля, ще ви прочета поезията си, а вие трябва да се усмихвате и да ѝ се наслаждавате. Ако ли не, ще изхвърляте кофите с боклук — изборът е ваш.

— Ще реша кое ще избера, когато му дойде времето — отвърна Сестрата и в този момент осъзна, че много харесва Пол Торсън.

— Звучиш като истински комарджия, госпожа! — Домакинът плесна с ръце и с подигравателен блясък в очите. — Добре дошла в клуба!

33

Суон избягваше да го направи колкото се може по-дълго. Но след като излезе от ваната с чудесната топла вода, която остави мътнокафява и пълна с люспи кожа и пръст, и се пресегна за голямата кърпа, която Леона Скелтън ѝ остави, нямаше как да не го стори. Трябваше.

Погледна се в огледалото.

Светлината идваше само от една газена лампа, чийто фитил едва се подаваше, но беше достатъчна. Суон се загледа в овалното огледало над ваната и онова, което видя, ѝ заприлича на гротескова и плешива маска за Хелоуин. Вдигна ръка към устата си и отвратителното отражение стори същото.

От лицето ѝ висяха люспи кожа и се белеха като кората на дърво. Засъхнали кафяви ивици прорязваха челото и горната част на носа ѝ, а веждите — някога руси и гъсти — бяха изгорели. Устните ѝ се бяха напукали като суха земя, а очите ѝ като че ли бяха потънали в черни дупки в черепа ѝ. На дясната ѝ буза имаше две малки черни брадавици, а на устните ѝ още три. Детето беше виждало същите тези подобни на пъпки неща на челото на Джош, кафявите изгаряния на лицето му и кожата му на сиво-бели петна, но беше свикнала с всички тях. Като видя четината на главата си, където някога беше косата ѝ, и мъртвата бяла кожа, която висеше от лицето ѝ, направо ѝ се доплака от шок и ужас.

Стресна се от любезното почукване на вратата на банята.

— Суон? Добре ли си, дете? — попита Леона Скелтън.

— Да, госпожо — отвърна тя, но гласът ѝ беше разтреперан и старата жена усети това.

След кратка пауза Леона отново заговори:

— Приготвила съм ти нещо за хапване.

Суон ѝ благодари и ѝ каза, че ще излезе след няколко минути. Старата жена я остави. Хелоуинското чудовище обаче не си тръгваше от огледалото.

Детето беше оставило мръсните си дрехи на Леона, която и обеща, че ще се опита да ги изпере и да ги изсуши на огъня, затова сега облече мек момчешки кариран халат, който ѝ беше голям, и дебели бели чорапи. Халатът беше част от сандък с дрехи, принадлежали някога на сина на домакинята, Джо, който сега, беше съобщила гордо старата жена, живеел в град Канзас със семейството си и бил мениджър на супермаркет. Имах намерение да изхвърля този сандък, сподели Леона на Суон и Джош, но някак си така и не го направих.

Тялото на детето беше чисто. Сапунът, с който се изкъпа, миришеше на люляк и я накара да се размечтае за ярките си градини, галени от слънчевите лъчи. Излезе от банята, като остави газената лампа да гори, за да има светлина за Джош, когато дойдеше да се изкъпе. В къщата беше студено и Суон веднага отиде пред камината, за да се стопли отново. Гигантът беше заспал на пода, завит с червено одеяло и с възглавница под главата си. До него имаше поднос с празна купичка, чаша и трохи от царевичното кексче. Одеялото се беше свлякло под раменете му и детето се наведе, за да го завие до брадичката.

— Той ми разказа как сте се срещнали — каза тихичко Леона, като че ли за да не събуди Джош, който спеше толкова сладко, че дори камион да минеше през стената, нямаше да го обезпокои. Старата жена дойде в стаята от кухнята, откъдето беше взела поднос с хладка зеленчукова супа, чаша вода от кладенеца и три царевични кексчета. Суон прие храната и се разположи пред камината. Къщата беше тиха. Дейви Скелтън беше заспал и като се изключеше завихрящият се от време на време вятър около покрива, не се чуваше никакъв друг звук освен пращенето на жарта и тиктакането на часовника на полицата на камината, който твърдеше, че часът е осем и четиридесет.

Леона се отпусна на един стол, който беше покрит със светъл плат на цветя. Коленете ѝ изпукаха. Старата жена потръпна и ги разтри с изкривената си и белязана от времето ръка.

— Старите кости обичат да се обаждат — каза тя и кимна към спящия гигант. — Той ми каза, че си едно много смело малко момиче. Че веднъж решиш ли нещо, не се отказваш. Така ли е?

Суон не знаеше какво да отговори. Тя сви рамене и задъвка твърдото като камък царевично кексче.

— Е, поне така ми каза той. Хубаво е да си силна. Особено във времена като тези. — Погледът ѝ се зарея покрай детето и се спря на прозореца. — Сега всичко е различно. Каквото било, било, вече го няма. Знам, че е така. — Леона присви очи. — Чувам зловещ глас в този вятър. Той казва: „Всичко е мое… всичко е мое.“ Съжалявам, че трябва да го кажа, но не мисля, че много хора са останали живи. Може би целият свят е като Съливан — взривен, променен, превърнат в нещо различно от онова, което беше преди.

— В какво? — попита Суон.

— Кой знае? — Старата жена сви рамене. — О, светът няма да свърши. В началото си помислих точно това. Но светът също е силен. — Тя вдигна кривия си пръст, за да подчертае думите си. — Дори всички хора във всички големи и малки градове да умрат, дори всички дървета и посеви да почернеят, дори облаците да засенчат завинаги слънцето, светът ще продължи да се върти. О, Господ завъртя много бързо този свят, така е! И даде много силни души и умове на много хора… хора като теб, може би. И като приятеля ти.

На Суон ѝ се стори, че чу кучешки лай. Не беше много силен и не можеше да бъде сигурна, че не е бил просто вятърът. Стана, погледна през един от прозорците, а после и през друг, но не успя да види нищо.

— Чу ли кучешки лай?

— А? Не, но ти вероятно си чула. През града постоянно преминават бездомни кучета. Търсят храна. Понякога оставям няколко хапки и купичка с вода на стъпалата на верандата. — Леона побърза да сложи още дърва в камината, за да не загасне жаравата.

Суон отпи нова глътка вода от чашата си и реши, че зъбите ѝ няма да спечелят битката с царевичните кексчета. Тя взе едното от тях и попита:

— Може ли да отнеса тази вода и това кексче навън?

— Разбира се, направи го. Уличните кучета също трябва да се хранят. Внимавай вятърът да не те отнесе.

Суон отнесе кексчето и чашата с вода на стъпалата на верандата. Вятърът беше по-силен отколкото през деня и вдигаше вълни от прах. Халатът ѝ заплющя около нея. Тя остави храната и водата на едно от долните стъпала и се огледа във всички посоки, като прикри очите си от прахта. Нямаше никаква следа от куче. Върна се на мястото, на което беше комарникът, и остана там за момент. Тъкмо щеше да се прибира вътре, когато ѝ се стори, че забеляза плахо движение отдясно. Зачака и започна да трепери.

Най-накрая различи една сива фигура, която се приближи до нея. Малкия териер спря на около три метра от верандата и помириса земята с рошавата си муцуна.

След това подуши въздуха в опит да улови миризмата ѝ. Вятърът рошеше късата му прашна козина. Териерът вдигна глава, погледна я и потрепери.

Суон изпита дълбоко съжаление към животното. Не знаеше откъде е дошло, но се виждаше, че е изплашено и няма да се доближи до храната, макар тя да стоеше далеч от нея. Териерът внезапно се обърна и се стрелна в мрака. Детето разбра, че животното вече нямаше доверие на човешките същества. Погледна за последно храната и водата и се върна обратно в къщата.

Огънят продължаваше да гори. Леона беше застанала пред него и си топлеше ръцете. Джош зарита с крака и захърка по-силно под одеялото си, след което отново се успокои.

— Видя ли кучето? — попита старата жена.

— Да, госпожо. Но не дойде да вземе храната, докато бях отвън.

— Определено няма да го направи. Вероятно е много гордо, не мислиш ли? — Леона се обърна към Суон и закръглената ѝ фигура беше очертана от оранжева светлина. Детето искаше да ѝ зададе един въпрос, който ѝ хрумна, докато беше във ваната:

— Не искам това да прозвучи грубо, но… вие вещица ли сте?

Леона се разтресе от дрезгав смях.

— Ха! Казваш каквото мислиш, нали, дете? Е, няма проблем! Това е нещо много рядко срещано в наше време!

Суон не промълви нищо, защото очакваше старата жена да ѝ каже още нещо. Когато не го направи, продължи:

— Въпреки това искам да знам. Такава ли сте? Мама казваше, че всеки, който вижда други измерения или бъдещето, е лош, защото тези неща идвали от Сатаната.

— Наистина ли е казвала това? Е, не знам дали мога да се нарека вещица, или не. Може и да съм някое от тези неща. Но определено ще съм първата, която ще ти признае, че не всичко, което съм предвидила, се е случило. В интерес на истината имам много нисък процент на познаваемост за гадателка. Смятам, че животът е като един от онези големи пъзели, които трябва да наредиш, а не знаеш как да го направиш — просто се налага да нареждаш част по част, опитваш се да слагаш грешни части, където не им е мястото, и се изморяваш толкова много, че ти иде да наведеш глава и да заплачеш. — Леона сви рамене. — Не казвам, че пъзелът вече е нареден, но може би имам дарбата да виждам коя е следващата част, която ще пасне. Не през цялото време, трябва да отбележа. Само понякога, когато тази следваща част наистина е много важна. Предполагам, че Сатаната би искал да разпръсне тези части, да ги изгори и да ги унищожи. Не мисля, че Рогатия би се зарадвал да види пъзела подреден, чист и красив, а ти?

— Не — съгласи се Суон. — Не мисля.

— Искам да ти покажа нещо, дете… ако нямаш нищо против. Момиченцето кимна.

Леона взе една от газените лампи и направи знак на Суон да я последва. Минаха по коридора, покрай затворената врата на стаята, в която спеше Дейви, и стигнаха до друга врата в края. Старата жена я отвори и я пусна в малка стая с ламперия от чам, пълна с рафтове с книги, с квадратна маса за карти и четири стола в средата на помещението. Върху масата беше оставена дъска „Уиджа“, а под нея, на дървения под, беше нарисувана многоцветна звезда с пет лъча.

— Какво е това? — попита детето и посочи към фигурата, която газената лампа ѝ разкри.

— Нарича се пентаграма. Това е магически знак, който се използва за призоваването на добри и благотворни духове.

— Духове? Имате предвид призраци?

— Не, просто добри усещания и емоции. Не съм напълно сигурна. Видях този модел в една реклама в списание „Фейт“ и го поръчах оттам, но за съжаление, няма много подробна информация. — Леона остави лампата на масата. — Както и да е, това е гадателската ми стая. Водя… водех клиентите си тук, за да им гадая на кристална топка или на дъска „Уиджа“. Предполагам, че също така мога да я нарека мой офис.

— Имате предвид, че изкарвате пари от това?

— Разбира се! Защо не? Това си е честен начин човек да си вади прехраната. Освен това всички искат да научат повече за любимата си тема — а именно самите тях! — Старата жена се разсмя и зъбите ѝ заблестяха в сребро на светлината от газената лампа. — Погледни тук! — Тя посегна отстрани на единия от рафтовете и извади криво дърво, което приличаше на тънък клон от дърво, около метър дълъг, с две малки разклонения, които сочеха на две различни страни в горния му край. — Това е Ревльото — каза Леона. — Моят истински източник на пари.

На Суон ѝ приличаше на странна стара пръчка.

— Това нещо? Как?

— Някога чувала ли си за „батета“? Това е най-добрата батета, за която можеш да мечтаеш, дете! Старият Ревльо ще се изкриви и ще заплаче дори на локва вода на тридесет метра под солидна скала. Намерих го на една гаражна разпродажба през 1968 г. Ревльото е намерил петдесет кладенеца в този район. В това число и собствения ми в задния двор. Намира най-чистата вода, за която човек може да мечтае. О, обичам го този сополанко! — Леона дари пръчката със звучна целувка и я върна на мястото ѝ, след което светналите ѝ и лукави очи се насочиха към Суон. — Искаш ли да ти предскажа бъдещето?

— Не знам — отвърна разтревожено детето.

— Не ти ли се иска? Поне мъничко? О, имам предвид за развлечение… нищо повече.

Суон сви рамене. Все още не беше особено убедена.

— Ти привлече интереса ми, дете — каза Леона. — След онова, което Джош ми разказа за теб и за нещата, които сте преживели… Ще ми се да надникна към този твой голям пъзел. Не ти ли се иска?

Суон се зачуди дали Джош ѝ беше казал за заповедта на Поу-Поу и за поникналата на мястото, където спеше, трева. Със сигурност не го беше направил, помисли си тя. Не познаваха Леона Скелтън толкова добре, че да ѝ разкриват тайните си! Или, замисли се детето, ако жената наистина беше вещица — добра или лоша — вероятно вече някак си беше научила или поне предположила, че има нещо странно в историята на гиганта.

— Как ще го направите? — попита Суон. — С една от онези кристални топки ли? Или с тази дъска на масата?

— Не, не мисля. Тези неща са много полезни, но… ще го направя с тези. — Леона взе красива дървена кутия от един от рафтовете и пристъпи към масата, където светлината беше по-добра. Побутна дъската „Уиджа“ настрани, остави кутията и я отвори. Вътрешността ѝ беше подплатена с лилаво кадифе. Извади тесте карти, което обърна с лицето нагоре, и с една ръка започна да вади карта по карта, за да може Суон да ги види… Детето затаи дъх.

На картите имаше странни и прекрасни рисунки — мечове, тояги, бокали и пентаграми като нарисуваната на пода — като всяка от тях беше номерирана и представляваше някаква енигматична картина, която Суон не можеше да разбере — на една три меча пронизваха сърце, а на друга осем пръчки летяха в синьо небе. На някои от другите карти имаше рисунки на хора: старец в сива роба, с наведена глава, хванал тояга в едната ръка и фенер със светеща звезда с шест лъча в него в другата; две голи фигури — на мъж и жена — притиснати една в друга, за да създадат едно цяло човешко същество; рицар с яркочервена броня на кон, който издишва огън и чиито копита хвърлят искри, докато бяга напред. И още много магически фигури… Но онова, което ги караше да изглеждат живи, бяха цветовете на картите: смарагдово зелено, червено, съставено от хиляди огньове, искрящо злато и блестящо сребро, меко синьо и среднощно черно, перлено бяло и жълто като лятно слънце. Окъпани в тези цветове, фигурите като че ли се движеха и дишаха, за да извършат делата, с които се бяха захванали. Суон не беше виждала подобни карти преди и не можеше да им се насити.

— Наричат се карти „Таро“ — обясни Леона. — Този комплект датира от двадесетте години и всеки цвят е бил нанасян на ръка. Не са ли много красиви?

— Да — въздъхна момиченцето. — О… да.

— Седни тук, дете… — старата жена докосна единия от столовете — … и да видим какво ще предвидим. Става ли?

Суон се поколеба, защото още не беше сигурна, но като че ли беше хипнотизирана от красивите и мистериозни фигури на тези вълшебни карти. Тя погледна лицето на Леона Скелтън и седна на стола, който като че ли беше направен точно за нея.

Старата жена зае стола срещу нея и премести газената лампа вдясно.

— Ще направим нещо, което се нарича Келтски кръст. Това е един от начините, по който се нареждат картите, за да могат да ти разкажат история. Тази история може да не е много ясна, може да не е лесна, но картите ще се наредят една до друга като онзи пъзел, за който говорихме. Готова ли си?

Суон кимна и сърцето ѝ се разтуптя. Вятърът фучеше и виеше навън и за момент ѝ се стори, че чу зловещ глас в него.

Леона се усмихна и затърси сред картите точно определена. Намери я и я показа на детето.

— Тази карта ще си ти, а другите ще изградят история около теб. — Старата жена остави картата на масата пред Суон. Тя беше в рамка от злато и червено, а рисунката беше на младеж с дълга златиста пелерина и шапка с червено перо, който държеше тояга с увита зелена лоза около нея. — Това е „Паж Жезли“: дете, което все още има да извърви дълъг път. — Леона бутна останалите карти пред детето. — Можеш ли да ги разбъркаш?

То не знаеше как се бъркат карти и поклати глава.

— Е, в такъв случай просто ги размеси. Размеси ги хубавичко, много хубавичко, и докато го правиш, се замисли сериозно къде си била, коя си и къде искаш да отидеш.

Суон изпълни нареждането и картите се плъзнаха навсякъде. Лицата им бяха притиснати в масата и се виждаха единствено златните им гърбове. Тя се съсредоточи върху нещата, които ѝ каза Леона, и се замисли сериозно, доколкото това ѝ беше възможно, тъй като вятърът навън продължаваше да я разсейва. Най-накрая старата жена каза:

— Така е добре, дете. А сега ги събери отново в тесте, с лицето надолу. След това го раздели на три купчини и ги сложи от лявата си страна.

Суон изпълни инструкциите. Леона посегна с ръка, която изглеждаше грациозна на слабата оранжева светлина, взе купчините и отново ги събра в тесте.

— Сега ще започнем историята. — Старата жена постави първата карта с лицето нагоре направо върху „Паж Жезли“. — Това те покрива. — На картата беше нарисувано голямо златно колело с фигури на мъже и жени като спици в него, някои от тях бяха с весели изражения в горната му част, а другите под него притискаха ръце в лицата си от отчаяние. — „Колелото на съдбата“ — то винаги се върти, носи промяна и разгръща Съдбата. Това е средата, в която се намираш. Може би нещата около теб се движат и обръщат, макар все още да не го знаеш.

Следващата карта беше сложена до „Колелото на съдбата“.

— Това ти е на пътя — обясни Леона — и представлява силите, които са срещу теб. — Тя присви очи. — О, божичко. — Картата беше в рамка от абанос и сребро. Нарисуваната на нея фигура беше почти изцяло в черна пелерина и качулка освен бялото, подобно на маска ухилено лице. Очите ѝ бяха сребърни… но в челото ѝ имаше трето алено око. В горната част на картата беше написано с красиви и вити букви…

— „Дяволът“ — прочете Леона. — Разрушението е отприщено. Както и невероятната жестокост. Трябва да си нащрек и да се пазиш, дете.

Преди Суон да успее да поиска повече информация за тази карта, която я накара да потрепери, старата жена сложи следващата върху другите две.

— Това е на главата ти и показва за какво копнееш. „Асо чаши“ — мир, красота, копнеж за разбирателство.

— Това не съм аз! — заяви засрамено Суон.

— Може би още не. Но един ден. — Следващата карта беше сложена под отвратителния Дявол. — Това е под теб и показва какво си преживяла, за да стигнеш дотук. — На картата беше нарисувано брилянтножълто слънце, но беше обърната с главата надолу. — Слънцето означава самота, несигурност… загуба на някого. Може би загуба на част от теб. Краят на невинността. — Леона ѝ хвърли бърз поглед и отново заби глава в картите си. Следващата карта, петата поред от разбърканото тесте, беше сложена вляво от „Дяволът“. — Това е зад теб, влияние, което си загърбила. — Изображението беше на стареца, който държеше фенера със звездата в него, но той също беше обърнат с главата надолу. — „Отшелникът“. Когато е обърнат с главата надолу, означава затваряне в себе си, скриване, забравяне на отговорностите. Всички тези неща са отминали. Сега се разкриваш пред света — за добро или за лошо.

Шестата карта беше сложена вдясно от „Дяволът“.

— Това е пред теб и показва какво ти предстои.

Леона разгледа картата с искрен интерес. На нея беше изобразен младеж в пурпурна броня, който беше вдигнал меч, докато зад гърба му гореше замък.

— „Паж Мечове“ — обясни старата жена. — Младо момиче или момче, което копнее за власт. Живее заради нея, нуждае се от нея, както се нуждае от храна и вода. „Дяволът“ също гледа в тази посока. Може би съществува някаква връзка между тях. Както и да е, вероятно това е някой, срещу когото ще се изправиш — някой наистина коварен… и много опасен.

Преди гадателката да успее да обърне следващата карта, по коридора долетя един глас:

— Леона! Леона! — Дейви се разкашля неудържимо и едва не се задави. Старата жена веднага избута картите настрани и бързо излезе от стаята.

Суон стана. „Дяволът“ — мъж с алено око — като че ли се взираше право в нея и ръцете ѝ настръхнаха. Тестето, което Леона беше бутнала настрани, стоеше само на няколко сантиметра от ръката ѝ и най-горната карта я зовеше да я погледне.

Детето посегна към нея. Спря се.

„Само ще надникна. Едно бързо надникване“, каза си то.

Вдигна най-горната карта и я погледна.

На нея беше нарисувана красива жена във виолетова роба, над която грееше слънце. Около нея имаше поле с пшеница, водопад и цветя. В краката ѝ бяха полегнали лъв и агне. Но косата ѝ беше пламнала, както и очите, които бяха решителни и насочени в някакво далечно препятствие. Тя носеше сребърен щит, в чийто център беше изрисуван огън, а на главата си беше сложила корона, която блестеше с цветовете на хванати в капан звезди. Красивите букви в горната част на картата гласяха „ИМПЕРАТРИЦАТА“.

Суон задържа картата, докато всички подробности не се запечатаха в ума ѝ. Остави я и ѝ се прииска да види следващата карта в тестето. „Не!, предупреди се тя. — Стигна прекалено далеч!“ Можеше да почувства отвратителното алено око на „Дяволът“, което я приканваше да види още една карта.

Взе следващата. Обърна я.

Застина.

Скелет в броня, яхнал вдигнат на задните си крака кон от кости, с окървавена коса в ръцете си. Създанието косеше пшенично поле, но класовете пшеница бяха увити едни в други човешки тела, голи и гърчещи се в агония, покосени от неуморното острие. Небето беше окъпано в кървави нюанси и черни гарвани кръжаха над човешкото поле на страданието. Това беше най-ужасната картина, която Суон беше виждала някога, и нямаше нужда да чете надписа в горната част на картата, за да я разпознае.

— Какво правиш тук?

Гласът едва не я накара да подскочи на метър във въздуха. Суон се обърна и видя Джош на прага на вратата. Лицето му, с неговите сиви и бели петна и хванали коричка изгаряния, беше гротесково, но в този момент тя осъзна, че го обича… обичаше както лицето, така и мъжа, на когото принадлежеше. Гигантът огледа стаята и се намръщи.

— Какво е всичко това?

— Ами… гадателската стая на Леона. Гледаше ми на карти. Джош влезе в помещението и погледна масата.

— Много са красиви — каза той. — С изключение на тази. — Почука картата на „Дяволът“. — Напомня ми за един кошмар, който имах, след като ядох сандвич със салам и цяла кутия с шоколадови понички.

Все още изнервена, Суон му показа последната карта, която взе.

Джош я хвана между пръстите си и я доближи до светлината. И преди беше виждал карти „Таро“ във Френския квартал в Ню Орлиънс. Надписът гласеше „Смъртта“.

„Смъртта, която покосява човешката раса“, помисли си той. Тази карта беше едно от най-зловещите неща, които беше виждал, а на измамната светлина му се струваше, че сребърната коса коси наред човешката пшеница. Конският скелет се беше изправил на задните си крака, докато ездачът му вършееше под кървавочервеното небе. Джош хвърли картата обратно на масата и тя се плъзна наполовина върху картата с демоничната фигура с аленото око.

— Това са просто карти — каза гигантът. — Хартия и боя. Не означават нищо.

— Леона каза, че разказват история.

Джош събра картите отново в тесте, за да скрие „Дяволът“ и „Смъртта“ от очите на Суон.

— Хартия и боя — повтори той. — Нищо повече.

Нямаше как да пренебрегнат давещото се и мъчително кашляне на Дейви Скелтън. Картите, особено тази на „Смъртта“, накара Джош да се почувства неприятно. Дейви сякаш се душеше, а Леона му говореше тихичко в опит да го успокои. „Смъртта е наблизо — осъзна неочаквано гигантът. — Много, много близо.“ Той излезе от гадателската стая и тръгна по коридора. Вратата на стаята на Дейви беше открехната. Гигантът предположи, че може да помогне с нещо и реши да влезе вътре.

Първото, което забеляза, бяха изцапаните с кръв чаршафи. Агонизиращото лице на мъжа беше осветено от една жълта газена лампа, очите му бяха мътни от болестта и ужаса, а когато кашляше, от устата му излизаше гъста и тъмночервена храчка.

Джош се спря на прага.

Леона се беше надвесила над съпруга си, в скута ѝ беше оставена порцеланова купичка, а в ръката си държеше подгизнал от кръв парцал. Тя усети присъствието на гиганта, обърна глава към него и изрече с всичкото достойнство, което успя да събере:

— Моля те, излез и затвори вратата.

Джош се поколеба. Стоеше като истукан и му се повдигаше.

— Моля те — настоя Леона, докато съпругът ѝ изкашляше живота си в скута ѝ.

Гигантът излезе от стаята и затвори вратата след себе си.

Някак си отново се беше озовал пред камината. Помириса се. Вонеше, затова трябваше да вземе няколко кофи с вода от кладенеца, да ги стопли на огъня и да се потопи във ваната. Очакваше това с нетърпение. Но прежълтялото и измъчено лице на умиращия човек в другата стая не излизаше от главата му и не му позволяваше да помръдне. Спомни си Дарлийн, която умираше в пръстта. Спомни си трупа, който лежеше на стъпалата на нечия веранда в стенещия мрак. Изображението на онзи скелетен ездач, който вилнееше на онова поле с хора, беше залепнало като пиявица за съзнанието му.

„О, Господи — помисли си Джош, когато сълзите му потекоха. — О, Господи, помогни на всички ни.“

И тогава наведе глава и заплака — не само заради спомените си за Роуз и момчетата, но също така за Дейви Скелтън, Дарлийн Прескот, трупа в мрака и всички мъртви и умиращи човешки същества, които някога се бяха наслаждавали на слънчевите лъчи върху лицата си и бяха смятали, че ще живеят вечно. Гигантът плачеше, а сълзите се стичаха по лицето му и капеха от брадичката му, без да може да ги спре.

Някой уви ръка около врата му.

Детето.

Суон.

Джош я придърпа към себе си и тя го прегърна, докато той плачеше.

Прегръщаше го силно. Суон обичаше гиганта и не можеше да понесе да слуша болката му.

Вятърът виеше навън, променяше посоката си и брулеше Съливан от различни ъгли.

И в този вятър ѝ се стори, че чу един зловещ глас да шепне:

— Всичко е мое… всичко е мое.

Шест

Адът замръзва

Боклукчиите ♦ Магнумът чака ♦ Зулу воин ♦ Прастарият юмрук ♦ Бизнес с Дебелака ♦ Рай ♦ Звукът на прераждането

34

Факли горяха на студения вятър в пустата равнина на петдесет километра северозападно от кратера на град Солт Лейк. Около триста парцаливи и прегладнели хора се свиваха на брега на брега на Голямото солено езеро в скалъпен набързо град от кашони, повредени автомобили, палатки и каравани. Светлината от факлите стигаше на километри по равния терен и привличаше малки групички от оцелели, които пътуваха на изток от разрушените градове и села на Калифорния и Невада. Всеки ден и всяка нощ групи от хора, които носеха вещите си на ръце, завързани за гърбовете или ги дърпаха в куфари и ръчни и пазарски колички, идваха в лагера и си намираха местенце върху твърдата и гола земя, на което да се свият. Някои късметлии разполагаха с палатки и раници, пълни с консерви, бутилирана вода и оръжия, с които да защитават притежанията си. По-слабите от тези хора бързо залиняваха, след като свършеха провизиите си от храна и вода или някой им ги откраднеше. Телата на самоубийците се носеха по повърхността на Голямото солено езеро подобно на зловещи дънери. Мирисът на солена вода, който вятърът разнасяше, също събираше групи от скиталци; онези, които нямаха прясна вода, се опитваха да я пият, В страдащите от гнойни рани и изгаряния търсеха пречистващата ѝ агонизираща прегръдка в желанието си да се подложат на религиозно самобичуване.

В западния край на лагера, на твърдата скалиста земя, лежаха над сто трупа, останали там, където бяха паднали. Бяха ограбени до шушка от мародерите, които живееха в ями в пръстта и презрително биваха наричани „боклукчии“ от хората, които се бяха разположили най-близо до брега на езерото. Почти до западния хоризонт се простираше гробище от леки автомобили, каравани, кемпери, джипове и мотоциклети, които бяха останали без гориво или чиито двигатели бяха блокирали поради липсата на масло. Те биваха нападнати от мародерите, които откъсваха седалките, взимаха гумите и откачаха вратите, капаците и багажниците, за да си създадат свои собствени странни домове. Резервоарите бяха източени от групи от въоръжени мъже от централния лагер, а бензинът се използваше за факлите — защото светлината се беше превърнала в сила и в почти мистична защита от ужасите, които криеше мракът.

Две фигури, нарамили раници, се тътреха през пустинята към светлината на факлите, която се намираше на около седем-осемстотин метра пред тях. Беше нощта на двадесет и трети август и бяха минали един месец и шест дни от изстрелването на ракетите. Двете фигури вървяха през гробище от превозни средства и въобще не им правеше впечатление, когато стъпеха върху някой гол труп. Миризмата на разложение не им попречи да помиришат соленото езеро. Собствената им кола, едно „БМВ“, което бяха откраднали от паркинг в призрачния град Карсън, Невада, беше останала без бензин преди около двадесетина километра и вървяха вече цяла вечер към сиянието на светлините, които се отразяваха в ниските облаци.

Нещо изтрака отстрани зад ограбената останка на един „Додж Чарджър“. Фигурата, която вървеше по-напред, спря и извади .45-калибров автоматичен пистолет от раменния кобур под синята си шуба с гъши пух. Звукът не се повтори и след един миг на тишина двете фигури отново продължиха напред към лагера, този път с по-бодра крачка.

Водачът измина още пет метра, когато една ръка се подаде от пръстта и пясъка, сграбчи левия му крак и го извади от равновесие. Мъжът едновременно извика и стреля с .45-калибровия си автоматичен пистолет, но куршумът излетя в небето. Той падна тежко на лявата си страна и въздухът напусна дробовете му. Една човешка фигура изпълзя като морски рак от ямата, която се беше открила в земята. Ракът се хвърли върху мъжа с раницата, натисна с коляно врата му и започна да налага лицето му с юмрука на лявата си ръка.

Втората фигура изпищя — писъкът беше женски — след което се обърна и хукна да бяга през гробището. Жената чу стъпки след себе си, усети, че нещо я приближава и когато обърна глава, за да погледне назад, се спъна в един от голите трупове и падна по лице. Опита се да се изправи, но изведнъж една маратонка се заби в задната част на главата ѝ и ѝ притисна носа и устата в пръстта. Тя зарита френетично, защото започна да се задушава.

На няколко метра от нея ракът действаше бързо, като използва лявото си коляно, за да натисне ръката, в която младият мъж държеше оръжието си, а дясното си беше отпуснал върху гърдите му. Онзи се опитваше да си поеме въздух, а очите му бяха ококорени и изплашени над мръсната му руса брада. И тогава ракът извади с лявата си ръка ловен нож от кожен калъф изпод дългото си и прашно черно палто. Острието преряза бързо и дълбоко гърлото на младия мъж — веднъж, втори път, трети. Онзи престана да се съпротивлява и устните му се отдръпнаха от зъбите му в грозна гримаса.

Жената се бореше за живота си; беше обърнала глава, а бузата ѝ беше притисната в земята.

— Моля те… не ме убивай! — замоли се тя. — Ще ти дам… каквото поискаш! Моля те, недей…

Маратонката неочаквано се отдръпна. Върхът на нещо, което приличаше на шило за лед, убоде бузата ѝ точно под дясното ѝ око.

— Без номера. — Гласът принадлежеше на момче, беше тънък и писклив. — Ясно? — Убоде я още по-силно с шилото за лед, за да придаде тежест на думите си.

— Да — отговори жената. Момчето сграбчи кичур от дългата ѝ гарвановочерна коса и я изправи до седнало положение. Тя успя да види лицето му на слабото сияние от далечната светлина. Похитителят ѝ беше просто хлапе на тринадесет или четиринадесет години, което беше облечено в прекалено голям за него мръсен кафяв пуловер и сиви панталони с дупки на коленете. Беше толкова слабо, че можеше спокойно да се определи като „мършаво“, с високи скули и мъртвешки бледо лице като на труп. Тъмната му коса беше сплъстена върху скалпа му от мръсотия и пот и носеше очила — с рамки от изтъркана кожа, каквито според нея бяха носили бойните пилоти през Втората световна война. Стъклата уголемяваха очите му и ги правеха да изглеждат като затворени в аквариум. — Не ме наранявай, става ли? Кълна се, че няма да викам.

Роланд Кронингер се засмя. Това беше най-тъпото и малоумно нещо, което беше чувал.

— Можеш да викаш колкото си искаш. На никого не му пука дали ще викаш, или не. Сваляй раницата.

— Пипна ли го? — провикна се полковник Маклин, който все още беше върху другото тяло.

— Да, сър — отговори Роланд. — Жена е.

— Доведи я тук!

Момчето вдигна раницата и се отдръпна назад.

— Размърдай се — заповяда ѝ то. Жената се опита да се изправи, но отново беше блъсната. — Не, не на крака. Пълзи.

Тя запълзя през пръстта и разложените тела. Искаше ѝ се да изпищи, но не можеше да си го позволи.

— Руди? — провикна се със слаб глас жената. — Руди? Добре ли си?

И тогава видя фигурата с черното палто да разкъсва раницата на спътника ѝ. Целият беше в кръв и тя разбра, че са затънали дълбоко в лайната.

Роланд хвърли другата раница на полковник Маклин, след което прибра шилото за лед в еластичните си панталони, които беше свалил от трупа на момче на неговата възраст и с близки на неговите размери. Взе автоматичния пистолет от мъртвите пръсти на Руди под изумения поглед на жената.

— Хубаво оръжие — каза той на Краля. — Можем да го използваме.

— Трябва да имаме още пълнители — отвърна Маклин и зарови в раницата с една ръка. Извади чорапи, бельо, паста за зъби, армейски комплект съдове… и манерка, в която се разплиска някаква течност, когато я разклати. — Вода! О, Господи… това е прясна ВОДА! — Стисна манерката между бедрата си и развъртя капачката, след което отпи няколко глътки от сладката и вкусна вода. Тя потече по извитата му сива брада и закапа по земята.

— Ти имаш ли манерка? — обърна се Роланд към жената.

Тя кимна и свали от рамото си презрамката на манерката, която беше прибрала под палтото си от белка, взето от един бутик в град Карсън. Носеше дизайнерски дънки на леопардови петна и скъпи ботуши, а около врата си беше накичила перли и синджирчета с диаманти.

— Дай я тук.

Жената го изгледа и изпъна гръб. Това хлапе беше поредният боклук, а тя добре знаеше как да се оправя с такива.

— Майната ти — каза му, отвинти капачката на манерката и я вдигна, за да пие. Студените ѝ сини очи го предизвикваха.

— Хей! — провикна се някой от мрака. Гласът беше дрезгав и груб. — Да не си хванахте жена?

Роланд не отговори. Той продължаваше да гледа как копринената кожа на врата на пленницата му се движеше, докато пие.

— Имам бутилка уиски! — обади се отново гласът. — Ще я изтъргувам с вас!

Жената спря да пие. Изведнъж газираната вода „Перие“ ѝ се стори много неприятна на вкус.

— Давам бутилка уиски за тридесет минути! — настоя онзи. — Ще ви я върна, когато приключа! Имаме ли сделка?

— Имам стек цигари! — провикна се друг мъж зад един преобърнат джип вляво от тях. — Петнадесет минути за стек цигари!

Жената бързо завинти капачката и хвърли манерката в краката на момчето.

— Ето — каза тя, без да откъсва очи от неговите. — Вземи я цялата.

— Пълнители за пистолета! — зарадва се Маклин и извади три броя от раницата на Руди. — Вече разполагаме с известна огнева мощ!

Роланд отвори манерката, отпи няколко глътки вода, затвори я и преметна презрамката ѝ през рамо. Навсякъде около тях се носеха гласовете на други боклукчии, които предлагаха запасите си от алкохол, цигари, клечки кибрит, шоколадови десерти и други ценности, за да прекарат известно време с току-що уловената жена. Роланд не продума, а само слушаше все по-сериозните наддавания като аукционер, който е наясно, че притежава стока с наистина висока цена. Той разгледа пленницата си през очилата, които сам си беше направил, като залепи правилните стъкла — намерени в останките на една от оптиките „Покатело“ — в рамките на танкистки очила. Жената нямаше сериозни белези освен няколко малки зарастващи рани на бузите и челото… и това я правеше много специална стока. Повечето от жените в лагера бяха изгубили косите и веждите си и бяха загрозени от грозни белези в различни цветове — от тъмнокафяви до алени. Черната коса на пленницата му падаше като водопад върху раменете ѝ. Беше мръсна, но нямаше плешиви петна в нея — първият признак на радиационно отравяне. Лицето ѝ беше грубо с квадратна челюст. „Надменно лице — помисли си Роланд. — Лице на кралица на селяндурите.“ Електриковосините ѝ очи бавно се местеха от оръжието към Руди и отново към момчето, сякаш свързваше точките на триъгълник. Според Роланд жената беше в края на двадесетте или началото на тридесетте си години и погледът му се свлече до големите ѝ гърди, които издуваха червената ѝ тениска под палтото ѝ от белка, на която беше написано с фалшиви диаманти „БОГАТА КУЧКА“. Стори му се, че видя зърната ѝ да щръкват, сякаш опасността и смъртта форсираха сексуалния ѝ двигател.

Роланд усети напрежение в стомаха си и бързо вдигна поглед от зърната ѝ. Изведнъж се беше зачудил какво ли щеше да е чувството, ако захапеше едно от тях между зъбите си.

Сочните устни на жената се размърдаха.

— Хареса ли ти видяното?

— Фенерче! — предложи един от боклукчиите. — Ще ти дам фенерче за нея!

Роланд не отговори. Тази жена го накара да се сети за снимките в списанията, които намери в най-долното чекмедже на скрина на баща си в онзи далечен свой живот. Коремът му се сви, а топките му запулсираха, сякаш бяха стиснати от брутален юмрук.

— Как се казваш? — попита я той.

— Шийла. Шийла Фонтана. Ти как се казваш? — Благодарение на хладната логика на жена, която по природа беше добра в оцеляването, тя стигна до извода, че шансовете ѝ бяха по-добри тук, при смахнатото хлапе и мъжа с едната ръка, отколкото в мрака с всички онези. Инвалидът изруга и хвърли останалото от раницата на Руди на земята.

— Роланд Кронингер.

— Роланд — повтори Шийла, като изрече името все едно ближеше близалка. — Няма да ме дадеш на онези, нали, Роланд?

— Той съпруг ли ти беше? — попита момчето и срита тялото на Руди.

— Не. Просто пътувахме заедно. — В интерес на истината живееха заедно от почти година и той беше играл ролята на неин сутеньор в Оукланд, но нямаше нужда да обърква хлапето. Погледна окървавеното гърло на Руди и побърза да измести очи. Изпита съжаление, защото той беше добър бизнес мениджър, фантастичен любовник и винаги им осигуряваше достатъчно дрога. Но сега беше просто мъртво месо, защото светът беше станал такъв. Както самият Руди би казал, трябва да си пазиш собствения задник на всяка цена.

Нещо се размърда на земята зад Шийла и тя се обърна да го погледне. Едва различима човешка фигура пълзеше към тях. Спря се на два-три метра от нея и покрита с отворени и гноясващи рани ръка вдигна хартиен плик.

— Шоколадови десерти? — предложи неприятен глас.

Роланд стреля с автоматичния пистолет и изстрелът стресна Шийла. Човекоподобното на земята първо изсумтя, после изскимтя като куче, след което застана на колене и се скри между разнебитените автомобили.

На жената ѝ стана ясно, че хлапето нямаше намерение да я даде на другите. От няколко ями в земята се разнесе дрезгав и престорен смях. Тя беше виждала достатъчно гадости, откакто двамата с Руди бяха напуснали хижата на наркопласьорите в планината Сиера, в която се криеха от ченгетата в Сан Франциско, когато бомбите удариха, но случващото се тук определено беше най-гадното. Погледна надолу към очилатото хлапе, защото беше почти метър и осемдесет висока. Беше с тежък кокал като амазонка, но всички форми и извивки на тялото ѝ служеха добре, за да постига целите си и знаеше, че вече го беше хванала за пишката.

— Какви са тези простотии, дяволи го взели? — попита Маклин, наведен над нещата, които беше извадил от раницата на Шийла.

Тя веднага разбра какво беше намерил. Приближи се до него, без да обръща особено внимание на .45-калибровия пистолет на хлапето, и видя какво държи — найлонова торбичка със снежнобяла и фина колумбийска захар. Около едноръкия бяха пръснати още три найлонови торбички с висококачествен кокаин и около десетина пластмасови шишенца с попърс, черни красавици, оси, бомбардировачи, червени дами, ангелски прах и ЛСД.

— Това е аптечката ми, приятел — каза Шийла. — Ако искаш да си прекараш добре, разполагам с два пакета с кюфтета и малко пържени картофки. Няма проблем да ги изядеш, но си искам запасите обратно.

— Наркотици — осъзна Маклин. — Какво е това? Кокаин? — Полковникът хвърли торбичката, взе едно от шишенцата и след малко вдигна мръсното си и окървавено лице към нея. Войнишката му прическа беше позагубила формата си, а тъмнокестенявата му коса беше посивяла на места. Очите му приличаха на дълбоки дупки, изкопани в каменното му лице. — Имаш и хапчета? Да не си наркоманка?

— Аз съм чревоугодница — отговори спокойно Шийла. Предположи, че хлапето няма да позволи на този луд еднорък шибаняк да я нарани, но въпреки това мускулите ѝ бяха готови за борба или бягство. — Ти какъв си?

— Казва се полковник Джеймс Маклин — отвърна Роланд. — Той е герой от войната.

— На мен ми се струва, че войната свърши. И ние загубихме… герой — каза Шийла и погледна Маклин право в очите. — Вземи каквото си поискаш, но ми върни запасите.

Полковникът изгледа младата жена от глава до пети и реши, че вероятно няма да успее да я събори на земята и да я изнасили, както смяташе да направи до този момент. Може би нямаше да му е лесно да я надвие с една ръка, освен ако не я подкосеше и не опреше нож в гърлото ѝ. Не му се искаше да се проваля пред Роланд, въпреки че пенисът му беше започнал да тупти. Изсумтя и потърси кюфтетата. След като ги намери, хвърли запасите на Шийла и тя започна да събира пакетчетата с кока и шишенцата с хапчета.

Маклин пропълзя до обувките на Руди и ги свали, след което махна златния „Ролекс“ от лявата му ръка и го сложи на своята.

— Защо сте чак тук? — обърна се Шийла към Роланд, който я гледаше как прибира кокаина и хапчетата си. — Защо не сте там, по-близо до светлината?

— Не искат боклукчии — отвърна Маклин. — Така ни наричат. Боклукчии. — Кимна към правоъгълната дупка на няколко крачки от него, която беше покрита с платнище и не се забелязваше в мрака. На Шийла ѝ се стори, че е дълбока около метър и половина. Ъглите на платнището бяха закрепени с камъни. — Не миришем достатъчно добре за тях. — В ухилената физиономия на Маклин се четеше лудост. — Как мислиш, че мириша, госпожице?

Според Шийла миришеше като потна свиня, но тя само сви рамене и посочи към флакон с дезодорант „Райт Гард“, който беше изпаднал от раницата на Руди.

Маклин се засмя. Тъкмо откопчаваше колана на мъртвеца, за да му свали панталоните.

— Разбери, че преживяваме благодарение на онова, което успеем да намерим и да си вземем. Чакаме оттук да минат хора, насочили се към светлината. — Маклин кимна с глава към брега на езерото. — Онези там държат властта. Разполагат с оръжия и изобилие от консервирана храна, бутилирана вода и бензин за факлите си. Някои от тях дори имат тенти. Търкалят се в оная ми ти солена вода, а ние тук ги слушаме как пищят. Не ни пускат да припарим до нея. О, не! Смятат, че ще я замърсим или нещо подобно. — Полковникът свали панталоните на Руди и ги хвърли в дупката. — Разбери, най-голямата несправедливост е, че двамата с момчето трябва да живеем на онази светлина. Трябва да носим чисти дрехи, да си вземаме топли душове и да получаваме всичката храна и вода, която поискаме. Защото бяхме подготвени… бяхме готови. Знаехме, че бомбите ще паднат. Всички в Земен дом го знаехме!

— Земен дом? Какво е това?

— Оттам идваме — отговори Маклин и клекна на земята. — От планините в Айдахо. Извървяхме дълъг път и видяхме много смърт. Роланд се сети, че ако стигнем до Голямото солено езеро, можем да се изкъпем в него, за да изчистим радиацията от себе си. А и солта щеше да се погрижи за раните ни. Това наистина е така, да знаеш. Солта лекува. Особено това. — Полковникът вдигна увития си в бинт чукан. Част от превръзката беше увиснала и покрита със засъхнала кръв, а друга част беше станала зелена. Шийла усети миризмата на инфектирана плът. — Трябва да се изкъпя в солената вода, но онези там няма да ни позволят да се доближим. Казват, че ядем мъртвите. Затова ни обстрелват, когато се опитаме да отидем там. Но сега — сега — имаме своя огнева мощ! — Маклин кимна към автоматичния пистолет, който държеше Роланд.

— Езерото е голямо — каза Шийла. — Не е нужно да минавате през лагера, за да стигнете до него. Можете да го заобиколите.

— Не можем да го направим поради две причини. Първата е, че някой ще се намести в дупката ни, докато ни няма и ще ни вземе всичко, което имаме. Втората, никой не може да забрани на Джимбо Маклин да вземе каквото си поиска. — Полковникът ѝ се ухили и жената си помисли, че лицето му прилича на череп. — Те не знаят кой съм аз или какво представлявам. Но смятам да им покажа… О, да! Ще им покажа на всички! — Маклин се обърна към лагера, загледа се в далечните факли за известно време и отново я погледна. — Няма да искаш да се чукаш, нали?

Шийла се засмя. Този човек беше най-мръсният и най-отвратителен тип, който беше срещала. Но още докато се смееше, осъзна, че е направила грешка и веднага се спря.

— Роланд — каза тихичко полковникът, — дай ми пистолета.

Момчето се поколеба, защото знаеше какво ще се случи. В края на краищата обаче Краля беше дал заповед, а той беше Кралския рицар и нямаше как да не се подчини. Направи крачка напред, като все още се колебаеше.

— Роланд — настоя Краля.

Този път момчето отиде до него и му подаде пистолета в протегнатата лява ръка. Маклин непохватно го взе и го насочи в главата на Шийла. Жената вдигна предизвикателно брадичка, преметна презрамката на раницата си през рамо и се изпъна като струна.

— Тръгвам към лагера — заяви тя. — Може би ще застреляш жена в гърба, господин военен герой. Не мисля, че ще го направиш. Доскоро, момчета, беше забавно. — Шийла се насили да прескочи трупа на Руди, след което тръгна уверено през автомобилното гробище. Сърцето ѝ биеше като лудо и беше стиснала здраво зъби в очакване на куршума.

Нещо се размърда вляво от нея. Една парцалива фигура беше приклекнала зад останките на шевролет комби. Нещо друго запълзя в пръстта на пет-шест метра отпред и жената осъзна, че няма да стигне до лагера жива.

— Очакват те — провикна се Роланд. — И няма да ти позволят да стигнеш дотам.

Шийла спря. Факлите изглеждаха далеч, толкова далеч. И дори да успееше да стигне до тях, без да бъде изнасилена — или да ѝ се случи нещо по-лошо — нямаше никаква гаранция, че няма да я изнасилят в лагера. Знаеше, че без Руди беше просто ходеща мръвка, която привлича мухите.

— По-добре се върни — настоя Роланд. — Ще си в безопасност с нас.

В безопасност, повтори саркастично наум Шийла. За последно беше в безопасност в детската градина. Избяга от дома си на седемнадесет с един барабанист в рок банда, отиде в онази странна дупка Холивуд и мина през няколко фази: работи като сервитьорка, стриптийзьорка, масажистка в салон на „Сънсет Стрип“, снима се в два порнофилма и накрая заживя с Руди. Светът се беше превърнал в ненормална въртележка от кока, попърс и пишки без лица, но дълбоката истина беше, че всичко това ѝ харесваше. Тя не беше от хората, които хленчеха за онова, което е можело да се случи в живота им, и не пълзеше на колене, за да моли за прошка; обичаше опасностите и тъмната страна на нещата, където се криеха нощните създания. Безопасността беше скучна и постоянно си повтаряше, че животът е само един, така че защо да не се размажеше както трябва?

Въпреки това не смяташе, че като си размята фустата пред тези пълзящи изроди, ще се случи нещо много забавно.

Някой се изкикоти в мрака. Някой луд, който я очакваше, и този смях беше достатъчен, за да вземе решение.

Шийла се обърна и се върна при хлапето и едноокия военен герой. Вече беше измислила начин да вземе пистолета и да им пръсне главите на двамата. Оръжието щеше да ѝ помогне да стигне до факлите край езерото.

— Падни на ръце и колене — нареди ѝ Маклин, чиито очи блестяха над мръсната му брада.

Шийла се усмихна едва и остави раницата си да падне на земята. Какво, по дяволите? Нямаше да е по-лошо от останалите мъже на „Сънсет Стрип“. Но не ѝ се искаше да му се дава толкова лесно.

— Бъди спортсмен господин военен герой — каза тя с ръце на кръста. — Защо не пуснеш хлапето първо?

Маклин погледна момчето, чиито очи зад очилата като че ли щяха да изскочат от орбитите си. Шийла разкопча колана си и започна да събува леопардовите си дънки, като ги плъзна бавно по ханша, бедрата си и накрая ги свали през каубойските си ботуши. Не носеше бельо отдолу. Падна на ръце и колене, отвори раницата и извади шишенце с черни красавици. Лапна едно хапче и каза:

— Хайде, побързай скъпи! Студеничко е!

Маклин неочаквано се засмя. Тази жена имаше кураж и макар да нямаше представа какво ще правят с нея, след като приключеха, разбра, че е от тяхната порода.

— Давай! — обърна се към Роланд. — Бъди мъж!

Момчето беше много изплашено. Жената го чакаше и Краля искаше да го направи. Осъзна, че това е важен ритуал от възмъжаването на Кралския рицар. Тестисите му бяха на път да експлодират, а тъмната мистерия между бедрата на Шийла го привличаше като някакъв хипнотичен амулет.

Боклукчиите допълзяха по-близо, за да гледат церемонията. Маклин седна, за да се наслади на гледката от първия ред. Очите му бяха замъглени и напрегнати. Постоянно местеше дулото на автоматичния пистолет под брадичката си.

Чу кух смях точно над лявото си рамо и разбра, че Войника сянка също се наслаждаваше на случващото се. Войника сянка беше дошъл от Блу Доум Маунтин заедно с тях, беше вървял зад тях и често изоставаше, но винаги беше там. Войника сянка харесваше момчето; Войника сянка смяташе, че момчето притежава инстинктите на убиец, които се развиваха с времето. Войника сянка беше казал на Маклин през тихите часове на нощта, че дните за водене на война още не са приключили. Тази нова земя щеше да се нуждае от воини и военачалници. Хора като Маклин отново щяха да са много необходими… сякаш е имало времена, когато не са били. Войника сянка му каза всичко това и той повярва.

И тогава Маклин се разсмя заради гледката пред него, смехът му се сля с този на Войника сянка и двата зазвучаха като едно.

35

На повече от три хиляди и двеста километра разстояние Сестрата седеше пред камината. Всички други бяха заспали на пода в стаята и беше неин ред да поддържа огъня, като трябваше да внимава хем да не излезе от огнището, хем да не изгасва жаравата, за да не хабят клечки кибрит. Газовата печка беше намалена, за да пести намаляващите им запаси от газ и студът беше започнал да се прокрадва през пукнатините в стените.

Мона Рамзи говореше насън. Съпругът ѝ се обърна и я прегърна. Старецът беше като мъртъв за света, Арти спеше върху легло от вестници, а Стив Бюканън хъркаше като дъскорезница. Но Сестрата беше обезпокоена от хриптенето на Арти. Беше забелязала, че се държи за ребрата, но той я увери, че е добре, че от време на време не може да си поеме въздух, но иначе — както сам се изрази — е „като чисто нов“.

Клошарката се надяваше наистина да е така, защото ако Арти беше наранен вътрешно — може би, когато онзи проклет вълк го блъсна на магистралата преди десет дни — нямаха лекарства, които да му помогнат за инфекцията.

Мешката беше до нея. Тя разхлаби връвта ѝ и бръкна вътре. Намери стъкления пръстен и го извади под светлината от жаравата.

Блясъкът му изпълни стаята. Последния път, в който надникна в предмета, беше преди четири нощи, когато отново беше на пост. Тогава също сънебродеше. В един миг седеше тук и държеше пръстена точно като сега, а в следващия беше надвиснала над някаква маса — квадратна маса с наредени на нея карти.

Картите бяха украсени с картини и не приличаха на другите карти, които някога беше виждала. Една от тях привлече вниманието ѝ — скелет, яхнал вдигнат на задните си крака скелетен кон. Скелетът размахваше коса през гротесково поле от човешки тела. На Сестрата ѝ се стори, че има сенки в стаята, чуждо присъствие и приглушените гласове на говорещи хора. Също така ѝ се счу някой да кашля, но звукът беше изкривен, сякаш го чуваше през дълъг и ехтящ тунел… и когато се върна обратно в хижата, осъзна, че Арти кашля и се държи за ребрата.

Често мислеше за тази карта с размахващия коса скелет. Все още ясно виждаше изображението, което се беше запечатало в съзнанието ѝ. Мислеше и за сенките, които бяха заедно с нея в стаята — те бяха като нереални създания, но може би това се дължеше на факта, че цялото ѝ внимание беше насочено върху картите. Вероятно ако се беше съсредоточила върху самите сенки, щеше да различи кой се намира там.

„Да бе — помисли си Сестрата. — Държиш се така, сякаш наистина ходиш някъде, когато видиш картини в стъкления пръстен! А те са просто това. Картини. Фантазия. Въображение. Терминът не е от значение. Няма нищо истинско в тях!“

Но беше започнала да осъзнава, че сънеброденето и завръщането от него бяха започнали да стават по-лесни. Не всеки път, в който погледнеше в стъкления пръстен, ѝ се удаваше възможност да сънеброди, най-често виждаше огнена светлина без никакви картини фантазия. Въпреки това знаеше, че стъкленият пръстен притежава непознати сили, поне в това беше напълно сигурна. Ако не беше нещо изключително могъщо, защо тогава създанието, което се представяше за Дойл Халанд, го искаше?

Трябваше да опази предмета. Беше отговорна за безопасността му и не можеше — не смееше — да го изгуби.

— Господи милостиви! Какво е това?

Сестрата се стресна и вдигна поглед. Пол Торсън беше излязъл през зелената завеса. Очите му бяха подути от сън. Той отметна дългата си коса и застана с отворена уста пред пулсиращия в ритъма на сърцето ѝ пръстен.

Клошарката за малко да го натика обратно в мешката си, но вече беше прекалено късно.

— Това нещо… гори! — съумя да каже Пол. — Какво е?

— Не съм сигурна. Намерих го в Манхатън.

— Господи! Цветовете… — Той коленичи пред предмета, видимо смаян. Последното нещо, което очакваше да намери пред камината, където смяташе да се постопли, беше подобен пръстен от огнена светлина. — Какво го кара да пулсира така?

— Усеща ритъма на сърцето ми. Прави така, когато го държиш.

— Какво представлява? Нещо японско ли е? С батерии ли работи?

Сестрата горчиво се усмихна.

— Не мисля.

Пол се пресегна и го бутна с пръст. Примига.

— Това е стъкло!

— Точно така.

— Уха — прошепна той. — Може ли да го поддържа? Само за миг?

Клошарката тъкмо щеше да отговори с „да“, но обещанието на Дойл Халанд я спря. Онова чудовище можеше да приема всякакви лица и всеки от хората в тази стая можеше да бъде него, дори самият Пол. Но не, те оставиха чудовището зад себе си, нали? Как пътува едно такова създание? „Последвах пътя на най-малкото съпротивление“, беше ѝ казало то. Ако носеше човешка кожа, тогава пътуваше като човек. Сестрата потрепери, защото си го представи как върви след тях в образа на някой мъртвец, върви ден и нощ без почивка, докато обувките му не се разпаднат от краката му, след което спира само за да свали друг чифт от краката на някой труп, тъй като може да приеме всеки размер.

— Може ли? — настоя Пол.

Къде ли беше Дойл Халанд сега?, зачуди се Сестрата. Някъде навън в мрака, на магистрала 80? На два-три километра оттук, износващ поредния чифт обувки? Дали можеше да лети на крилете на вятъра, с черни котки на раменете си и изпълнени с пламъци очи, или беше просто дрипав турист, който се оглеждаше зя запалени огньове в нощта?

Беше по петите им. Нали?

Сестрата си пое дълбоко въздух и подаде стъкления пръстен на Пол. Той плъзна ръка по него.

Светлината не загасна. Половината, която мъжът беше хванал, запулсира с нов, учестен ритъм. Той хвана предмета с две ръце и клошарката изпусна събрания в дробовете си въздух.

— Разкажи ми за това нещо — каза Пол. — Искам да науча повече.

Сестрата видя как скъпоценните камъни се отразяваха в очите му. На лицето му беше изписано детинско удивление, сякаш годините му бързо се топяха пред очите ѝ. Само след няколко секунди ѝ се стори с десетилетие по-млад от своите четиридесет и три години. В този момент реши да му разкаже всичко зя стъкления пръстен.

Пол остана мълчалив дълго време след като клошарката приключи. Пулсирането на пръстена се усилваше и забавяше през цялото време на разказа.

— Карти „Таро“ — каза той. Нито за миг не беше спрял да се наслаждава на пръстена. — Скелетът с косата е „Смъртта“. — С голямо усилие погледна към нея. — Знаеш, че всичко това звучи безумно, нали?

— Да. Това е белегът, оставен от отнетото ми разпятие. Арти също видя как лицето на създанието се променя, макар че се съмнявам да го признае пред теб. Не го е споменавал, откакто се случи, но смятам, че така е най-добре. А и на стъкления пръстен му липсва единият шип.

— Аха. Не си откраднала запасите ми от „Джони Уокър“, нали?

— Знаеш, че не съм. Сигурна съм, че виждам неща, когато погледна в стъклото. Не всеки път, но достатъчно често, за да ми е ясно, че имам страшно въображение или…

— Или какво?

— Или че съществува причина да е при мен. Защо ми е да виждам кукла на Бисквитеното чудовище в средата на нищото? Или пък някаква ръка да се подава от земята? Защо ми е да отивам при някаква маса с карти „Таро“ на нея? По дяволите, дори не знам за какво се използват тези проклетии!

— Циганките предсказват бъдещето с тях. И вещиците. — Пол я дари с лека усмивка, която почти го направи красив, но бързо се изпари, когато Сестрата не му отвърна със същото. — Чуй ме, не знам дали съществуват демони с разхождащи се по лицата им очи, или дали така нареченото от теб сънебродене е възможно, но не мога да отрека, че това чудо е едно невероятно произведение от стъкло. Само преди два месеца щеше да струва… — Мъжът поклати глава. — Уха — продължи накрая. — Има само една причина този пръстен да е твой — била си на правилното място в правилното време. Но това също е магия, не е ли така?

— Не вярваш на нещата, които ти казах, нали?

— Ще ми се да ти кажа, че радиацията ти е разхлопала дъските. Или че ядрените ракети са отнесли капака на ада и кой знае какво се е измъкнало оттам — Пол ѝ върна пръстена и клошарката го прибра в мешката си. — Грижи се за това. Възможно е да е единственото останало красиво нещо на света.

В другия край на стаята Арти потръпна, пое си въздух, когато се помести, и застина отново.

— Ранен е вътрешно — каза Пол. — Видях кръв в кофата му. Предполагам, че има едно-две счупени ребра, които вероятно режат нещо там вътре. — Мъжът раздвижи пръсти, които все още усещаха топлината от стъкления пръстен. — Не мисля, че е много добре.

— Знам. Страхувам се, че може да е направил инфекция.

— Възможно е. Мамка му, в тези условия на живот можеш да умреш, ако си гризеш ноктите.

— Нямаш ли никакви лекарства?

— Съжалявам. Изпих последния тиленол три дни преди бомбите. Една поема, върху която работих, не се получи.

— Какво ще правим, когато свърши газта?

Пол изсумтя. Очакваше този въпрос и знаеше, че никой друг няма да му го зададе освен нея.

— Разполагаме с количество, което ще ни стигне за още една седмица. Може би. Повече се тревожа за батериите на радиото. Когато се изтощят, тези хора ще пощуреят. Предполагам, че тогава ще извадя уискито и ще си направим едно хубаво парти. — Очите му отново остаряха. — Просто ще поиграем на шише и онзи, който извади късмет, ще бъде изписан първи.

— Изписан? Какво трябва да означава това?

— Имам .357-калибров магнум в онзи сандък, госпожа — напомни ѝ Пол. — И кутия с патрони. На два пъти почти щях да го използвам върху себе си. Първият, когато втората ми съпруга ме заряза заради едно хлапе на половината на моята възраст, взе ми всичките пари и ми каза, че онази ми работа не струва и два цента по време на криза. Вторият път причината бяха изгорелите заедно с апартамента ми поеми, върху които работих цели шест години. Случи се точно след като бях изритан от Милърсвилския щатски колеж, защото спях с една студентка, която искаше шестица по английска литература. — Мъжът продължи да мачка пръстите си и да избягва погледа на Сестрата. — Едва ли мога да се нарека късметлия. В интерес на истината с каквото съм се захващал, съм го провалял. Така че онзи магнум ме очаква от доста дълго време. Малко съм позакъснял даже.

Клошарката беше шокирана от спокойния тон на Пол. Той говореше за самоубийството, сякаш беше следващата нормална стъпка в живота му.

— Приятелю — каза му тя, — ако смяташ, че съм изминала целия този път, за да си пръсна мозъка в някаква хижа, то тогава си по-луд, отколкото аз… — Прехапа си езика. Сега Пол я изгледа с нараснал интерес.

— Какво смяташ да направиш? Къде смяташ да отидеш? В супермаркета за няколко кутии цигари и стек бира? Какво ще кажеш по път да се отбиеш до болницата и да оставиш Арти, за да не умре от кръвоизлива? Ако не си забелязала, не е останало много от света навън.

— Виж, нито за миг не съм си помисляла, че си страхливец. Смятах, че имаш топки, но явно всичко е било просто плънка от стърготини.

— Самият аз не бих се изразил по-добре.

— Ами ако те искат да живеят? — Сестрата посочи спящите фигури. — Те разчитат на теб. Ще направят каквото им кажеш. А ти смяташ да ги изпишеш?

— Могат сами да вземат решения. Но както вече споменах, къде ще отидат?

— Навън — отвърна клошарката и кимна към вратата. — В света… или поне онова, което е останало от него. Нямаш представа какво има на десет или петнадесет километра надолу по магистралата. Възможно е да е създаден приют на Гражданска отбрана или да намерим цяла общност. Единственият начин да разберем дали е така е да се натоварим на пикапа ти и да отпътуваме на запад по магистрала 80.

— Не харесвах света преди. А сега пък още по-малко.

— Кой те кара да го харесваш? Виж, не ме баламосвай. Нуждаеш се от хората повече, отколкото ти се иска да си признаеш.

— Разбира се — отвърна саркастично Пол. — Обичам ги всичките.

— Ако нямаше нужда от хора — предизвика го Сестрата, — защо тогава ходиш до магистралата? Не ми казвай, че за да убиваш вълци. Можеш да го правиш от предната си врата. Ходиш до магистралата, за да търсиш хора, нали?

— Може би исках заложници, на които да чета поезията си.

— Аха. Е, когато газта свърши, аз тръгвам на запад. Арти идва с мен.

— На вълците това ще им хареса, госпожа. С удоволствие ще ви ескортират.

— Също така ще ти взема пушката — каза тя. — И патроните за нея.

— Благодаря ти, че поиска разрешението ми.

Сестрата сви рамене.

— Бездруго единственото, от което имаш нужда, е твоят магнум. Съмнявам се да имаш някакви тревоги с вълците, след като си мъртъв. Ще взема и пикапа ти.

Пол се засмя, без да му е смешно.

— В случай че си забравила, вече ти казах, че няма много бензин и спирачките са прецакани. Вероятно радиаторът здравата е замръзнал и се съмнявам да е останал ток в акумулатора.

Досега Сестрата не беше срещала човек, който така упорито да си търси причини, за да не си мръдне задника и да изгние.

— Палил ли си пикапа напоследък? Дори радиаторът да е замръзнал, можем да запалим огън под проклетото нещо!

— Помислила си за всичко, а? Смяташ да стигнеш до магистралата в счупен стар пикап и зад първия завой да намериш бляскав град с хора от Гражданска отбрана, лекари и полицаи, които правят всичко по силите си, за да съберат отново тази велика страна. Обзалагам се, че там ще намериш всички политици и управници! Госпожа, знам какво се крие зад завоя! Шибаната магистрала, ето какво! — Пол се зае по-грубо с пръстите си и в ъгълчетата на устата му заигра горчива усмивка. — Пожелавам ти успех, госпожа. Наистина.

— Аз не искам да ти пожелавам успех — отвърна клошарката. — Искам да дойдеш с мен.

Пол мълчеше. След малко изпука пръстите на ръцете си.

— Ако нещо е останало, то ще е по-зле от град Додж, Дантевия ад, Средновековието и Ничията земя, взети заедно. Ще видиш неща, от които твоят демон с преместващите се очи ще ти се стори като едно от седемте джуджета.

— Обичаш да играеш покер, но не си голям комарджия, а?

— Не и когато залозите имат зъби.

— Ще отида на запад — заяви Сестрата и опита за последно: — Ще взема пикапа ти и ще намеря помощ за Арти. Всеки, който иска, може да дойде с мен. Какво ще кажеш?

Пол се изправи и погледна спящите хора на пода. „Те ми имат доверие — помисли си той. — Ще направят каквото им кажа. Но тук е топло, в безопасност сме и…“

„Газта ще стигне само за седмица.“

— Ще преспя с тази мисъл — каза с дрезгав глас Пол и влезе в покоите си от другата страна на завесата.

Сестрата се заслуша във воя на вятъра. Арти отново изхриптя болезнено в съня си и притисна с пръсти ребрата си. От далечината се разнесе тихият и пронизителен вой на вълк. Звукът трепереше като изсвирена на цигулка нота. Тя докосна стъкления пръстен през плата на мешката и насочи мислите си към утрешния ден.

От другата страна на зелената завеса Пол Торсън отвори сандъка и извади своя .357-калибров магнум. Той беше тежък синьо-черен револвер с груба тъмнокафява дръжка. Имаше чувството, че това оръжие е направено точно за неговата ръка. Обърна цевта към лицето си и надникна в черното ѝ безстрастно око. „Едно дърпане на спусъка — помисли си Пол, — и всичко ще свърши. Наистина е много просто. Краят на едно провалено пътуване и началото на… какво?“

Той си пое дълбоко въздух, изпусна го и върна револвера обратно. Взе бутилка уиски и я отнесе със себе си в леглото.

36

Джош изкопа гроба с лопата, която взе от мазето на Леона Скелтън, и с помощта ѝ заровиха Дейви в задния двор.

Докато старата жена изричаше молитва с наведена глава, а вятърът разкъсваше и отнасяше думите ѝ, Суон вдигна поглед и видя малкия териер на пет-шест метра от нея. Беше килнал глава на една страна, а ушите му бяха наострени. През изминалата седмица му оставяше остатъците от храна на стъпалата на верандата. Кучето ги ядеше, но не се доближаваше до нея, за да го погали. Смяташе, че териерът е доволен от остатъците, които получаваше, но никак не го биваше да си проси; поне малко трябваше да се умилква и да върти опашка.

Джош най-накрая се беше изкъпал. Можеше да си ушие костюм от мъртвата кожа, която се беше обелила от тялото му, а водата след него изглеждаше така, сякаш беше хвърлил лопата с пръст в нея. Той изми засъхналата кръв и мръсотия от бучката, която беше останала от дясното му ухо. Кръвта беше запушила ушния канал и му отне известно време, за да я почисти. След това осъзна, че през цялото време е чувал само с едното си ухо; сега звуците отново бяха изумително остри и ясни. Веждите му още ги нямаше, а лицето, гърдите, ръцете и гърба му бяха на ивици и петна, където беше изгубил черния си пигмент, сякаш бяха напръскани с кофа бежова боя. Успокояваше се с идеята, че прилича на зулу воин. Брадата му беше пораснала и беше побеляла на места.

Мехурите и раните по лицето му зарастваха, но на челото му бяха избили седем малки черни пъпки, които приличаха на брадавици. Две от тях се бяха свързали една с друга. Джош се опита да ги обели с пръст, но бяха прекалено упорити, а и цялата глава го заболя. „Рак на кожата“, помисли си той. Но брадавиците бяха само на челото му, никъде другаде. „Приличам на зеброва жаба“, каза си той. Поради някаква причина обаче тези бучки го притесняваха повече от другите рани и белези.

Наложи се отново да облече старите си дрехи, защото нищо в къщата нямаше да му стане. Леона ги изпра и ги заши, доколкото успя, но те бяха в доста окаяно състояние. Старата жена му даде нови чорапи, но дори те му бяха прекалено стегнати. Нямаше друг избор обаче, защото старите му бяха целите в дупки, държаха се единствено на засъхналата кръв и бяха напълно неизползваеми.

След като тялото беше заровено, Джош и Суон оставиха Леона сама с гроба на съпруга ѝ. Тя беше облякла изтъркано кафяво кадифено палто и извърна лице от вятъра.

Гигантът слезе в мазето и започна подготовката за пътуването, на което решиха да поемат. Качи една ръчна количка горе и я напълни с провизии — консервирана храна, малко сушени плодове, корави царевични кексчета, шест добре затворени буркана с вода от кладенеца, одеяла и различни кухненски принадлежности — и покри всичко с чаршаф, който завърза с дебел канап. Леона, чиито очи бяха подпухнали от плакане, но пък за сметка на това вървеше с изпънат гръб, най-накрая дойде и започна да опакова един куфар; първите неща, които прибра в него, бяха снимките в рамки на семейството ѝ, които красяха полицата на камината, последвани от пуловери, чорапи и подобни. Също така приготви една по-малка чанта с дрехи на Джо за Суон. Докато вятърът вилнееше около къщата, Леона влезе във всяка една стая и постоя известно време в нея, сякаш се опитваше да извлече ароматите и спомените за живота, който ги беше изпълвал.

Призори щяха да потеглят за Матисън. Старата жена им обеща да ги заведе дотам. Каза им, че по пътя ще минат през фермата на мъж на име Хоумър Джаспин и съпругата му Маги. Имотът на семейство Джаспин, обясни Леона на Джош, се намирал по средата между Съливан и Матисън и там можели да прекарат нощта.

Старата жена опакова няколко от най-добрите си кристални топки, а от една кутия в килера извади някакви жълти пликове и картички за рожден ден — „любовни писма“ от Дейви, обясни тя на Суон, и картички, които Джо ѝ беше изпращал. В куфара ѝ намериха място още две бурканчета с мехлем за страдащите ѝ от ревматизъм колене и макар Леона да не беше казала нищо, Джош беше наясно, че вървенето на подобно разстояние — до фермата на Джаспин бяха поне петнадесет километра — щеше да е истинско мъчение за нея. За съжаление, нямаше никакви превозни средства, които да използват, и нямаха друг избор.

Тестето карти „Таро“ също беше прибрано в куфара на старата жена, след което взе някакъв друг предмет и го отнесе в предната стая.

— Ето — каза тя на Суон. — Искам ти да я носиш.

Детето взе багетата, която Леона ѝ подаде.

— Не можем да оставим Ревльото сам тук, нали? — попита гадателката. — О, божичко, не. Ревльото има още работа… о, да, още много работа!

Нощта минаваше, а Джош и Суон спяха сладко в легла, за чието напускане щяха да съжаляват.

Гигантът се събуди заедно с мрачната сива светлина, която проникваше през прозореца. Вятърът беше поутихнал, но стъклото беше много студено на допир. Той отиде в стаята на Джо и събуди Суон, след което намери Леона да седи пред студената камина в предната стая, облечена в комбинезон, два пуловера, кадифено палто, ръкавици и боти. От двете страни на стола ѝ имаше багаж.

Джош беше спал с дрехите и сега се намъкна в един дълъг балтон на Дейви. През нощта Леона беше скъсала и зашила наново раменете и ръкавите, за да може да му стане, но въпреки това продължаваше да се чувства като прекалено натъпкана наденица.

— Предполагам, че сме готови да тръгваме — каза Джош, когато Суон се появи с багетата и с тоалет, който се състоеше от сини дънки, тъмносин пуловер, яке с пух и червени ръкавици, някога принадлежали на Джо.

— Само още минутка. — Леона беше притиснала длани в скута си. Часовникът на полицата вече не тиктакаше. — О, божичко. Това е най-хубавата къща, в която някога съм живяла.

— Ще ти намерим друга — обеща ѝ гигантът.

На лицето ѝ се появи намек за усмивка.

— Няма да е като тази. Животът ми се просмука в тухлите ѝ. О, божичко… о, божичко… — Старата жена наведе глава и я хвана в ръце. Раменете ѝ потрепериха, но не издаде никакъв звук. Джош отиде до прозореца. Суон се пресегна, за да сложи ръка на рамото ѝ, но в последния момент се отказа. Детето знаеше, че Леона е наранена, но също така беше наясно, че се приготвя за онова, което им предстоеше.

След няколко минути гадателката стана от стола и отиде в задната част на къщата. Върна се с револвера си и кутия с патрони. Прибра ги под чаршафа, който покриваше ръчната количка.

— Може да ни потрябва — каза тя. — Никога не се знае. — Леона погледна Суон, след което вдигна очи към Джош. — Мисля, че вече съм готова. — Вдигна куфара, а детето взе малката чанта.

Гигантът хвана дръжките на ръчната количка. Сега не му тежаха, но денят едва започваше. Неочаквано куфарът на Леона падна на пода.

— Почакайте! — каза тя и хукна към кухнята. Върна се с метлата, която беше използвала, за да замете пепелта и изгорелите въглени от пода към камината. — Така. — Остави метлата настрани. — Вече съм готова.

Излязоха от къщата и тръгнаха в северозападна посока през останките на Съливан.

Малкият териер със сива козина ги последва на разстояние от около тридесет метра, а късата му опашка беше вдигната, за да пази равновесие на вятъра.

37

Мракът ги завари малко преди фермата на Джаспин. Джош завърза газената лампа за предната част на ръчната количка с канап. Леона спираше на всеки половин час и полагаше глава в скута на Суон, а гигантът нежно масажираше краката ѝ. Сълзите, които старата жена изплакваше от болката в страдащите си от ревматизъм колене, си проправяха път през прахта на бузите ѝ. Въпреки всичко тя не се оплака, нито измрънка. След като си починеше няколко минути, отново ставаше на крака и тримата продължаваха по хълмистите пасища, които бяха изгорели и мазни от радиацията.

Лъчът на газената лампа освети една дъсчена ограда, която беше около метър и двадесет висока и наполовина издухана от вятъра.

— Мисля, че наближаваме къщата! — каза Леона.

Джош прехвърли на ръце ръчната количка от другата страна на оградата, след което стори същото със Суон и помогна на старата жена. Пред тях се простираше черна царевична нива, чиито заболели царевични стъбла бяха високи колкото гиганта и се вееха напред-назад като някакви странни водорасли на дъното на тинесто езеро. Бяха им необходими около десет минути, за да стигнат до другия край на нивата и лъчът на газената лампа освети една от стените на фермата, която някога беше бяла, а сега се мъдреше опръскана в кафяво и жълто като кожата на някакво влечуго.

— Това е мястото на Хоумър и Маги! — провикна се силно Леона, за да надвика вятъра.

Къщата беше тъмна и не се виждаше нито свещ, нито газена лампа. Нямаше следа от кола или пикап. Но нещо хлопаше силно и неритмично вдясно от тях, извън обсега на светлината. Джош отвърза лампата и тръгна по посока на звука. На около петнадесет метра зад къщата се намираше здрав на външен вид червен хамбар. Едната му врата беше отворена и вятърът я блъскаше в стената. Гигантът се върна при къщата и насочи светлината към предната врата. Тя беше широко отворена. Комарникът не беше заключен с резето и също се вееше на вятъра. Той се провикна на Суон и Леона да изчакат тук и влезе в тъмната къща.

Вече вътре, Джош попита дали има някой, макар да нямаше нужда да го прави. Помириса неприятната миризма на разложение и едва не повърна. Трябваше да почака малко, за да свикне. Наведе се над един декоративен месингов плювалник с мъртви маргаритки в него, докато не се увери, че няма да повърне. След това тръгна из къщата, като размахваше лампата насам-натам в търсене на телата.

Някъде навън в черната царевична нива, по която дойдоха, бясно се разлая куче. Суон знаеше, че териерът ги беше следил цял ден, като не се доближаваше на повече от пет-шест метра и изчезваше като стрела, когато се наведеше да го повика. „Кучето е намерило нещо — помисли си детето. — Или… нещо е намерило него.“

Лаят беше настоятелен — „Елате да видите на какво попаднах!“, това гласеше.

Суон остави раницата си и подпря Ревльото на ръчната количка. Направи две крачки към черното и люлеещо се пред очите ѝ поле.

— Дете! Джош каза да стоим тук! — напомни ѝ Леона.

— Всичко е наред — отговори тя и направи още три крачки.

— Суон! — предупреди я старата жена, когато осъзна накъде се е насочила. Тръгна след нея, но коленете ѝ бяха покосени от обездвижваща болка. — По-добре не ходи там!

Лаят на териера призоваваше детето и то навлезе в царевичната нива. Черните стъбла се затвориха зад него.

— Суон! — изкрещя Леона.

В къщата лъчът на лампата освети пред Джош малка трапезария. Бюфетът беше отворен и подът беше покрит с парчета от счупени съдове. Столовете бяха разбити в стената, а масата за хранене насечена. Миризмата на разложение беше по-силна. Светлината разкри надпис на стената: „ВСИЧКИ ТРЯБВА ДА ПОЧИТАТ ЛОРД АЛВИН“.

„Написано е с кафява боя“, помисли си Джош. Не, не беше. Кръвта се беше стекла по стената и се беше събрала в засъхнало малко петно на пода.

Едно преддверие го призоваваше. Той си пое дълбоко въздух, стисна зъби, за да намали ужасната миризма, и мина през него.

Озова се в кухня с жълти шкафчета и тъмен килим.

Там ги намери.

Или поне онова, което беше останало от тях.

Бяха завързани за столове с бодлива тел. Лицето на жената беше с опръскана в кръв сива коса и приличаше на надут игленик, пробит от асортимент от ножове, вилици и малка двузъба вилица, с която се набиваха кочаните царевица. На голите гърди на мъжа някой беше нарисувал мишена от кръв и беше поработил с малокалибрен пистолет или пушка. Главата на човека я нямаше.

— О… Господи — изграчи Джош и този път не успя да се въздържи. Олюля се до мивката и се наведе над нея.

Светлината на лампата, която държеше в ръката си, му показа, че тя вече беше пълна. Джош изкрещя от ужас и отвращение, а стотиците хлебарки, които покриваха отрязаната глава на Хоумър Джаспин, се разделиха и побягнаха като луди по цялата мивка и кухненския плот.

Гигантът залитна назад. Повръщаното изгаряше гърлото му, а краката му го предадоха. Падна на пода върху черния килим и усети пълзящи създания по ръцете и краката си.

„Подът — осъзна той. — Подът…“

Подът около телата беше покрит с трисантиметров слой от вълнуващи се и катерещи се една върху друга хлебарки.

Докато нападаха тялото на Джош, в главата му изникна една нелепа мисъл: „не можеш да убиеш тези неща! Дори ядрен взрив не може да се справи с тях!“.

Гигантът стана от пода, хлъзна се върху хлебарките и побягна от тази ужасна кухня, като по пътя си се тресеше и изтупваше от дрехите и кожата си гадните създания. Падна на килима в предната стая и се завъртя на него, след което отново стана и хукна към комарника.

Леона чу шум от разцепено дърво и изтръгнат комарник и се обърна към къщата навреме, за да види как Джош го отнася със себе си като разярен бик. „Още един комарник си отиде“, помисли си старата жена, когато гигантът се хвърли на земята и започна да се търкаля, да се тресе и да се гърчи, сякаш беше попаднал на ято стършели.

— Какво има? — провикна се Леона и закуцука към него. — Какво, по дяволите, ти става?

Джош се изправи на колене. Продължаваше да държи лампата, докато с другата ръка тупаше и изтръскваше цялото си тяло. Старата жена застина, защото никога досега не беше виждала подобен ужас в човешки очи.

— Какво… има?

— Не влизай вътре! Да не си посмяла да влезеш! — избърбори той, докато се гърчеше и тресеше. Една хлебарка пробяга по бузата му. Успя да я хване, хвърли я надалеч и потрепери. — Не се доближавай до проклетата къща!

— Добре — обеща Леона и надникна към тъмния правоъгълник, където беше комарника допреди малко. Вонята стигна до нея; тя не ѝ беше непозната. Беше се сблъскала за първи път с нея в Съливан и добре знаеше какво представлява.

Джош чу кучешки лай.

— Къде е Суон? — Той се изправи, като продължаваше да танцува и да се гърчи. — Къде отиде?

— Там! — Леона посочи черната царевична нива. — Казах ѝ да не го прави!

— Проклятие! — ядоса се гигантът, защото знаеше, че човекът, причинил онези ужасни неща на Хоумър и Маги Джаспин, можеше да се навърта наоколо… вероятно дори беше в хамбара, наблюдаваше ги и чакаше. Може би вече беше спипал детето в нивата.

Джош извади револвера и кутията с патрони изпод покривалото на ръчната количка и бързо зареди три от тях в барабана.

— Да не си мръднала от тук! — нареди на Леона. — И не влизай в къщата! — С оръжие в едната ръка и газена лампа в другата, гигантът побягна през царевичната нива.

Суон следваше лая на териера. Звукът затихваше и се усилваше по прищевките на вятъра, а отдавна мъртвите царевични стъбла около нея шумоляха, поклащаха се и посягаха към дрехите ѝ с жилавите си пипала. Детето имаше чувството, че върви през гробище, където всички трупове бяха станали прави, но френетичните призиви на кучето я караха да продължава напред. Имаше нещо много важно в това поле, за което териерът искаше да ги уведоми, и Суон беше твърдо решена да разбере какво е то. Смяташе, че лаят се носи отляво и тръгна в тази посока. Джош се провикна някъде зад нея.

— Суон!

И тя му отговори:

— Тук съм! — Но вятърът отнесе думите ѝ. Детето продължи напред с вдигнати ръце, за да пази лицето си от непокорните стъбла.

Приближаваше лая. „Не“, помисли си то. Сега идваше отново отдясно. Продължи напред, макар да чу Джош да вика отново.

— Тук съм! — провикна се Суон, но не получи отговор. Лаят отново се премести. Тя разбра, че териерът преследва нещо… или някого. Той сякаш казваше: „Побързай! Ела да видиш какво намерих!“.

Детето направи още шест крачки, когато чу нещо да се носи през полето към него. Лаят на кучето се усили и стана по-настоятелен. Застина, за да се огледа и ослуша. Сърцето му започна да бие по-бързо и веднага разбра, че каквото и да беше това нещо, то се движеше в неговата посока и приближаваше.

— Кой е там? — провикна се Суон. Газещият шум идваше право към нея. — Кой е там? — Вятърът отнесе гласа ѝ.

Видя нещо да я доближава през царевицата… нещо, което не беше човек, нещо огромно. Не можеше да различи фигурата му, или каквото беше там, но чу шумолене и се отдръпна назад. Сърцето ѝ биеше като чук и беше на път да изскочи от гърдите ѝ. Огромното и уродливо нещо щеше да я връхлети — движеше се все по-бързо и по-бързо, като газеше мъртвите и олюляващи се царевични стъбла. Само след няколко секунди щеше да я премаже. Искаше ѝ се да побегне, но краката ѝ като че ли бяха пуснали корени в земята, а и нямаше време, защото нещото беше съвсем близо и териерът се късаше да лае предупредително.

Чудовището прегази царевицата и надвисна над нея. Суон изкрещя, отлепи крака от земята и се олюля назад, назад, падна по дупе и остана седнала, докато краката на създанието затропаха към нея.

— Суон! — провикна се Джош, който бягаше през царевичните стъбла и насочваше светлината на лампата към онова, което искаше да я стъпче.

Замаяно от лъча, чудовището спря на място, вдигна се на задните си крака и издиша пара през разширените си ноздри.

Суон и Джош видяха какво представлява.

Кон.

Пъстър кон на черно-бели петна с изплашени очи и прекалено големи рунтави копита. Териерът лаеше упорито около него. Ездитното животно изцвили изплашено и няколко секунди танцува на задните си крака, докато накрая не се приземи на земята само на сантиметри от падналото в пръстта тяло на детето. Гигантът хвана Суон за ръката и я издърпа назад от опасността, докато конят подскачаше и се въртеше. Териерът се спускаше безстрашно в краката му.

Детето все още се тресеше, но осъзна, че конят е по-изплашен от него. Обръщаше се насам и натам, объркан и замаян, и търсеше път за бягство. Лаят на кучето го плашеше още повече. Суон се откъсна от ръката на Джош, направи две крачки напред и застана почти под носа на коня. Вдигна ръце и събра длани точно пред животното.

Конят потрепери, но спря да нервничи. Изпълнените му със страх очи се спряха върху момиченцето. От ноздрите му излизаше пара, а дробовете му свистяха. Краката му така трепереха, че всеки момент можеха да поддадат или да побегнат.

Териерът продължаваше да джафка. Суон размаха пръст срещу него и му нареди:

— Тихо!

Кучето се оттегли назад и изкашля следващия си лай. След това, сякаш установило, че се е приближило прекалено много до човеците и е компрометирало независимостта си, се шмугна като стрела в царевицата. Остана на разстояние и продължи да лае с кратки прекъсвания.

Суон беше насочила цялото си внимание върху коня и не откъсваше очи от неговите. Огромната му и не особено красива глава потрепери, сякаш искаше да се отдръпне от нея, но явно не можеше.

— Момче или момиче е? — обърна се детето към гиганта.

— А? — Той все още имаше чувството, че по гърба му лазят хлебарки, но премести лъча на газената лампа. — Момче. — „И то какво момче само“, помисли си Джош.

— Сигурна съм, че не е виждал хора от дълго време. Погледни го, не знае дали да се радва, че ни е срещнал, или да избяга.

— Вероятно е принадлежал на семейство Джаспин — констатира гигантът.

— Намери ли ги в къщата? — Суон продължаваше да гледа коня в очите.

— Да. Имам предвид… не, не успях. Намерих следи от тях. Вероятно са си събрали багажа и са отпътували. — Нямаше начин да пусне детето в тази къща.

Конят изпръхтя нервно и размърда копита.

Суон бавно вдигна ръка към главата му.

— Внимавай — предупреди я Джош. — Ще ти изяде пръстите, без да му мигне окото!

Тя продължи да се протяга нагоре, съвсем бавно и сигурно. Конят се отдръпна назад. Ноздрите му се бяха разширили, а ушите му потреперваха. Животното снижи глава, помириса земята, след което се престори, че гледа в друга посока, но Суон забеляза, че просто я преценява и се опитва да реши дали да ѝ се довери, или не.

— Няма да те нараним — каза му тя с тих и успокоителен глас. Пристъпи към него и конят изпръхтя нервно предупреждение.

— Внимавай! Може да те нападне или да ти направи нещо! — Джош не знаеше абсолютно нищо за конете. Винаги се беше страхувал от тях. Този тук беше голям, грозен и лишен от всякаква грациозност. Копитата му бяха рошави, опашката увиснала, а осанката прегърбена, сякаш беше оседлан с наковалня.

— Не е много сигурен за нас — обясни Суон. — Все още се чуди дали да побегне, или да остане, но мисля, че се радва да види отново хора.

— Ти да не си експерт по конете?

— Не. Просто ми е ясно от начина, по който стърчат ушите му и маха с опашката си. Виж го как ни души… не иска да изглежда прекалено дружелюбен. Конете са много горди. Мисля, че този харесва хора и е бил самотен.

Джош сви рамене.

— Със сигурност не виждам нищо такова.

— По едно време с мама живяхме в мотел, който се намираше до пасище с коне. Прескачах оградата и ги навестявах. Предполагам, че там се научих да разговарям с тях.

— Да разговаряш с тях? Стига де!

— Е, не по човешки — поправи се детето. — Конете говорят с ушите и опашките си, с начина, по който движат главите и телата си. Този тук разговаря точно сега — обясни Суон, а конят изпръхтя и изцвили нервно.

— Какво казва?

— Казва… че иска да знае за какво си говорим. — Тя продължи да вдига ръка към главата на животното.

— Пази си пръстите!

Конят отстъпи крачка назад. Суон продължи да вдига ръка… бавно, бавно.

— Никой няма да те нарани — каза тя с глас, който заприлича на Джош като музика от лютня, лира или някакъв друг инструмент, на който хората бяха забравили как да свирят. Успокоителното му влияние почти го накара да забрави за завързаните за столовете обезобразени трупове в къщата на Джаспин.

— Хайде — настоя Суон. — Няма да те нараним. — Пръстите ѝ бяха на сантиметри от главата на коня. Джош се протегна и се опита да я издърпа назад, преди животното да е отгризнало пръстите ѝ.

Ушите на коня потрепериха и щръкнаха напред. Той изпръхтя отново, тропна с копито по земята и наведе глава, за да приеме ласката на детето.

— Точно така — каза то. — Точно така, момче. — Погали го по главата и той любопитно бутна ръката ѝ с ноздрите си.

Джош нямаше да повярва, че това се случва, ако не го беше видял с очите си. Вероятно момиченцето беше право — на коня му липсваха хората.

— Мисля, че си намери приятел. Макар че не е кой знае какъв кон. Повече ми прилича на прегърбено муле в клоунски костюм.

— Според мен е красив. — Суон погали животното между очите и то послушно наведе глава, за да не ѝ се налага да се протяга. Очите му все още бяха изплашени и тя беше наясно, че ако направи някое рязко движение, щеше да побегне в царевичната нива и вероятно нямаше да се върне, затова продължи да го гали бавно и нежно. Предположи, че конят е стар, защото главата и хълбоците му бяха увиснали, сякаш през целия си живот беше дърпал ралото по същата тази нива. Пъстрата му кожа потреперваше, но позволи на детето да го погали по главата, след което издаде приглушен звук в гърлото си, който прозвуча като въздишка на облекчение.

— Оставих Леона до къщата — каза Джош. — По-добре да се връщаме.

Суон кимна, извърна се от коня и последва гиганта през полето. Направи пет-шест крачки, когато по-скоро усети, отколкото чу, тежките стъпки в пръстта зад нея. Погледна през рамо. Конят спря и застина като статуя. Суон продължи след гиганта, а животното ги последва на разумно разстояние, като стъпваше бавно след тях. Териерът също се появи и изджафка два пъти просто за да вдигне малко шум. Пъстрият кон изрита презрително със задните си копита пръстта и изкъпа натрапника с нея.

Леона беше седнала на земята и масажираше коленете си. След малко забеляза светлината и когато спътниците ѝ излязоха от нивата, видя на лъча от лампата Суон и някакъв кон.

— Божичко мили! Какво сте намерили?

— Това животно бягаше като полудяло — отвърна Джош и ѝ помогна да стане на крака. — Суон веднага очарова Господин Подкова и го успокои.

— О? — Погледът на старата жена намери този на момиченцето и му се усмихна. — Така ли? — Тя докуцука до животното и го огледа. — Трябва да е бил на Хоумър. Той имаше три или четири коня. Е, не е най-големият красавец, който някога съм виждала, но краката му са здрави, нали?

— На мен ми прилича на муле — каза Джош. — Копитата му са големи като тигани. — Той усети миризмата на разложение, която се носеше от къщата. Конят обърна глава и изцвили, сякаш също беше помирисал смъртта. — По-добре да се скрием от вятъра. — Гигантът посочи към хамбара с лъча на лампата си. Остави револвера и лампата в ръчната количка и тръгна напред, за да провери дали онези, които бяха убили Хоумър и Маги Джаспин, не се криеха вътре и не ги причакваха. Зачуди се кой ли беше този лорд Алвин… но със сигурност не бързаше да разбере. Зад него вървяха Суон с чантата си и Ревльото и Леона с нейния куфар. Конят ги следваше на разстояние, а териерът джафкаше и обикаляше около къщата като патрулиращ войник.

Джош провери обстойно хамбара и не намери никого. Навсякъде беше пръсната слама. Конят влезе вътре с тях, в този свой дом. Гигантът разопакова одеялата от ръчната количка, закачи газената лампа на едната стена и отвори консерва с говеждо задушено за вечеря. Известно време конят душеше около тях, но видимо беше по-заинтересован от сеното, отколкото от яхнията. Върна се отново, когато Джош отвори единия от бурканите с кладенчова вода и му наля малко в една празна кофа. Животното я изблиза и се върна за още. Гигантът реши да му сипе още и то затропа нетърпеливо по земята като новородено жребче.

— Махай се оттук, муле! — скастри го Джош, когато се опита да си вкара езика в буркана.

След като почти цялата яхния свърши и остана съвсем малко сос, Суон взе консервата и я отнесе навън за териера. Сипа му и останалата в буркана вода. Кучето се приближи на три метра, изчака я да се прибере в хамбара и чак тогава се осмели да отиде до остатъците.

Детето заспа завито с едно от одеялата. Конят, който Джош беше кръстил Муле, пристъпваше от крак на крак, дъвчеше сено и надничаше през пролуките във вратата към мрачната къща. Териерът продължи да патрулира наоколо още известно време, след което си намери едно по-спокойно местенце до една от външните стени и си легна да си почине.

— Значи двамата бяха мъртви — каза Леона, когато Джош се облегна на една от подпорите. Одеялото беше наметнато на раменете му.

— Да.

— Искаш ли да поговорим за това?

— Не. Нито пък ти се иска на теб. Утре ни предстои още един дълъг и тежък ден.

Леона изчака още няколко минути, за да види дали гигантът ще ѝ разкаже нещо повече, но наистина не ѝ се искаше да научава. Зави се в одеялото си и заспа.

Джош се страхуваше да затвори очи, защото знаеше какво го чака от другата страна на клепачите му. Муле дъвчеше тихичко сено в другия край на хамбара. Звукът беше успокоителен по свой странен начин, подобно на влизането на топъл въздух от климатична инсталация в много студена стая или виковете на викач, който съобщаваше, че всичко е наред. Джош знаеше, че трябва да поспи поне малко и тъкмо щеше да затвори очи, когато забеляза леко раздвижване вдясно. Присви очи и видя една малка хлебарка, която пъплеше върху разхвърляната слама. Сви юмрук с намерението да я размаже, но ръката му се спря във въздуха.

Всичко живо си има свой собствен начин на говорене и разбиране, беше му казала Суон. Всичко живо.

Джош не нанесе убийствения удар и се загледа в насекомото, което упорито вървеше напред, но постоянно се заклещваше в сламата и се освобождаваше, за да продължи със заслужаваща възхищение решителност.

Гигантът отвори юмрук и отдръпна ръката си. Хлебарката си продължи по пътя, скри се от светлината и потъна в мрака на своето целеустремено пътешествие. „Кой съм аз, че да убивам това същество? — запита се той. — Кой съм аз, че да причинявам смърт дори на най-нисшите форми на живот?“

Заслуша се в пронизителния вятър, който свиреше през пролуките в стените и се замисли над идеята, че може да има нещо навън в мрака — Бог, Дявол или създание по-старо и от двете — което гледаше на човечеството, както Джош гледаше на хлебарката: лишено от интелигентност същество, което определено не беше никак приятно, но въпреки това решително продължаваше напред в своето пътешествие, никога не се предаваше, бореше се с препятствията или ги заобикаляше и правеше всичко необходимо, за да оцелее.

Вероятно щеше да дойде момент, в който този прастар юмрук щеше да тръгне да пада и тогава Джош се надяваше притежателят му — също като него самия — да спре за миг и да помисли.

Гигантът уви одеялото около себе си и легна в сламата, за да поспи.

38

— Това е нашата мощ! — каза полковник Маклин и вдигна .45-калибровия автоматичен пистолет, който беше взел от мъртвия млад мъж от Калифорния.

— Не — възпротиви се Роланд Кронингер. — Това е нашата мощ. — Той вдигна едното от шишенцата с хапчета от запасите на Шийла Фонтана.

— Хей! — жената посегна към него, но момчето го дръпна. — Тези са си мои! Не можеш…

— Сядай — нареди ѝ Маклин. Шийла се поколеба и полковникът сложи пистолета на коляното си. — Сядай! — повтори той.

Тя изруга тихичко и седна в мръсната дупка. Хлапето продължи да обяснява на едноръкия военен герой как хапчетата и кокаина са по-силни от всяко едно оръжие.

Зората беше придружена от зловещо жълто небе и остри като игли дъждовни капки. Една чернокоса жена, мъж с една ръка и мръсен балтон и момче със странни очила се тътреха през поле от разложени трупове и разнебитени автомобили. Шийла Фонтана беше вдигнала чифт бели гащички вместо флаг за примирие. Маклин вървеше близо зад нея и държеше .45-калибровия пистолет насочен в кръста ѝ. Роланд Кронингер, който беше най-отзад, носеше раницата на жената. Помнеше косата ѝ в ръцете си и как се движеше тялото ѝ като въртележка. Искаше отново да прави секс и много щеше да се ядоса, ако Шийла опиташе нещо глупаво и бъдеше екзекутирана. Защото в крайна сметка снощи ѝ показаха висша форма на кавалерство. Спасиха я от онази паплач и ѝ дадоха малко храна — кучешките бисквити, които ядяха, откакто ги намериха в един кемпер; кучешкият труп отдавна беше изяден — и място, на което да си почине, когато приключиха с нея.

Стигнаха до края на територията на боклукчиите и навлязоха в границите на лагера. Пред тях бяха разположени тентите, колите и картонените укрития на привилегированите хора, които живееха край брега на езерото.

Бяха на половината на пътя — вървяха към една стара и очукана каравана „Еърстрийм“ в средата на терена — когато чуха предупредителните викове:

— Идват боклукчии! Събудете се! Идват боклукчии!

— Продължавай да вървиш — нареди Маклин на Шийла, когато жената се поколеба. — И не спирай да размахваш тези гащички.

Хората започнаха да излизат от укритията си. В интерес на истината те бяха също толкова мръсни и дрипави като боклукчиите, но разполагаха с оръжия и запаси от консервирана храна и бутилирана вода и повечето от тях бяха избегнали сериозните изгаряния. От друга страна, мнозинството боклукчии бяха сериозно изгорени, носеха заразни болести или просто бяха луди. Маклин добре разбираше баланса на силите[23]. Той беше съсредоточен в караваната „Еърстрийм“ — истинско лъскаво имение насред останалите колиби.

— Връщайте се обратно, шибаняци! — изкрещя някакъв тип от входа на една от тентите и насочи пушката си към тях.

— Махайте се! — провикна се някаква жена и някой хвърли празна кутийка, която падна на земята близо до Шийла. Тя спря и Маклин я бутна, като я удари с автоматичния пистолет.

— Продължавай да вървиш. И се усмихвай.

— Връщайте се обратно, боклукчии! — извика втори мъж, който носеше парцалива униформа на военновъздушните сили и палто, по което беше засъхнала кръв. Имаше револвер и се приближи на пет-шест метра от тях. — Гадни мародери. Мръсни въшливи… еретици!

Маклин не се тревожеше за него; той беше млад мъж, може би в средата на двадесетте си години, и погледът му не се откъсваше от Шийла Фонтана. Нямаше да направи нищо. Приближиха ги и други, които им крещяха, присмиваха им се и размахваха пистолети, пушки, ножове и дори байонети. Хвърляха камъни, бутилки и кутийки по тях, но макар да минаваха опасно близко, не ги улучваха.

— Не носете заразите си тук! — изкрещя един мъж на средна възраст, облечен в кафяв шлифер и вълнена шапка. — Ще ви убия, ако направите още една шибана крачка!

Маклин не се тревожеше и за него. Мъжете бяха изненадани от присъствието на Шийла Фонтана, но разпознаваше изписаната по лицата им похот, докато се скупчваха наоколо и извикваха заплахите си. Забеляза една слаба млада жена с гъста кестенява коса, чието тяло се беше изгубило в един жълт шлифер, а хлътналите ѝ очи гледаха Шийла със смъртоносна настоятелност. Тя държеше месарски нож и пипаше с пръст острието му. Маклин определено се притесняваше от нея и затова поведе Шийла настрани. Една празна кутийка го удари по главата и подскочи към земята. Някой се доближи достатъчно, за да наплюе Роланд.

— Продължавай да вървиш, продължавай да вървиш — нареди тихичко полковникът, чиито очи се присвиха и продължиха да оглеждат обстановката.

Роланд чу викове и подигравателен смях зад тях и погледна през рамо. Около тридесет-четиридесет боклукчии бяха изпълзели от дупките си, подскачаха напред-назад и пищяха като животни в очакване на предстоящата касапница.

Маклин помириса солена вода. Погледна през дъждовната мъгла и в другия край на лагера видя Голямото солено езеро, което се простираше до хоризонта. Миришеше някак си антисептично като коридорите на болница. Чуканът го изгаряше и направо вреше от инфекцията. Полковникът копнееше да го топне в лечебната вода, за да се покръсти в пречистваща агония.

Един едър и брадат тип с червена коса, облечен в кожено яке и работен комбинезон и със залепнала за челото му превръзка, застана пред Шийла. Той насочи двуцевка в главата на Маклин.

— По-далеч от това няма да стигнеш.

Шийла спря с ококорени очи и размаха белите гащички пред лицето му.

— Хей, не стреляй! Не желаем никакви неприятности!

— Този няма да стреля — заяви с лекота Маклин и се усмихна на брадатия мъж. — Виждаш ли, приятелю, насочил съм пистолет в гърба на младата дама. Ако ми отнесеш главата — и ако някой от вас, шибани тъпаци, застреля мен или момчето — пръстът ми ще се свие около спусъка и ще ѝ разкъса гръбнака. Вижте я, хора! Само я вижте! Няма никакви изгаряния по нея! Никъде! О, да, напълнете си очите, но не пипайте! Не е ли прекрасна?

На Шийла ѝ се прииска да си вдигне тениската и да направи едно добро цицено шоу за зяпачите. Ако военният герой се беше ориентирал към сводничеството, щеше да направи сериозни пари. Но цялото това преживяване беше толкова нереално, сякаш беше полетяла на крилете на едно ЛСД. Шийла осъзна, че се усмихва и е на път да се разсмее. Мръсните мъже с техните оръжия и ножове просто зяпаха, а зад тях стояха кльощави и мръсни жени, които я гледаха изпълнени с омраза.

Маклин видя, че се намират на около петнадесет метра от караваната „Еърстрийм“.

— Искаме да се видим с Дебелака — каза той на брадатия.

— Разбира се! — Другият мъж не свали пушката си. Устата му се изкриви саркастично. — Приема боклукчии по всяко време! Посреща ги с шампанско и хайвер! — Брадатият изпръхтя. — За кого, по дяволите, се мислиш, господинчо?

— Аз съм полковник Джеймс Маклин. Бях пилот във Виетнам, свалиха ме и прекарах една година в яма, пред която това място е като „Риц-Карлтън“. Военен съм, глупаво копеле! — Лицето на Маклин почервеня. Дисциплина и контрол, напомни си той. Дисциплината и контролът правят един мъж такъв. Той си пое две големи глътки въздух. Няколко души му се подиграха, а някой го наплю по дясната буза. — Искаме да се видим с Дебелака. Той е шефът тук, нали? Той е онзи с най-многото храна и оръжия?

— Разкарайте ги! — провикна се една дебела жена с къдрава коса, която размахваше дълга вилица за барбекю. — Не им щем проклетите зарази!

Роланд чу някой да дърпа плъзгача на пистолет и осъзна, че са насочили такъв в главата му. Потръпна, но бавно се обърна с широка усмивка на лице. Едно русокосо момче на неговата възраст, облечено в голямо яке на райета, беше завряло .38-калибров револвер между очите му.

— Вониш — каза хлапето, а мъртвешките му кафяви очи предизвикваха Роланд да направи нещо. Роланд стоеше съвсем спокойно, макар сърцето му да биеше като ковашки чук.

— Казах, че искаме да се видим с Дебелака — повтори Маклин. — Ще ни отведете ли, или какво?

Брадатият се засмя гръмко.

— Много си смел за боклукчия! — Очите му прескочиха към Шийла Фонтана, огледаха тялото и гърдите ѝ и отново се върнаха на пистолета, който полковникът държеше.

Роланд бавно вдигна ръка пред лицето на русокосото хлапе, след което също толкова бавно я свали и бръкна в джоба на панталоните си. Пръстът на русия беше на спусъка. Роланд намери търсеното и го извади.

— Можете да оставите жената и няма да ви убием — каза брадатият на Маклин. — Просто си тръгнете и се върнете в дупката си. Ще забравим, че дори сте…

Едно малко пластмасово шишенце падна на земята до левия му ботуш.

— Давай — каза му Роланд. — Вдигни го. Помириши.

Мъжът се поколеба, изгледа останалите, които продължаваха да крещят, да се подиграват и да изяждат с поглед Шийла Фонтана. След това коленичи, взе шишенцето, което момчето му хвърли, махна му капачката и помириса.

— Какво, по дяволите…

— Искате ли да го убия, господин Лори? — попита русото хлапе, изпълнено с надежда.

— Не! Свали този проклет пистолет! — Брадатият отново помириса съдържанието на шишенцето и ококорените му сини очи се навлажниха. — Свали пистолета! — изкрещя той и хлапето неохотно се подчини.

— Сега ще ни заведеш ли при Дебелака? — попита Маклин. — Мисля, че ще иска да помирише, какво ще кажеш?

— Откъде намерихте тези лайна?

— Дебелака. Веднага.

Лори сложи капачката на шишенцето. Погледна останалите, хвърли поглед на караваната и се замисли за миг в опит да вземе решение какво да прави. Примига и на Роланд му стана ясно, че нямаше мощен компютър в главата на този човек.

— Добре. — Брадатият махна с пушката си. — Размърдайте си задниците.

— Убий ги! — изписка дебелата жена. — Не им позволявай да ни заразят!

— Слушайте, всички! — Лори беше опрял пушката в тялото си, а в другата си ръка стискаше здраво шишенцето. — Те нямат изгаряния! Искам да кажа… просто са мръсни! Не са като другите боклукчии! Поемам отговорност за тях!

— Не ги пускай вътре! — провикна се друга жена. — Не им е тук мястото.

— Мърдай — обърна се Лори към Маклин. — Ако опиташ нещо забавно, кълна се в Бог, че ще се превърнеш в един шибаняк без глава. Ясно?

Полковникът не отговори. Той бутна Шийла напред и Роланд го последва към голямата сребриста каравана. Няколко души тръгнаха след тях, включително и хлапето, чийто пръст го сърбеше да натисне спусъка на своя .38-калибров револвер.

Лори им нареди да спрат, когато стигнаха на три метра от караваната. Мина по няколкото тухли, които бяха наредени като стъпала до вратата, и почука на нея с приклада на пушката си. От вътре долетя писклив и тънък глас:

— Кой е?

— Господин Кемпка, аз съм, Лори. Трябва да видите нещо.

За известно време не последва отговор. После като че ли цялата каравана се разтресе и заскърца, когато Кемпка Дебелака — който, както беше научил Маклин от друг боклукчия, беше шефът на този разположен край езерния бряг лагер — отиде до вратата. Чу се прибирането на две резета. Вратата се отвори, но полковникът не можеше да види кой я беше отворил. Лори каза на Маклин да стои където е, след което влезе в караваната. Вратата се затвори. В момента, в който изчезна, викащите обиди и подигравки станаха по-шумни и отново полетяха бутилки и кутийки.

— Ти си луд, господин военен герой — каза Шийла. — Няма да се измъкнете живи оттук.

— Ако ние затънем, повличаме те с нас.

Жената се обърна към него, без да ѝ пука за пистолета. Очите ѝ пламтяха от гняв.

— Тогава ме убий, господин военен герой. В мига, в който дръпнеш спусъка, тези надървени копелета ще те разкъсат на парчета. И кой е казал, че можеш да използваш запасите ми, а? Това, което хвърляш наоколо, е висококачествена колумбийска захар, човече!

Маклин я дари с тънка усмивка.

— Обичаш да поемаш рискове, нали? — Не изчака да получи отговор, защото вече знаеше какъв ще е той. — Искаш ли храна и вода? Искаш ли да спиш с покрив над главата, без да се страхуваш, че някой може да те убие през нощта? Искаш ли да се изкъпеш, а не да спиш в собствените си лайна? Аз искам всички тези неща, както ги иска и Роланд. Не ни е мястото при боклукчиите, мястото ни е тук и това е един риск, който трябва да поемем.

Шийла поклати глава и макар да беше бясна, че ще изгуби запасите си, знаеше, че полковникът е прав. Хлапето от своя страна беше показало колко е умно, като предложи това.

— Ти си луд.

— Ще видим дали е така.

Вратата на караваната се отвори. Лори подаде глава навън.

— Добре. Влизайте. Но първо ще ми дадеш този пистолет.

— Няма да стане. Пистолетът остава с мен.

— Чу ли ме какво казах, господинчо?!

— Чух те. Пистолетът остава с мен.

Брадатият погледна през рамо към мъжа в караваната.

— Добре. Влизайте… и бъдете бързи!

Качиха се по стъпалата. Лори затвори вратата след Роланд и изолира виковете на шайката отвън. След това насочи пушката си в главата на Маклин.

Дебелак с изцапана от храна тениска и комбинезон седеше на масата в другия край на караваната. Косата му беше боядисана в оранжево и направена на трисантиметрови шипове. Брадата му беше изцапана в червено и зелено от храната. Главата му изглеждаше прекалено малка за гърдите и масивния му корем и имаше четири гуши. Очите му представляваха черни мънистени топчета в бледото му и отпуснато лице. В караваната бяха разхвърляни касетки с консервирана храна, „Кока-Кола“ и „Пепси“ в бутилки, бутилирана вода и около сто стека от по шест бири „Будвайзер“, натрупани до една от стените. Зад нея имаше оръжеен склад — рафт със седем пушки, едната от които разполагаше със снайперска оптика, стар автомат „Томпсън“, базука и различни пистолети, закачени на куки. На масата пред себе си беше изсипал малка купчинка от кокаина в шишенцето и търкаше част от него между дебелите си пръсти. На една ръка разстояние беше оставен „Люгер“, чиято цев беше насочена по посока на посетителите му. Дебелака вдигна кокаина до носа си и го помириса, сякаш душеше френски парфюм.

— Имате ли имена? — попита с почти момичешки глас той.

— Аз съм Маклин. Полковник Джеймс Б. Маклин, бивш офицер от военновъздушните сили на Съединените американски щати. Това са Роланд Кронингер и Шийла Фонтана.

Кемпка взе още малко кокаин и го остави да падне на масата.

— Откъде се взе това, полковник Маклин?

— От моите запаси — отговори Шийла. Тя смяташе, че вече е видяла всички отвратителни неща на света, но дори на слабата жълта светлина от двете газени лампи, които осветяваха караваната, едва понасяше гледката на Дебелака. Той приличаше на цирков изрод и от всяко от дългите му и дебели уши висеше обеца с диамант.

— И това ли е количеството на тези „запаси“?

— Не — отвърна Маклин. — Никак даже. Има още много кокаин и всякакви хапчета.

— Хапчета — повтори Кемпка. Черните му очи пронизаха полковника. — Какви хапчета?

— Всякакви. ЛСД. Ангелски прах. Болкоуспокояващи. Успокоителни. Амфетамини.

Шийла изпръхтя.

— Нямаш представа какво имаш, нали, господин военен герой? — Тя направи крачка към Кемпка и ръката на Дебелака хвана люгера за дръжката. — Черни красавици, оси, сини ангели, бенита, попърс и червени коктейли. Всичките са висококачествени.

— Така ли? Да не си била в бизнеса, млада госпожице?

— Да, бях. — Шийла огледа разхвърляната и претрупана каравана. — А ти в какъв бизнес си бил? Отглеждал си прасета ли?

Кемпка се опули насреща ѝ. След миг коремът му се разтресе, последван от гушите му. Цялото му лице се вълнуваше като чиния с желе, а пискливият му женствен смях излизаше измежду устните му.

— Хи-хи! — каза той. Бузите му почервеняха. — Хи-хи! Отглеждал съм бил прасета. Хи-хи! — Той махна с тлъстата си ръка към Лори, който също се насили да се засмее нервно. Кемпка спря да се хили и каза: — Не, скъпа, не съм отглеждал прасета. Притежавах оръжеен магазин в Ранчо Кордова, на изток от Сакраменто. За щастие, имах достатъчно време, за да взема част от стоката си и да се скрия, когато бомбите удариха Бей Ерия. Също така ми дойде идеята да посетя един малък хранителен магазин, докато пътувах на изток. Господин Лори беше продавач в моя магазин и двамата намерихме място, на което да се скрием за известно време в Елдорадо Нешънъл Форест. Пътят ни доведе тук и още хора започнаха да пристигат. Съвсем скоро създадохме малка общност. Повечето от тези хора идваха, за да се потопят в езерото. Смята се, че къпането в солена вода измива радиацията и те имунизира. — Дебелака сви тлъстите си рамене. — Може да е така, а може и да не е. Във всеки случай ми харесва да играя ролята на Краля на хълма и Кръстника. Ако някой не изпълнява заповедите ми, просто го прогонвам в територията на боклукчиите… или го убивам. — Дебелият мъж се засмя отново и черните му очи засияха развеселено. — Разбирате, че аз създавам законите тук. Аз, Фреди Кемпка от „Кемпкас Шутист Супермаркет Инкорпорейтид“. О, колко е забавно!

— Браво на теб — измърмори Шийла.

— Да. Браво на мен. — Дебелака разтърка малко кокаин между пръстите си и смръкна по малко с всяка от ноздрите си. — Я виж ти! Този прах е много добър, а? — Той облиза пръстите си и погледна Роланд Кронингер. — Ти какъв трябва да си, космически кадет ли?

Роланд не отговори. „Ще ти наритам големия тлъст задник“, помисли си той.

Кемпка се разкикоти.

— Как се озовахте в територията на боклукчиите, полковник?

Маклин му разказа цялата история, как Земен дом се беше срутил и как двамата с момчето се бяха измъкнали от него. Не спомена Войника сянка, защото знаеше, че на Войника сянка нямаше да му хареса да бъде обсъждан от непознати.

— Разбирам — отвърна Дебелака, когато полковникът приключи. — Е, както се казва, и най-добрите планове често се объркват, нали така? Сега, предполагам, сте дошли тук с този хубав прашец поради някаква причина. Каква е тя?

— Искаме да се преместим в лагера. Искаме тента и храна.

— Единствените тенти тук са донесени на гърбовете на хората, на които принадлежат. Всички са пълни. Няма стаи в странноприемницата, полковник.

— Освободете. Получаваме тента и храна, а вие получавате седмична вноска от кокаин и хапчета. Наречете го наем.

— Какво да правя с тези наркотици, сър?

Роланд се засмя и Кемпка го изгледа изпод вежди.

— Стига, господине! — Момчето пристъпи напред. — Знаеш, че можеш да продадеш тези наркотици за каквото си искаш! Можеш да купиш съзнанията на хората, защото всички ще си платят, за да забравят. Ще платят каквото им поискаш: храна, оръжия, бензин… всичко.

— Вече разполагам с тези неща.

— Може би е така — съгласи се Роланд. — Но сигурен ли си, че имаш достатъчно от тях? Ами ако някой с по-голяма каравана дойде утре в лагера? Ами ако има повече оръжия от теб? Ами ако е по-силен и по-зъл? Онези хора отвън… — кимна към вратата — … само чакат някой силен да им каже какво да правят. Те искат да бъдат командвани. Не желаят да мислят сами. Ето начин да ги държиш в джоба си. — Момчето посочи снежния прах.

Кемпка и Роланд се гледаха един дълъг мълчалив момент. Роланд имаше чувството, че гледа гигантски плужек. Черните очи на Дебелака направо го пронизваха, но най-накрая на влажната му уста се появи лека усмивка.

— Тези наркотици ще ми купят ли един сладък млад космически кадет?

Роланд не знаеше какво да отговори. Остана като ударен от гръм и това пролича на лицето му, защото Кемпка изпръхтя и се засмя. Когато спря да се смее се обърна към Маклин.

— Какво би ме спряло да ви убия на мига и да ви взема безценните наркотици, полковник?

— Едно просто нещо: заровени са в територията на боклукчиите. Роланд е единственият, който знае къде. Той ще излиза и ще ти носи вноската всяка седмица, но ако някой го последва или се опита да му направи нещо, ще му отнесем главата.

Кемпка забарабани с пръсти по масата и вдигна поглед от купчинката с кокаин към Маклин и Роланд — като презрително пренебрегна жената — и отново върна погледа си на колумбийската захар.

— Можем да използваме това, господин Кемпка — каза Лори. — Вчера един тип дойде с газова печка, която добре ще отопли караваната. Друг пък има чувалче с уиски. Ще ни трябват гуми за камиона. Вече щях да съм взел печката и бутилките с „Джак Даниелс“, но тези новите са въоръжени до зъби. Може би няма да е лоша идея да изтъргуваме наркотиците за оръжията им.

— Аз ще реша коя идея е добра и коя лоша. — Лицето на Кемпка се набръчка на катове, когато се намръщи замислен. Той си пое дълбоко въздух и го изпусна като мях. — Намери им тента. Нека е по-близо до караваната. И разпространи мълвата, че ако някой ги докосне, ще отговаря пред Фреди Кемпка. — Дебелака се усмихна широко на Маклин. — Полковник, смятам, че вие и приятелите ви ще сте много интересна добавка към нашето малко семейство. Предполагам, че можем да ви наречем аптекарите, нали?

— Можете. — Маклин изчака Лори да свали пушката и на свой ред свали автоматичния пистолет.

— Ето. Сега всички сме щастливи, нали? — Гарвановочерните очи на Дебелака намериха тези на Роланд Кронингер.

Лори ги отведе до една малка тента, която се намираше на около тридесет метра от караваната. Тя беше обитавана от млад мъж и жена, която държеше бебе с бинтовани крака в ръцете си. Лори навря пушката в лицето на мъжа и му нареди:

— Изчезвайте.

Онзи беше мършав тип, с изтощен вид и покосени от умората очи. Той бързо се измъкна от спалния си чувал, като в ръката си държеше ловен нож, но Лори пристъпи напред и притисна тънката му китка с ботуша си. Брадатият вложи цялата си тежест в крака, а Роланд през цялото време наблюдаваше очите му, докато чупеше костите на човека: те бяха празни и не забеляза никаква емоция в тях дори когато китката изхруска. Лори просто изпълняваше заповедите. Бебето се разрева от писъците на жената, но мъжът просто стисна счупената си ръка и погледна глуповато брадатия.

— Вън. — Лори насочи пушката в черепа на младия мъж. — Да не си глух, тъпо копеле?

Мъжът и жената с усилие се изправиха на крака. Мъжът се наведе, за да събере спалните чували и една раница със здравата си ръка, но Лори го сграбчи за врата, извлече го навън и го събори на земята. Жената не спираше да хлипа. Тя отиде и приклекна до съпруга си. Около тях се събра тълпа от зяпачи. Жената изпищя:

— Вие сте животни! Вие сте мръсни животни! Това е нашата тента! Принадлежи ни!

— Вече не. — Лори посочи с пушката си територията на боклукчиите. — Тръгвайте.

— Не е честно! Не е честно! — хлипаше жената. Тя изгледа умолително наобиколилите ги хора. Роланд, Маклин и Шийла също огледаха присъстващите и видяха едно-единствено нещо на техните лица: пасивно безучастно любопитство, сякаш гледаха всичко това по телевизията. Макар да имаше някое и друго отвратено или съжалително изражение, мнозинството от зяпачи вече беше лишено от всякакви емоции.

— Помогнете ни! — примоли се жената. — Моля ви… някой да ни помогне!

Няколко от хората имаха оръжия, но никой не се намеси. Маклин разбра защо. Оцеляваха само онези, които успяваха да се нагодят. Фреди Кемпка беше императорът на това място, а Лори беше неговият лейтенант — вероятно един от многото, които Дебелака използваше като свои очи и уши.

— Махайте се — каза Лори на двойката. Жената продължи да пищи и да плаче, но мъжът най-накрая изправи глава и с мъртвешки пораженски поглед в очите се затътри бавно към грозната земя на автомобилни скелети и разлагащи се трупове. Изражението на жената се превърна в олицетворение на омразата. Тя се изправи с късащото се от рев бебе в ръцете си и изкрещя на тълпата:

— Това ще се случи и на вас! Ще видите! Ще ви отнемат всичко, което притежавате! Ще дойдат и ще ви изхвърлят…

Лори замахна с приклада на пушката си. Той изхрущя в главата на бебето и силата от удара събори младата жена на земята.

Бебето внезапно спря да плаче.

Жената погледна лицето на детето си и издаде слаб задушаващ звук.

Шийла Фонтана не можеше да повярва какво видя току-що. Искаше ѝ се да се обърне, но случващото се я беше стиснало здраво в мрачните си пипала. Стомахът ѝ се гърчеше от отвращение. Все още чуваше плача на бебето, който ехтеше безспир в главата ѝ. Притисна с ръка устата си.

Младият мъж, който приличаше на труп с дрехи, тръгна през полето, без дори да си направи труда да погледне назад.

Най-накрая жената се разтресе и стана на крака. Тя стискаше замлъкналото бебе до гърдите си. Измъчените ѝ и ужасяващи очи срещнаха тези на Шийла и се задържаха на тях. Шийла имаше чувството, че душата ѝ е изгорена до пепел. „Ако… бебето беше спряло да плаче — помисли си тя. — Само да беше спряло…“

Младата майка се обърна и последва съпруга си в мъглата.

Зяпачите се разпръснаха. Лори избърса приклада на пушката си в земята и посочи с нея тентата.

— Една от стаите ни се освободи, полковник.

— Трябваше ли… да правиш това? — попита Шийла. Вътрешно цялата трепереше и ѝ се повдигаше, но на лицето ѝ нямаше и следа от това, очите ѝ бяха хладни и безмилостни.

— От време на време забравят кой създава правилата. Е? Искате ли тентата или не?

— Искаме я — отвърна Маклин.

— Имате я. Даже разполагате с два спални чувала и малко храна. Уютно е, нали?

Полковникът и Роланд влязоха вътре.

— Аз къде ще живея? — попита Шийла.

Лори се ухили и я огледа от глава до пети.

— Имам резервен спален чувал в караваната. Спим заедно с господин Кемпка, но колкото повече, толкова по-весело. Той харесва млади момчета, така че хич не му пука за жените. Какво ще кажеш?

Шийла помириса тялото му и не успя да прецени чия воня е по-неприятна — неговата или тази на военния герой.

— Забрави — отговори тя. — Ще остана тук.

— Както кажеш. Рано или късно ще те взема.

— Когато адът замръзне.

Лори наплюнчи пръста си и го вдигна във въздуха.

— Става доста студеничко, скъпа. — Той се засмя и се затътри към караваната.

Шийла го изпрати с поглед. Погледна към територията на боклукчиите и видя беглите силуети на младата двойка в мъглата, която се беше насочила към неизвестното отвъд. Тези двамата нямаха абсолютно никакъв шанс, помисли си тя. Но може би вече знаеха това. Бебето така или иначе щеше да умре. Естествено. Та то вече беше полумъртво.

Случилото се обаче я беше разтърсило повече от всичко досега и не можеше да спре да мисли, че само преди няколко минути беше живяло едно човешко същество, което вече беше призрак. И всичко се случи заради нейните наркотици, защото дойде тук с военния герой и хлапака, които се мислеха за голяма работа.

Младата двойка се изгуби в сивия дъжд.

Както казваше Руди, трябва да пазиш собствения си задник. Днес, в тези времена, това бяха думи, към които човек да се придържа.

Шийла обърна гръб на територията на боклукчиите и се прибра в тентата.

39

— Светлина! — изкрещя Джош и посочи в далечината. — Вижте! Пред нас има светлина!

Вървяха по някаква магистрала, издигната над леко хълмист район. Забелязаха светлината и гигантът посочи напред: в ниските размирни облаци се отразяваше синьо-бяла светлина.

— Това е Матисън — каза Леона, която яздеше Муле без седло. — Божичко! Успели са да възстановят ’лектричеството в Матисън!

— Колко души живеят там? — попита Джош, който се опитваше да надвика бутащия ги и дърпащ ги вятър.

— Тринадесет-четиринадесет хиляди. Той си е нормален град!

— Благодаря на Бога! Явно са поправили електропроводите си! Тази вечер ще получим топла храна! Благодаря на Бога! — Гигантът забута ръчната количка с нова енергия, сякаш на краката му бяха пораснали криле. Суон вървеше след него с багетата и малката си чанта, а Леона сбута с пети Муле от двете страни, за да го накара да побърза. Конят се подчини без никакви възражения, радваше се, че отново може да служи. Малкият териер зад тях помириса въздуха и тихичко изръмжа, но въпреки това ги последва.

Покривалото от облаци над Матисън биваше прорязвано от проблясъците на светкавици, а вятърът донасяше грохота на гръмотевици. Тръгнаха от фермата на Джаспин рано тази сутрин и вървяха цял ден по тясната магистрала. Джош се опита да сложи седло и поводи на Муле, но макар че конят стоя мирно през цялото време, не успя да постави правилно проклетите неща. Седлото постоянно се свличаше, а поводите въобще не разбра как се слагат. Всеки път, в който Муле издадеше някакъв звук, Джош се отдръпваше назад, защото очакваше животното да се разбунтува и да започне да хвърля къчове. Най-накрая реши, че каузата е изгубена. Конят прие тежестта на Леона без никакви възражения и дори носи на гърба си Суон няколко километра. Животното изглеждаше доволно да следва детето като същинско кученце. Териерът излайваше от време на време, за да ги уведоми, че още е наблизо.

Сърцето на Джош заби като чук. Това беше една от най-красивите светлини, които някога беше виждал, и се нареждаше до величествения лъч светлина, който беше проникнал в мазето. „О, Господи! — помисли си той. — Топла храна, топло място за спане и — чудо на чудесата! — може би дори истинска тоалетна!“ Усещаше миризмата на озон във въздуха. Приближаваше гръмотевична буря, но не му пукаше. Тази вечер щяха да почиват в обятията на лукса!

Гигантът се обърна към Суон и Леона.

— Господи, отново намерихме цивилизация! — Той изпусна звучна въздишка, която засрами дори вятъра и стресна Муле.

Но усмивката бързо застина на лицето на Леона и се изпари от него. Пръстите ѝ се увиха около твърдата черна грива на коня.

Не беше сигурна какво е видяла, въобще не беше сигурна. Опита се да се убеди, че е трик на светлината. Трик на светлината. Да. Това беше.

Леона си помисли, че е видяла череп на мястото на лицето на Джош Хъчинс.

Но беше толкова бързо… за миг беше там и след едно мигване на окото вече го нямаше.

Старата жена се загледа в задната част на главата на Суон. „О, Господи — помисли си тя, — какво ще правя, ако на лицето на детето се появи същото?“

Беше ѝ необходимо известно време, за да събере кураж, но накрая я повика с тънък и изплашен глас:

— Суон?

Детето погледна назад.

— Госпожо?

Леона беше затаила дъх.

— Госпожо? — повтори Суон.

Старата жена съумя да се усмихне.

— О… няма нищо — отвърна тя и сви рамене. Не видя череп под кожата на лицето на детето. — Аз… просто исках да видя лицето ти.

— Лицето ми? Защо?

— О, просто си мислех… колко красива си била преди. — Леона запелтечи заради собствената си грешка. — Имам предвид колко красива ще бъдеш отново, след като кожата ти се излекува. А тя ще се излекува. Кожата е много кораво нещо, казвам ти. Естествено, че е! Ще се излекува и ще стане красива като картина!

Суон не отговори нищо. Добре помнеше ужасът, който я гледаше от огледалото в банята.

— Не мисля, че лицето ми някога ще се излекува — заяви съвсем спокойно детето и му хрумна една отвратителна мисъл. — Нали не мислиш, че… — Млъкна за миг, защото не беше способно да се изкаже. Накрая намери сили: — Нали не мислиш, че… ще плаша хората в Матисън?

— Разбира се, че не! Никога вече не си мисли подобно неща! — В интерес на истината Леона не се беше сетила за това, но сега си представи как жителите на Матисън се отдръпват от Джош и Суон. — Кожата ти ще се оправи съвсем скоро — увери детето тя. — А и това е само външното ти лице.

— Външното ми лице?

— Аха. Всеки има две лица, дете — външно и вътрешно. Външното е лицето, което вижда светът, но вътрешното е начинът, по който наистина изглеждаш. То е истинското ти лице и ако се обърне наобратно, ще покаже на света какъв човек си.

— Ако се обърне наобратно? Как?

Леона се усмихна.

— Е, Господ още не е намерил начин да стори това. Но ще го направи. Понякога можем да видим вътрешното лице на някой човек — но само за една-две секунди — ако се загледаме достатъчно внимателно. Очите издават вътрешното лице и често то е много по-различно от маската, която носим отвън. — Старата жена кимна и погледна към светлините на Матисън. — О, срещала съм някои много красиви хора с чудовищно грозни вътрешни лица. Срещала съм и доста грозни хора с развалени зъби и големи носове, но в очите им блестеше божията светлина и знаех, че ако успея да видя вътрешните им лица, то красотата им щеше да ме накара да падна на колене. Смятам, че последното се отнася и за твоето вътрешно лице, дете. Както и за това на Джош. Така че има ли значение какво е външното ти лице?

Суон се замисли за момент.

— Ще ми се да вярвам в това.

— Тогава го приеми за истина — каза Леона и детето се умълча.

Светлината ги призоваваше да продължат да вървят към нея. Магистралата се издигаше върху един от хълмовете, след което започна лека-полека да се извива надолу към града. На хоризонта подскачаха светкавици. Муле изпръхтя и изцвили под Леона.

Суон усети нервната нотка в гласа на коня. „Развълнуван е, защото ще открием още хора“, помисли си тя. Но не, не… това не беше вълнение, а по-скоро недоверие, безпокойство. Детето също се изнерви и започна леко да се тревожи, като онзи път, в който се разхождаше по онова окъпано в злато поле и един фермер с червена шапка се провикна:

— Хей, малко момиченце! Пази се от гърмящите змии в тревата!

Не че се страхуваше от змии, никак даже. Веднъж, когато беше на пет години, беше вдигнала една цветна змия направо от тревата, беше прокарала пръсти през красивите диаманти на гърба ѝ и приличащите на кости ивици на опашката ѝ. След това остави влечугото на земята и то си замина съвсем спокойно. По-късно, когато разказа за случилото се на майка си и получи няколко шамара по дупето, разбра, че трябва да се страхува.

Муле отново изпръхтя и замята глава. Пътят стана по-равен в покрайнините на града. Една зелена табела заявяваше: „Добре дошли в Матисън, Канзас! Ние сме силни, горди и се увеличаваме!“.

Джош спря и Суон за малко щеше да се блъсне в него.

— Какво има? — попита го Леона.

— Вижте. — Той посочи към града.

Къщите и сградите бяха тъмни. Никаква светлина не се процеждаше през прозорците или предните им веранди. Не светеха улични лампи, фарове на автомобили или светофари. Светлината, която се отразяваше в ниските облаци, идваше от вътрешността на града, от другата страна на мъртвите и мрачни сгради, които бяха разхвърляни от двете страни на магистралата. Не се чуваше нищо друго освен пронизителния вой на вятъра.

— Мисля, че светлината идва от центъра на града — каза Джош. — Но ако са успели да възстановят електричеството, защо къщите също не са осветени?

— Може би всички са се събрали на едно място — предположи Леона. — В някоя зала или в градската управа.

Гигантът кимна.

— Трябва да има и коли — каза той. — Трябва да има работещи светофари. Не виждам такива.

— Може би пестят ’лектричеството. Може би жиците още не са достатъчно силни.

— Може би — отвърна Джош, но имаше нещо зловещо в Матисън. Защо къщите бяха мрачни, а центърът беше окъпан в светлина? И наоколо беше толкова спокойно, прекалено спокойно. Имаше чувството, че трябва да се върнат, но вятърът беше много студен и бяха вървели толкова дълго. Трябваше да има хора там! Със сигурност! Просто всички се бяха събрали на едно място, както предположи Леона. Може би провеждаха градски съвет или нещо подобно! Във всеки случай нямаше да се връщат. Джош забута отново ръчната количка. Суон го последва, а конят, който старата жена яздеше, тръгна след детето. Вляво от тях териерът се придържаше към високата трева.

Следващата табела на пътя рекламираше „Мотел Матисън — Плувен басейн! Кабелна телевизия!“ — а трета табела заявяваше, че най-добрите кафе и пържоли в града могат да се намерят в ресторант „Хайтауър“ на „Кавинър Стрийт“. Последваха пътя между изораните полета и минаха покрай бейзболно игрище и обществен басейн, където шезлонгите и чадърите бяха издухани в телената ограда. Една последна пътна табела обещаваше юлска разпродажба на пиратки в „К-Март“ на „Билъпс Стрийт“ След нея влязоха в „Матисън“.

„Бил е красив град“, помисли си Джош, докато вървяха през центъра му. Сградите бяха направени от камък и дърво, с цел да наподобяват граничен град. Къщите бяха от тухла, повечето едноетажни и не особено луксозни, но пък бяха приятни. Статуя на човек, който беше паднал на колене и с едната си ръка покриваше нещо подобно на Библия, а другата беше изпънал към небето, стоеше на пиедестал в района на няколко малки магазина, които напомниха на Джош за онзи сериал с Анди Грифит, в който действието се развиваше в измисления град Мейбъри. Един балдахин плющеше над магазин с бръснарски стълб пред него, а прозорците на „Първа матисънска гражданска банка“ бяха счупени. Мебелите от мебелния магазин бяха извадени, наредени на купчина на улицата и запалени. Наблизо беше обърната полицейска кола и също беше изгорена. Джош не погледна вътре. Над главите им изрева гръм и заподскачаха светкавици.

Малко по-напред се натъкнаха на автокъща. „Купувайте от Чичо Рой“, увещаваше ги табелата. Под редиците от веещи се многоцветни флагове се намираха шест прашни коли. Джош провери всичките, една по една, а Суон и Леона го изчакаха по-назад. Муле изпръхтя неспокойно. Две от колите бяха със спукани гуми, а на трета ѝ бяха счупени предното стъкло и прозорците. Другите три — „Импала“, „Форд Феърлейн“ и един червен пикап — изглеждаха в доста добро състояние. Джош тръгна към малката офис сграда, чиято врата беше широко отворена и с помощта на газената лампа намери ключовете на трите автомобила, закачени на таблото. Взе ги, върна се на паркинга и провери всяка от колите. Импалата не издаде никакъв звук, пикапът беше мъртъв, а двигателят на форда изпука и се изкашля, издаде звук като от влачене на верига върху чакъл и утихна. Джош отвори капака на последния автомобил и установи, че е бил покосен от нещо, вероятно от брадва — кабелите, ремъците и маркучите му бяха насечени.

— Проклятие! — изруга той. В следващия миг лампата разкри нещо, написано с изсъхнала грес от вътрешната страна на капака: „ВСИЧКИ ТРЯБВА ДА ПОЧИТАТ ЛОРД АЛВИН“.

Джош се загледа в кривите букви и си спомни, че видя същия надпис — макар че беше написан с друг почерк и с различна субстанция — в къщата на семейство Джаспин миналата вечер. Върна се при Суон и Леона и каза:

— Тези коли не стават. Мисля, че някой нарочно ги е развалил. — Погледна към светлината, която вече беше много по-близо. — Е — каза той накрая, — предполагам, че трябва да отидем да проверим какво има там, нали?

Леона го изгледа, но бързо отмести поглед. Стори ѝ се, че отново видя черепа, но не можеше да бъде сигурна заради тази странна светлина. Сърцето ѝ заби по-силно и не знаеше какво да направи или да каже.

Джош забута ръчната количка напред. Териерът излая няколко пъти в далечината, след което настъпи тишина. Продължиха по главната улица, покрай още магазини със счупени прозорци и обърнати и изгорени автомобили. Всеки от тях си имаше своите опасения, но светлината ги привличаше напред, както една свещ привлича дребните мушички.

На ъгъла имаше малка табела, която сочеше надясно и гласеше: „Патуей Инститют, 3 км“. Джош погледна в тази посока, но не видя нищо освен мрак.

— Това е лудницата — каза Леона.

— Лудница? — Думата прониза гиганта като копие. — Каква лудница?

— За хаховци. Сещаш се, мястото, на което прибират хората, когато им се разхлопат дъските. Тукашната е известна в целия щат. Пълна е с хора, които са прекалено луди, за да отидат в затвора.

— Искаш да кажеш, че е пълна с… луди престъпници?

— Аха, точно такива.

— Чудесно — ядоса се Джош. Колкото по-скоро се махнеха от този град, толкова по-добре! Не му харесваше да се намира дори на три километра от лудница, пълна с ненормални убийци. Надникна в мрака към „Патуей Инститют“ и по гърба му полазиха ледени тръпки.

Минаха през още един район с тихи къщи, покрай Мотел „Матисън“ и ресторант „Хайтауър“ и стигнаха до огромен асфалтиран паркинг.

Посрещнаха ги ярките и бляскави светлини на „К-Март“ и на разположения до него супермаркет „Фуд Джайънт“.

— Мили боже! — въздъхна Джош. — Търговски център!

Суон и Леона се бяха опулили, сякаш никога досега не бяха виждали подобни светлини и толкова големи магазини. Чувствителните към мрака фотонни лампи хвърляха жълта светлина на паркинга, на който имаше петдесет-шестдесет леки коли, кемпери и пикапи, покрити с канзаска прах. Джош каза се главозамая, че трябваше да се съвземе, за да не бъде съборен от вятъра. Хрумна му, че щом електричеството работеше, то тогава фризерите в супермаркетите щяха да функционират и вътре в тях щеше да има пържоли, сладолед, студена бира, яйца, бекон, шунка и Бог знае какво друго. Погледна бляскавия „К-Март“ и мислите му направо полудяха. Какви ли съкровища щяха да намерят вътре? Радиа и батерии, фенерчета и фенери, оръжия, ръкавици, газови печки, дъждобрани! Не знаеше дали да се смее, или да плаче от радост. Избута ръчната количка настрани и тръгна към „К-Март“ като човек, изпаднал в делириум.

— Почакай! — провикна се Леона. Тя беше слязла от Муле и куцукаше след него. — Почакай малко!

Суон остави чантата си, но не и Ревльото, и последва старата жена. Муле тръгна с бавна крачка след тях. Териерът излая два пъти, след което се скри под изоставен фолксваген и остана там, за да наблюдава прекосяващите паркинга човешки същества.

— Почакай! — провикна се отново Леона, но не можеше да настигне гиганта, който се беше насочил към „К-Март“ като парен локомотив.

— Джош! — извика и Суон. — Изчакай ни! — Тя побягна, за да го настигне.

Някои от прозорците на супермаркета бяха счупени, но гигантът сметна, че вятърът е отговорен за това. Нямаше представа защо само тук беше светло и никъде другаде. „К-Март“ и разположеният до него „Фуд Джайънт“ бяха като оазис в изпепеляващо гореща пустиня. Сърцето му беше на път да изскочи от гърдите му. „Шоколадови десерти! — помисли си той. — Бисквити! Понички с глазура!“ Страхуваше се краката му да не го предадат, преди да стигне до „К-Март“, или това видение да потрепери и да се разпадне, когато минеше през предните врати. Нищо не изчезна и Джош влезе в този огромен магазин с всичките съкровища на света, наредени на рафтове и витрини пред него. Магическите думи „Сладки изделия и снаксове“, „Спортни стоки“, „За автомобила“ и „Домашни потреби“ бяха изписани върху дървени стрелки, които сочеха към различните части на маркета.

— Господи — каза Джош, полупиян от екстаз. — О, Боже мой!

Суон влезе в магазина, последвана от Леона. Преди вратата да се затвори, една размазана фигура се шмугна вътре като стрела. Териерът мина покрай гиганта и се скри някъде до централната пътека. Вратата се затвори и тримата застанаха заедно под ослепителната светлина, докато Муле цвилеше и потропваше с копита по асфалта отвън.

Джош мина покрай изложени скари за барбекю и чували с дървени въглища и отиде до един пълен с шоколадови десерти рафт. Желанието му за шоколад беше трескаво. Излапа три десерта „Милки Уей“ направо от опаковката им и нападна пакет „M&M“. Леона отиде до една маса, върху която бяха натрупани дебели спортни чорапи. Суон се залута между рафтовете, замаяна от количеството стоки и ослепителните светлини. С пълна с лепкав шоколад уста, Джош се обърна към една витрина с цигари, пури и тютюн. Избра пакет „Хав-А-Тампа Джуълс“, намери кибрит наблизо, стисна една от пурите между зъбите си и я запали, като дърпаше здраво, за да я разгори. Имаше чувството, че е попаднал в рая и всички удоволствия на супермаркета го очакваха. Териерът излая неспокойно няколко пъти.

Намираше се някъде в края на магазина. Суон огледа пътеката, но не можа да го види. Не ѝ хареса звученето на този лай. В него се криеше предупреждение и когато животното се разлая отново, звучеше така, сякаш е било сритано. Последва истинска буря от лай.

— Джош? — провикна се детето. Около главата на гиганта се беше образувал пашкул от тютюнев дим.

Той издиша и задъвка още десерти. Устата му беше толкова пълна, че дори не успя да отговори на Суон, а само махна с ръка.

Детето бавно отиде до задната част на супермаркета. Кучето не спираше да лае. Стигна до три манекена, облечени в костюми. Онзи в средата имаше синя бейзболна шапка и на него му се стори, че не си отива с останалата част от тоалета, но може би щеше да стане на неговата глава. Пресегна се и я свали.

Цялата восъчна глава се катурна от раменете на манекена, направо от изгладената бяла яка, и падна на пода в краката на Суон, придружена от звук, който приличаше на удрянето на пъпеш с чук.

Момиченцето се опули. В едната си ръка държеше бейзболната шапка, а в другата Ревльото. Главата имаше оредяваща сива коса и черни хлътнали очи, които гледаха нагоре. На бузите и брадичката ѝ бяха наболи сиви бакенбарди. Едва сега детето забеляза засъхналата червена плът и жълтия край на кокала, където главата беше отсечена от врата на този човек.

Суон примига и погледна другите два манекена. На единия беше поставена главата на тийнейджър, с изкривена уста и виснал език. Очите му гледаха тавана, а от ноздрите му се виждаше засъхнала кръв. Третата глава беше принадлежала на възрастен мъж, чието лице беше в дълбоки бръчки и с тебеширен цвят.

Суон се върна обратно на пътеката… и се удари в четвърти и пети манекен, облечени в женски дрехи. От яките им се катурнаха отрязаните глави на жена на средна възраст и малко момиченце с червена коса. Паднаха от двете ѝ страни. Лицето на момиченцето гледаше към нея, а ужасната ѝ лишена от кръв уста беше отворена в безмълвен писък.

Суон изпищя. Пищя дълго и силно и не можа да се спре. Отдръпна се назад от човешките глави, като нито за миг не спираше да пищи, и когато се обърна, видя още един манекен наблизо, и още един, и още един. Някои от главите бяха пребити и обезобразени, а други бяха изрисувани и разкрасени с гримове, за да им придадат фалшиви и неприлични усмивки. Помисли си, че ако не спре да пищи, дробовете ѝ ще се пръснат. Докато бягаше към Джош и Леона замлъкна, защото въздухът ѝ беше свършил. Пое си дълбоко дъх. Единствената ѝ цел беше да се отдалечи колкото се може повече от отрязаните глави. Над виковете на Джош успя да чуе как териерът изджафка три пъти от болка от задната част на „К-Март“.

— Суон! — изкрещя гигантът и изплю наполовина сдъвкания шоколадов десерт. Видя я да бяга към него. Лицето ѝ беше жълто като канзаска прах и по него течаха сълзи. — Какво и…

— Промоция, промоция! — затананика един весел глас по уредбата на „К-Март“. — Внимание, купувачи! Промоция, промоция! Трима новодошли на предния вход! Побързайте, за да не изтървете най-добрите предложения!

Отнякъде изрева грозно двигател на мотоциклет. Джош вдигна Суон, когато моторът се насочи по централната пътека към тях. Мотористът беше облечен като пътно ченге с изключение на индианските пера на главата му.

— Внимавайте! — провикна се Леона и Джош, със Суон в ръцете, скочи върху един щанд с ледени кубчета. Мотоциклетът се хлъзна между тях и се вряза в рафт с транзисторни радиоприемници. На другите пътеки се появиха още фигури, които бягаха към тях. Разнесоха се нечестиви викове и крясъци, които заглушиха обявлението „Промоция, промоция!“, което не спираше да се повтаря по уредбата.

Единият от новопоявилите се беше истинска грамада с черна брада, която буташе грозно джудже в пазарска количка. Следваха го мъже на различна възраст и външен вид, облечени в най-разнообразни дрехи — от костюми до халати. Някои бяха нарисували лицата си с боя, а други си бяха сложили бяла пудра. Джош забеляза един тревожен факт — повечето от тях носеха оръжия: брадви, кирки, мотики, градински ножици, пистолети, пушки, ножове и вериги. Плъпнаха по пътеките и наскачаха по щандовете, като се хилеха и крещяха. Джош, Суон и Леона бяха събрани заедно и заобиколени от повече от четиридесет крещящи мъже, „Защити детето!“, помисли си гигантът, когато единият от типовете се спусна, за да сграбчи ръката на Суон. Той го срита в ребрата и костите на онзи изпукаха. Нападателят полетя към приятелчетата си. Това предизвика още оживени подвиквания. Грозното джудже в пазарската количка, чието набръчкано лице беше оцветено с оранжеви светкавици, изграчи:

— Прясно месо! Прясно месо!

Останалите последваха примера му. Един измършавял тип дръпна Леона за косата, а някой друг я сграбчи за ръката, за да я издърпа в навалицата. Тя се превърна в истинска дива котка, която риташе и хапеше, и принуждаваше мъчителите си да се отдръпнат назад. Едно тежко тяло се стовари върху раменете на Джош и посегна към очите му, но той се изви и изхвърли мъжа към морето от злобни лица. Суон замахна с Ревльото и удари една от грозните мутри в носа, който се разцепи.

— Прясно месо! — провикна се отново джуджето. — Елате да си вземете прясно месо! — Мъжът с черната брада запляска с ръце и затанцува.

Джош удари един тип право в устата и два зъба полетяха като зарове в игра на табла.

— Махайте се! — изрева той. — Оставете ни! — Вместо да направят това, нападателите им се приближиха. Бяха прекалено много. Трима мъже дърпаха Леона в множеството и Джош видя ужасената ѝ физиономия. Нечий юмрук се вдигна и полетя напред и краката на старата жена омекнаха. „Проклятие!“, побесня гигантът и срита най-близкия маниак в капачката на коляното. „Защити детето! Трябва да защитя де…“

Един юмрук се вряза в бъбреците му. Някой го подкоси и той изпусна Суон, докато падаше. Пръсти се протягаха към очите му, челюстта му беше разтресена от юмрук, а обувки и ботуши обработваха тялото и гърба му и целият свят започна неумолимо да се върти.

— Суон! — извика Джош и се опита да стане. Мъжете го бяха притиснали като плъхове.

Гигантът вдигна поглед през червената мъгла от болка и видя един мъж с ококорени рибешки очи, който беше надвиснал над него с вдигната брадва в ръце. Размаха ръка в безсмислен опит да го спре, макар да знаеше, че брадвата ще го съсече и това щеше да е краят му. „О, проклятие!“, изруга наум той. От устата му течеше кръв. Какъв начин да си замине човек! Подготви се за удара с надеждата, че ще успее да стане с последни сили и да размаже главата на копелето.

Брадвата достигна своя зенит и се приготви за фаталния удар.

Над врявата се извиси един глас.

— Спрете!

Резултатът беше потресаващ, сякаш някой беше развъртял камшик над главите на диви животни. Всички, до последния човек, потръпнаха и се отдръпнаха. Мъжът с рибешките очи свали брадвата, а другите пуснаха Джош. Той се изправи до седнало положение, видя Суон наблизо до него и я придърпа към себе си. Детето все още държеше Ревльото, а в очите ѝ се четеше шок. Леона беше паднала на колене. От една рана над лявото ѝ око течеше кръв, а на бузата ѝ имаше лилаво петно.

Шайката се отдръпна назад и направи път за някого. Един огромен, едър и плешив мъж, с комбинезон и каубойски ботуши, с голи гърди и странни многоцветни татуировки на мускулестите си ръце, влезе в кръга. В ръката си държеше мегафон. Той изгледа Джош с тъмните си очи изпод издадени неандерталски вежди.

„О, мамка му!“ помисли си гигантът. Този тип беше също толкова огромен, колкото някои от кечистите, срещу които се беше изправял. Но зад плешивия неандерталец се появиха още двама мъже с изрисувани лица, които носеха тоалетна чиния на раменете си. На нея беше седнал някакъв тип, облечен в тъмнолилава роба, чиято руса грива падаше на букли до раменете му. Брадата му беше пухкава и руса и покриваше мършавото му и издължено лице. Очите под гъстите му руси вежди бяха черни като маслини. Цветът напомни на Джош за вира до дома му от детството, където две малки момчета се бяха удавили през една лятна сутрин. Говореше се, помнеше той, че на дъното на мътната зелена вода се криели чудовища.

Младият мъж, който можеше да е между двадесет и двадесет и пет години, носеше бели ръкавици, сини дънки, червена риза на райета и маратонки „Адидас“. На челото му беше нарисуван зеленият знак за долар, на лявата му буза имаше червено разпятие, а на дясната му — черна дяволска вила.

Мъжът, който приличаше на неандерталец, вдигна мегафона до устата си и изрева:

— Всички трябва да почитат лорд Алвин!

40

Маклин чу песента на писъците и осъзна, че е станало време.

Той се измъкна внимателно от спалния си чувал, като внимаваше да не събуди Роланд и Шийла. Не искаше никой от тях да го придружи. Страхуваше се от болката и не искаше да го виждат слаб.

Маклин излезе от тентата и беше посрещнат от студения и брулещ вятър. Тръгна към езерото. Навсякъде около него светеха факли и лагерни огньове. Вятърът се опитваше да отнесе зеленикавочерната му превръзка, която покриваше чукана на дясната му ръка. Помирисваше неприятната миризма от собствената си инфекция. От няколко дни от раната му течеше сива течност. Сложи лявата си ръка върху дръжката на ножа на кръста му. Щеше да се наложи да отвори отново раната и да разкрие плътта за лечебната агония на Голямото солено езеро.

* * *

Роланд Кронингер се изправи до седнало положение веднага след като Маклин излезе от тентата. Стискаше .45-калибровия пистолет в ръка. Винаги спеше с него, дори го държеше, докато правеше мръсното нещо с Шийла Фонтана. Харесваше му също така да гледа, когато жената се заемеше с Краля. В замяна я хранеха и пазеха от другите мъже. Бяха се превърнали в много сплотено трио. Роланд беше наясно къде отиваше Краля сега и защо. Напоследък раната му миришеше много лошо. Скоро щеше да се разнесе още един писък в нощта, също като другите, които чуваха, когато лагерът утихнеше. Роланд беше Кралския рицар и смяташе, че трябва да бъде до Краля, за да му помага, но това беше нещо, което Краля искаше да направи сам. Момчето легна отново и отпусна пистолета на гърдите си. Шийла измърмори нещо и потрепери насън. Роланд се ослуша за писъка, който щеше да съпроводи прераждането на Краля.

* * *

Маклин мина покрай другите тенти, картонените укрития и автомобилите, които приютяваха цели семейства. Миризмата на соленото езеро дразнеше ноздрите му и обещаваше болка и прочистване, каквито не познаваше. Земята се накланяше надолу към водата и наоколо бяха разхвърляни изцапани със спечена кръв дрехи, парцали, патерици и превръзки, махнати и изоставени от други молители преди него.

Спомни си писъците, които чуваше през нощта, и нервите му не издържаха. Спря се на около пет метра от каменистия бряг. Фантомната му ръка го сърбеше, а чуканът туптеше болезнено в ритъма на сърцето му. „Няма да мога да го понеса — помисли си Маклин. — О, мили боже, не мога!“

— Дисциплина и контрол, господинчо — обади се един глас вдясно от него. Войника сянка беше застанал там, бял, с кокалести ръце на хълбоците и кръгло като луната лице, боядисано на ивици с командоска боя под ръба на шлема. — Изгубиш ли ги, какво ти остава?

Маклин не отговори. Плясъкът на водата в брега беше едновременно прелъстителен и ужасяващ.

— Нервите ти направо са си заминали, нали, Джими, момчето ми? — попита Войника сянка и полковникът си помисли, че гласът приличаше на този на баща му. Усещаше същото подигравателно отвращение в тона му. — Е, не съм изненадан — продължи Войника сянка. — Определено прецака адски много нещата в Земен дом, нали? О, наистина свърши чудесна работа!

— Не! — Маклин поклати глава. — Вината не беше моя!

Войника сянка тихичко се засмя.

— Знаеше, Джими, момчето ми. Знаеше, че нещо в Земен дом не е наред и продължи да тъпчеш духачите вътре, защото ти харесваше миризмата на зелените гущери на братята Озли, нали? Човече, ти изтрепа всички онези бедни хорица! Зарови ги под няколкостотин тона скала и спаси собствения си задник, нали?

Сега Маклин вече беше сигурен, че това е гласът на баща му и си помисли, че лицето на Войника сянка е започнало да прилича на топчестото лице с ястребовия нос на отдавна починалия му татко.

— Трябваше да се спася — отвърна със слаб глас полковникът. — Какво можех да направя, да легна и да умра ли?

— По дяволите, това хлапе има повече разум и кураж от теб, Джими, момчето ми! Той те измъкна оттам! Той те накара да продължиш и намери храна, с която да опази задника ти жив! Ако не беше това хлапе, нямаше да стоиш тук сега и да трепериш като лист, защото се страхуваш от малко болка! Това хлапе разбира значението на дисциплината и контрола, Джими, момчето ми! Ти си просто един изморен стар инвалид, който трябва да влезе в езерото, да си напъха главата в него и да смръкне бързо, както правят останалите. — Войника сянка кимна към водата, където подутите тела на самоубийците плуваха в мътилката. — Смяташе, че с приемането на работата в Земен дом си стигнал дъното. Не, това е дъното, Джими, момчето ми. Точно тук. Не струваш пукната пара и нервите ти не издържаха.

— Не е вярно! — отвърна Маклин. — Не е… вярно.

Войника сянка протегна ръка към Голямото солено езеро.

— Докажи го.

* * *

Роланд усети, че има някой пред тентата. Изправи се и дръпна предпазителя на автоматичния пистолет. Понякога мъжете се навъртаха през нощта заради Шийла и трябваше да бъдат разгонвани.

Лъчът на фенерче беше насочен в лицето му и Роланд вдигна оръжието към мъжа, който го държеше.

— Почакай — каза онзи. — Не искам неприятности.

Шийла изпищя и веднага се изправи до седнало положение. В очите ѝ се четеше дивашки страх. Тя се отдръпна от мъжа с фенерчето. Отново сънува онзи кошмар как Руди се тътри към тентата с лишено от кръв лице и рана на гърлото, която зееше като отвратителна уста. От лилавите му устни излизаше тракащ звук, който питаше:

— Да си убивала някакви бебета напоследък, Шийла, скъпа?

— Ще си навлечеш неприятности, ако не се махнеш. — Очите на Роланд бяха свирепи зад очилата. Той държеше стабилно пистолета с опрян на спусъка пръст.

— Аз съм. Джъд Лори. — Мъжът освети с фенерчето собственото си лице. — Виждаш ли?

— Какво искаш?

Брадатият насочи лъча към празния спален чувал на Маклин.

— Къде отиде полковникът?

— Навън. Какво искаш?

— Господин Кемпка желае да говори с теб.

— За какво? Снощи му занесох вноската.

— Иска да говорите — повтори Лори. — Каза, че щял да ти предложи сделка.

— Сделка? Каква сделка?

— Бизнес предложение. Не знам подробности. Ще се наложи сам да ги научиш.

— Не се налага да правя нищо — отвърна Роланд. — А и каквото и да е, може да почака до утре.

— Господин Кемпка — изрече с настоятелен глас Лори — иска да прави бизнес точно сега. Няма значение дали Маклин ще е там. Господин Кемпка иска да прави бизнес с теб. Смята, че разполагаш с една умна глава на раменете си. Идваш ли, или не?

— Не.

Лори сви рамене.

— Добре, в такъв случай ще му кажа, че не си заинтересован. — Мъжагата тръгна да излиза от тентата, но се спря. — А, да, каза ми да ти дам това. — Хвърли кутия с шоколадови десерти „Хърши“ в краката на Роланд. — Разполага с много такива в караваната си.

— Господи! — Шийла стрелна ръка в кутията и извади няколко десерта. — Човече, мина много време, откакто ядох такова!

— Ще му предам какво каза — заяви Лори и отново тръгна да си ходи.

— Почакай малко! — избълва Роланд. — За каква сделка точно иска да разговаряме?

— Както вече казах, ще се наложи сам да разбереш.

Момчето се поколеба, но реши, че каквото и да е, няма да боли.

— Не отивам никъде без пистолета си — заяви то.

— Разбира се, защо не?

Роланд излезе от спалния си чувал и стана. Шийла, която вече довършваше един от шоколадовите десерти, каза:

— Хей, я почакайте! Ами аз?

— Господин Кемпка иска само момчето.

— Целуни ме отзад! Няма да остана тук сама!

Лори свали ремъка на пушката от рамото си и ѝ я подаде.

— Ето. И гледай случайно да не си отнесеш главата.

Шийла взе оръжието и прекалено късно осъзна, че това е същото оръжие, с което мъжагата беше убил бебето. Въпреки това не смееше да остане сама и без защита тук. Отново погледна кутията с шоколадови десерти, а Роланд последва Джъд Лори до караваната, измежду лентите на чиито спуснати щори се процеждаше жълта светлина от газени лампи.

* * *

Застанал на брега на езерото, Маклин свали черния си балтон и мръсната, изцапана с кръв тениска, която носеше. След това се зае с развиването на бинта от чукана на китката си, а Войника сянка го наблюдаваше мълчаливо. Когато приключи, остави превръзката да падне. Раната не беше красива гледка и Войника сянка подсвирна от видяното.

— Дисциплина и контрол, господинчо — каза той. — Тези две неща правят един мъж такъв.

Това бяха точните думи на бащата на Маклин. Докато растеше, постоянно му бяха набивани в главата и се бяха превърнали в негово житейско мото. Сега, за да се насили да влезе в тази солена вода и да направи каквото трябваше да се направи, се налагаше да използва всяка частица дисциплина и контрол, които можеше да намери в себе си.

Войника сянка занарежда с напевен глас:

— Раз, два, три, четири, раз, два, три, четири! Размърдай се, господинчо!

— О, Господи — изпъшка Маклин. За няколко секунди постоя със затворени очи. Цялото му тяло се тресеше от студения вятър и собствения му страх. Накрая взе ножа, запасан на кръста му, и тръгна към подиграващата му се вода.

* * *

— Сядай, Роланд — каза Дебелака, когато Лори ескортира момчето до караваната. Един стол беше разгънат от другата страна на масата, на която седеше Кемпка. — Затвори вратата.

Лори се подчини и Роланд седна. Ръката му все още държеше пистолета, който беше отпуснал в скута си.

Лицето на Дебелака се набръчка в усмивка.

— Искаш ли нещо за пиене? Пепси? Кола? Севънъп? Какво ще кажеш за нещо по-силно? — Той се разсмя със своя писклив женствен глас и многото му гуши се разтресоха. — Пълнолетен си, нали?

— Ще пия едно пепси.

— Ах. Добре. Джъд, ще ни донесеш ли две пепсита, ако обичаш?

Лори стана и отиде в другата стая, която според Роланд беше кухнята.

— За какво ме извика? — попита момчето.

— Искам да сключим сделка. Имам бизнес предложение за теб. — Кемпка се облегна назад и столът му запука и заскърца като фойерверки. Беше облечен в спортна тениска с отворена яка, която разкриваше редките кафяви косми на гърдите му, а коремът му се беше отпуснал над талията на лимоненозелените му полиестерни панталони. Косата му беше сресана и гелосана, а вътрешността на караваната миришеше на евтин сладникав одеколон. — Струва ми се, че си много интелигентно момче, Роланд. По-скоро интелигентен млад мъж. — Той се ухили. — Веднага мога да видя, че си много интелигентен. И в теб има пламък. О, да! Харесвам млади мъже с пламък в тях. — Погледна пистолета, който момчето държеше. — Можеш да прибереш това, да знаеш. Искам да бъда твой приятел.

— Това е чудесно. — Роланд продължи да държи пистолета насочен към Фреди Кемпка. Зловещата жълта светлина от газените лампи се отразяваше в многото пушки и закачените на куки пистолети на стената зад Дебелака.

— Е — Кемпка сви рамене, — така или иначе можем да поговорим. Разкажи ми за себе си. Откъде си? Какво се случи с родителите ти?

„Родителите ми — помисли си Роланд. — Какво се случи с тях?“ Помнеше, че всички слязоха в Земен дом, помнеше и земетресението в столовата, но всичко останало все още беше несвързано и неясно. Дори не можеше да се сети как изглеждаха майка му и баща му. Смяташе, че са умрели в столовата. Да. И двамата бяха заровени под скалата. Сега той беше Кралския рицар и нямаше връщане назад.

— Тези неща не са важни — заяви Роланд. — За това ли ме повика?

— Не. Исках да… ах, ето ги и напитките ни!

Лори се появи с две пластмасови чаши с пепси. Едната сложи пред Кемпка, а другата подаде на Роланд.

Лори имаше намерение да мине зад момчето, но то му каза с остър тон:

— Стой пред мен, когато съм тук. — Онзи спря, усмихна се, вдигна ръце в знак на съгласие и седна върху една купчина с касетки до стената.

— Както вече казах, обичам млади мъже с пламък в тях. — Кемпка отпи от напитката си. Беше минало много време, откакто Роланд беше опитвал безалкохолно и изпи почти половината чаша на една глътка. Напитката беше изгубила голяма част от газировката си, но пак беше едно от най-добрите неща, които беше опитвал.

— За какво искаше да говорим? — попита Роланд. — Нещо за наркотиците ли?

— Не, не за тях. — Дебелака се усмихна вяло. — Искам да науча повече за полковник Маклин. — Той се наведе напред и столът изскърца. Сложи ръце на масата и сплете дебелите си пръсти. — Искам да знам… какво ти дава Маклин, което аз не мога.

— Моля?

— Огледай се. Виж с какво разполагам — храна, напитки, сладки, оръжия, патрони… и сила, Роланд. Какво има Маклин? Една схлупена малка тента. И искаш ли да ти кажа нещо? Това е всичко, което някога ще притежава. Аз управлявам тази общност, Роланд. Предполагам, че няма да е грешно, ако кажеш, че аз съм законът, кметът, съдията и съдебните заседатели! Нали така? — Дебелака хвърли бърз поглед на Лори и другият мъж изрече с увереността на вентрилоквистка кукла:

— Така е.

— Е, какво прави Маклин за теб, Роланд? — Кемпка повдигна вежди. — Или трябва да попитам какво правиш ти за него?

Момчето едва не отговори, че Маклин е Краля — лишен от короната и кралството си, които щеше да си върне един ден — и че се е заклел да бъде Кралския рицар, но знаеше, че Кемпка е много глупав и няма да разбере грандиозната цел на играта. Затова просто отвърна:

— Пътуваме заедно.

— И къде отивате? В бунището, към което се е насочил Маклин? Не, мисля, че си по-умен от това.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа… че разполагам с голяма и удобна каравана, Роланд. Имам истинско легло. — Дебелака кимна към затворената врата. — То е ей там. Искаш ли да го видиш?

На Роланд изведнъж му хрумна какво се опитваше да направи Фреди Кемпка.

— Не — отвърна той и коремът му се сви. — Не искам.

— Приятелят ти не може да ти предложи онова, което мога аз, Роланд — заяви с копринен глас Дебелака. — Той няма власт. Аз я държа цялата. Мислиш ли, че ви пуснах тук само заради наркотиците? Не. Искам теб, Роланд. Искам да си тук с мен.

Момчето поклати глава. Пред очите му се появиха черни молци и главата му натежа, сякаш не можеше да я държи повече на врата си.

— Скоро ще осъзнаеш, че властта управлява света. — Гласът на Кемпка му звучеше като въртящ се на бързи обороти запис. — Тя е единственото нещо, което си струва напоследък. Нито красотата, нито любовта… нищо друго освен властта. И човекът, който я притежава, може да вземе всичко, което си поиска.

— Не и мен — отвърна Роланд. Думите бяха като топчета в устата му. Имаше чувството, че ще повърне и усети иглички в краката си. Светлината от газените лампи нараняваше очите му и когато мигнеше, му беше много трудно да ги отвори отново. Погледна пластмасовата чаша, която държеше и видя зърнестите неща, които плуваха на дъното ѝ. Опита се да стане, но краката го предадоха и той падна на колене. Някой се наведе отгоре му и му отне пистолета от безчувствените пръсти. Прекалено късно се опита да си го върне, Лори само се ухили и се отдалечи от него.

— Намерих приложение на някои от наркотиците, които ми донесе. — Сега гласът на Кемпка беше забавен и неясен, сякаш говореше под вода. — Стрих няколко от тези хапчета и направих една хубава смес. Надявам се да се насладиш на пътешествието си. — Дебелака стана тромаво от стола си и тръгна към Роланд Кронингер, а Лори излезе навън, за да изпуши цигара.

Момчето потрепери, макар че на челото му изби пот, и се опита да се отдалечи от мъжа на ръце и колене. Главата му се въртеше, всичко се клатеше напред-назад, като ту завързваше скорост, ту се успокояваше. Цялата каравана се разтресе, когато Кемпка отиде до вратата и я заключи. Роланд се сви в единия ъгъл като приклещено животно. Опита се да извика Краля да му помогне, но гласът му едва не му пукна тъпанчетата.

— А сега — каза Кемпка — ще се опознаем много по-добре, нали?

* * *

Маклин беше влязъл до бедрата в студената вода. Вятърът брулеше лицето му и виеше в лагера. Тестисите му се свиха, а ръката му стисна ножа толкова силно, че пръстите му побеляха като кост. Погледна инфектираната рана и видя тъмния оток, който трябваше да пробие с блестящия връх на острието. „О, Господи — помисли си той. — Мили боже, помогни ми…“

— Дисциплина и контрол. — Войника сянка стоеше зад него. — Тези две неща правят един мъж такъв, Джими, момчето ми.

„Това е гласът на баща ми — каза си Маклин. — Бог да благослови скъпия ми стар татко. Надявам се червеите да са изяли костите му.“

— Направи го! — заповяда Войника сянка.

Маклин вдигна ножа, прицели се, пое си дълбоко от студения въздух и стовари острието веднъж, два, три пъти върху гноясалия оток.

Болката беше толкова силна, толкова гореща и всепоглъщаща, че почти му достави удоволствие.

Маклин изви глава назад и изпищя. Докато пищеше, заби острието по-надълбоко в инфекцията, и по-надълбоко. Сълзите потекоха по лицето му и в него се разгоря огън, който предизвикваше едновременно болка и удоволствие. Имаше чувството, че дясната му ръка става по-лека, защото инфекцията се изцеждаше от нея. И когато писъкът му отлетя в нощта там, където отиваха всички писъци преди неговия, Маклин тръгна напред в солената вода и потопи раната.

* * *

— Ах! — Дебелака спря на няколко крачки от Роланд и килна глава към вратата. Лицето му беше зачервено, а очите му блестяха. Писъкът отшумя. — Чуй тази музика! Някой се прероди. — Той откопча колана си и го издърпа през многото гайки на огромния си панталон.

В главата на Роланд се появи низ от забавни и неприятни картини. В тях той сечеше китката на дясната ръка на Краля и когато успя да свърши работата, го изпръска струя от кървавочервени цветя, цял хор от премазани трупове с цилиндри и смокинги се лутаха по срутения коридор на Земен дом, двамата с Краля вървяха по супермагистрала под мрачно алено небе, където дърветата бяха от кости, а езерата пълни с кървава вода, и полуразложени останки от човешки трупове се возеха в очукани автомобили и камиони. Той стоеше на върха на някаква планина, а над главата му кипяха сиви облаци. Под него се биеха армии с ножове, камъни и счупени бутилки. Една студена ръка докосна рамото му и някакъв глас прошепна:

— Всичко това може да бъде твое, сър Роланд.

Страхуваше се да извие глава и да погледне създанието, което стоеше зад него, но знаеше, че трябва да го направи. Силата на зловещата халюцинация го принуди да се обърне и да погледне право в две очи зад армейски очила. Кожата на това лице беше осеяна с кафяви, прокажени образувания, а устните му бяха проядени и разкриваха криви и остри зъби. Носът беше плосък, а ноздрите широки и грозни. Това беше неговото лице, но изкривено, грозно, кръвожадно и вонящо на зло. То заговори със собствения му глас:

— Всичко това може да бъде твое, сър Роланд… и мое.

Фреди Кемпка надвисна над момчето, пусна колана си на пода и тръгна да събува полиестерните си панталони. Дишането му звучеше като куркането на парно.

Роланд примига и присви очи срещу Дебелака. Виденията-халюцинации си отиваха, но той все още чуваше създанието да му шепне. Целият се тресеше и не можеше да се спре. Още едно видение изникна в главата му. В него беше проснат на земята и трепереше, а Майк Армбръстър надвисна отгоре му с намерението да го смаже от бой, докато останалите гимназисти и палячовците футболисти крещяха и освиркваха. Видя кривата усмивка на Майк Армбръстър и го обзе маниакална омраза, по-силна от всичко, което беше изпитвал досега. Това момче вече го беше набило веднъж, беше го ритало и плюло, докато плачеше в прахта… и сега искаше да го направи отново.

Роланд знаеше, че вече е много различен — по-силен, по-хитър — от онова разглезено хлапе, което се оставяше да го бият, докато не се напикаеше в гащите. Сега беше Кралския рицар и беше видял как изглежда адът. Смяташе да покаже на Майк Армбръстър как Кралския рицар си връщаше за причинените злини.

Кемпка беше извадил единия си крак от крачола на панталоните. Отдолу носеше червени копринени боксерки. Момчето се загледа в него с присвити зад проклетите танкистки очила очи и започна да издава гърлени животински звуци, нещо средно между ръмжене и нечовешко стенание.

— Спри да го правиш — нареди му Кемпка. От звука го побиха тръпки. Роланд обаче не спря, а започна да ръмжи още по-силно. — Спри да го правиш, малко копеленце! — Дебелака забеляза, че лицето на момчето се промени и се превърна в маска на пълна и брутална омраза и направо му изкара акъла. Фреди Кемпка осъзна, че наркотиците, които влияеха на съзнанието, бяха направили нещо на Роланд Кронингер, което не беше предвидил. — Стига! — изкрещя той и вдигна ръка, за да зашлеви момчето.

Роланд се хвърли напред и също като таран заби глава в големия корем на Дебелака. Той изрева и падна назад, макар да махаше с ръце като мелница. Караваната се разтресе и преди Кемпка да се опомни, момчето отново се заби в него със сила, която го изпрати на пода. Качи се отгоре му, като го удряше с юмруци и с колена и хапеше. Дебелака изпищя:

— Лори! Помогни ми! — В момента, в който изрече думите, си спомни, че беше дръпнал двете резета на вратата, за да не може момчето да избяга. Два пръста се забиха в лявото му око и едва не го изтръгнаха от очната му кухина. Един от юмруците намери носа му. Роланд заби с ужасна сила глава в устата му, разцепи устните му и изби два от зъбите, които паднаха в гърлото му.

— Помогни ми! — изпищя отново Дебелака с пълна с кръв уста. Той удари Роланд с ръка и го събори, след което се обърна по корем и запълзя към заключената врата. — Помогни ми, Лори! — извика през наранените си устни.

Нещо се уви и стегна около врата на Кемпка, като по този начин затвори кръвта в главата му и превърна лицето му в подобие на презрял домат. Той панически осъзна, че лудото хлапе го души със собствения му колан.

Роланд яхна гърба на Дебелака, както Ахав беше яхнал белия кит. Онзи започна да се души и да се бори да се освободи от хватката на колана. Кръвта пулсираше в главата му със сила, която заплашваше да накара очите му да изскочат от очните си кухини. Лори заблъска по вратата и се провикна:

— Господин Кемпка! Какво става?

Дебелака се надигна, изви треперещото си тяло на една страна и премаза Роланд в стената, но момчето не го пусна. Дробовете на Кемпка бяха жадни за въздух и той отново се изви на една страна. Този път Роланд изрева от болка и коланът се разхлаби. Дебелака изквича като ранено прасе и запълзя към вратата. Изправи се, за да дръпне първото от резетата… и един стол се стовари в гърба му. Той стана на трески и предизвика агонизираща болка в гръбнака му. Момчето започна да го обработва с единия от краката на стола, като го удряше в главата и лицето. Кемпка изпищя:

— Той полудя! Той полудя!

Лори отново заблъска по вратата.

— Пусни ме вътре!

Дебелака пое силен удар в челото и по лицето му потече кръв. Той замахна на сляпо към Роланд. Левият му юмрук го намери и чу как въздухът напусна тялото на момчето. То падна на колене.

Кемпка избърса кръвта от очите си, протегна се и се опита да издърпа първото резе. Пръстите му бяха окървавени и то му се изплъзваше. Лори блъскаше по вратата и се опитваше да я отвори.

— Той полудя! — виеше Дебелака. — Опитва се да ме убие!

— Хей, глупав шибаняк! — изръмжа момчето зад него.

Кемпка погледна назад и изквича от ужас.

Роланд беше взел едната от газените лампи, които осигуряваха светлината в караваната. Хилеше се като луд, а танкистките му очила бяха изпръскани с кръв.

— Дръж това, Майк! — провикна се той и хвърли лампата.

Тя удари Дебелака в главата, пръсна се и заля лицето и гърдите му с газ, която избухна в пламъци и подпали брадата, косата и предната част на тениската му.

— Той ме запали! Той ме запали! — заквича Кемпка и започна да се търкаля и да рита с крака.

Вратата се разтресе от ритника на Лори, но хората от „Еърстрийм“ я бяха направили много здрава.

Докато Дебелака се гърчеше на пода, а Лори риташе вратата, Роланд погледна рафтовете с пушки и куките с пистолети. Все още не беше приключил с Майк Армбръстър и смяташе да му покаже как Кралския рицар се справя с враговете си. О, не… въобще не беше приключил.

Заобиколи масата и си избра един красив .38-калибров „Смит и Уесън Спешъл“ с перлена дръжка. Отвори барабана му и видя, че в него има три патрона. Усмихна се.

Дебелака се опитваше да загаси пламъците на пода. Лицето му представляваше съвкупност от изгорена плът, коса и мехури, а очите му бяха толкова подути, че едва виждаше. Но зрението на момчето беше достатъчно добро. То отиде до него с револвер в ръка. Усмихваше се. Кемпка отвори уста, за да изпищи, но от нея излезе само грачене.

Роланд коленичи пред него. Лицето му беше плувнало в пот, а слепоочието му пулсираше. Дръпна петлето на .38-калибровия револвер и го насочи на сантиметри от главата на Дебелака.

— Моля те — замоли се той. — Моля те… Роланд… недей…

Усмивката не слизаше от лицето на момчето, а очите му бяха огромни зад очилата.

— Сър Роланд. Не го забравяй.

Лори чу изстрел. След около десет секунди последва още един. Той стисна здраво автоматичния пистолет на момчето в ръката си и блъсна вратата с рамо. Все още не поддаваше. Изрита я отново, но проклетото нещо беше много здраво. Смяташе да открие стрелба през вратата, но чу дърпане на резета.

Тя се отвори.

На прага ѝ застана момчето с .38-калибровия в ръка и с опръскани в кръв лице и коса. Хилеше се и занарежда с бърз, развълнуван и дрогиран глас:

— Всичко свърши направих го, направих го показах му как отмъщава Кралския рицар!

Лори вдигна автоматичния пистолет, за да отнесе главата на момчето.

Една двуцевка се заби в тила му.

— Тцъ — каза Шийла Фонтана. Тя беше чула врявата и беше дошла да види какво става. И други хора излизаха в мрака с газени лампи и фенерчета в ръка. — Пусни го или ще ти пръсна мозъка.

Пистолетът падна на земята.

— Не ме убивай — изскимтя Лори. — Става ли? Просто работех за господин Кемпка. Нищо повече. Просто правех каквото ми нареди. Разбираш ли?

— Искаш ли да го убия? — обърна се Шийла към Роланд. Момчето просто зяпаше случващото се и се хилеше. „Замаян е — помисли си Шийла. — Или е пиян, или е дрогиран!“

— Виж, не ми пука какво е направило хлапето на Кемпка. — Гласът започваше да изневерява на Лори. — Той не ми беше никакъв. Просто работех за него. Изпълнявах заповедите му. Слушай, мога да правя същото за вас. За теб, хлапето и полковник Маклин. Мога да се грижа за нещата вместо вас — да държа всички послушни. Ще правя каквото ми казвате. Ако кажете „скачай“, аз ще отговоря „колко високо“.

— Показах му определено му показах — продължи да бръщолеви Роланд и да се олюлява. — Показах му!

— Чуй ме, доколкото разчитам ситуацията, ти, хлапето и полковник Маклин сте шефовете тук — каза Лори. — Имам предвид… щом Кемпка е мъртъв.

— Да вървим да огледаме тогава. — Шийла натисна двуцевката във врата на мъжа и той влезе, като мина покрай Роланд.

Дебелака представляваше кървава маса, притисната в едната от стените. Във въздуха се носеше миризма на изгоряла кожа. Той беше прострелян в главата и в сърцето от упор.

— Оръжията, храната и всичко останало вече са ваши — каза Лори. — Аз само правя каквото ми се каже. Дайте ми задача и ще я изпълня. Кълна се в Бог.

— В такъв случай разкарай дебелия труп от караваната.

Шийла се стресна и погледна към вратата.

Маклин се беше подпрял на рамката ѝ. Ризата му я нямаше и от тялото му се стичаше вода. Черният балтон беше преметнат през раменете му, а чуканът на дясната му ръка се криеше някъде под него. Лицето му беше бяло като платно, а очите му бяха потънали в грозни кухини. Роланд застана до него, като се олюляваше и залиташе. Всеки момент можеше да припадне.

— Нямам представа… какво, по дяволите, се е случило тук — каза Маклин, като говореше с усилие, — но ако сега всичко ни принадлежи… се местим в караваната. Разкарай това нещо оттук.

Лори приличаше на попарен.

— Самичък? Искам да кажа, че той… ще е доста тежък!

— Махни го или се присъедини към него.

Лори се зае със задачата.

— И изчисти тази каша, когато приключиш — каза му Маклин и отиде до рафтовете с пушки и пистолети. „Господи, какъв арсенал!“, помисли си той. Нямаше представа какво се беше случило тук, но Кемпка беше мъртъв и някак си те бяха поели контрола. Караваната, заедно с храната, водата, арсенала и целия лагер бяха техни! Полковникът беше зашеметен, все още изтощен от болката, която преживя… но се чувстваше някак си по-силен, някак си… по-чист. Отново беше станал човек, а не изплашено и слабо куче. Полковник Джеймс Б. Маклин беше прероден.

Лори почти беше издърпал трупа до вратата.

— Не мога да го направя! — оплака се той и се опита да си поеме въздух. — Прекалено е тежък!

Маклин се обърна светкавично и отиде при мъжа, като спря точно на десет сантиметра от лицето му. Очите му бяха кървавочервени и направо пронизваха тези на Лори със своята свирепа настоятелност.

— Слушай ме много внимателно, лигльо! — започна заплашително той и мъжът го изслуша. — Сега аз командвам тук. Аз. Кажа ли нещо, то се изпълнява безропотно. Ще те науча на дисциплина и контрол, господинчо. Ще науча всички на дисциплина и контрол. Няма да има размисли и страсти, когато дам заповед, или ще последват… екзекуции. Публични екзекуции. Искаш ли ти да си първият?

— Не — отвърна с тих и изплашен глас Лори.

— Не… какво?

— Не… сър — последва отговорът.

— Добре. Искам да разпространиш мълвата наоколо, Лори. Ще организирам тези хора и ще ги накарам да си размърдат задниците. Ако не им харесва моят начин, могат да се разкарат.

— Ще ги организирате? Ще ги организирате за какво?

— Мислиш ли, че няма да настъпи време, в което ще се наложи да се бием за това, което имаме? Господинчо, ще има много моменти, в които ще се налага да се борим… ако не да запазим своето, то тогава за да… вземем желаното.

— Ние не сме някаква шибана армия! — възпротиви се Лори.

— Ще станете — обеща Маклин и посочи арсенала. — Ще се научиш да бъдеш войник, господинчо. Както и всички останали. А сега разкарай това лайно оттук… ефрейтор.

— А?

— Ефрейтор Лори. Това е новият ти ранг. И ще живееш в тентата отвън. Тази каравана ще е щабквартирата ми.

„Господи! — каза си Лори. — Тоя откачи!“ Но като че му харесваше идеята да бъде ефрейтор. Това звучеше важно. Той се обърна и отново се зае с тялото на Кемпка. Хрумна му една забавна мисъл и почти се разкикоти от нея, но успя да се сдържи. Кралят е мъртъв! Да живее кралят! Издърпа трупа по стълбите и вратата на караваната се затвори. Видя няколко мъже, които бяха излезли навън, привлечени от врявата, и започна да им крещи заповеди да хванат тялото на Фреди Кемпка и да го отнесат до територията на боклукчиите. Те му се подчиниха като роботи и Джъд Лори реши, че може би ще му хареса да си играе на войници.

Седем

В размисли за утрешния ден

Ще падат глави ♦ Игра на усмирителна риза ♦ Самоубийствена мисия ♦ Моите хора ♦ Старо опушено огледало ♦ Християнин в кадилак ♦ Зелена пяна

41

— Казвам се Алвин Мангрим. Сега се наричам лорд Алвин. Добре дошли в кралството ми. — Младият русокос ненормалник, който седеше върху своя трон тоалетна чиния, махна с тънката си ръка. — Харесва ли ви?

На Джош му се повдигаше от миризмата на смърт и разложение. Той, Суон и Леона седяха заедно на пода на секцията със стоки за домашни любимци в задната част на „К-Март“. В малките клетки около тях имаше десетки мъртви канарчета и папагали, а в аквариумите се разлагаха умрели рибки. Зад една стъклена витрина няколко котенца и кученце събираха мухите. Джош копнееше да цапардоса ухиленото лице с русата брада, но китките и глезените му бяха увити с вериги и заключени с катинари. Суон и Леона бяха завързани с въжета. До тях бяха плешивият неандерталец, мъжът с ококорените рибешки очи и още шест-седем други. Онзи с черната брада и джуджето в пазарската количка се навъртаха наблизо. Джуджето стискаше багетата на Суон в късите си пръсти.

— Оправих тока — заяви лорд Алвин, който се беше отпуснал в трона си и ядеше грозде. — Затова лампите работят. — Мътнозелените му очи постоянно се местеха от Джош на Суон. Раната в главата на Леона все още кървеше, а очите ѝ примигваха, докато се бореше с шока. — Свързах два портативни генератора с електрическата верига. Винаги съм бил добър с тока. Също така много ме бива в дърводелството. Не знам дали ти е известно, но Исус също е бил дърводелец. — Алвин изплю семките на гроздето. — Вярваш ли в Исус?

— Да — съумя да изграчи Джош.

— Аз също. Някога имах куче, което се казваше Исус. Разпнах го, но то не възкръсна. Преди да умре, ми каза какво да направя с хората в тухлената къща. Главите им паднаха.

Джош стоеше като статуя и гледаше тези зелени и бездънни очи.

Лорд Алвин се усмихна и за момент заприлича на момче от хор, облечено в лилаво и готово да запее всеки момент.

— Поправих осветлението тук, за да привличаме изобилие от прясно месо — такова като вас, приятели. Изобилие от играчки. Разбирате ли, всички в „Патуей“ ни изоставиха. Всички лампи изгаснаха и докторите се прибраха по домовете си. Но някои от тях ги намерихме, такива като доктор Бейлър. Покръстих последователите си с неговата кръв и ги изпратих по света, а останалите дойдохме тук. — Мъжът килна глава на една страна и усмивката му се изпари. — Навън властва мрак — каза той. — Винаги е тъмно, дори през деня. Как се казваш, приятелю?

Гигантът му каза. Усещаше собствената си пот, избила от страха му, над вонята на мъртвите животни.

— Джош — повтори лорд Алвин и лапна едно зърно от гроздето. — Могъщият Джошуа. Човекът, издухал онези шибани стари стени на Йерихон, нали? — Той се усмихна и направи знак на един млад мъж със зализана назад черна коса и с очертани с червена боя очи и уста. Онзи се приближи. В ръката си държеше някакъв буркан.

Суон чу някои от мъжете да се смеят развълнувано. Сърцето ѝ продължаваше да бие силно, но поне вече не ронеше сълзи, а и меласата, която пречеше на зъбните колела в главата ѝ да работят, я нямаше. Тя знаеше, че тези луди мъже са избягали от „Патуей“ и че смъртта седи на своята тоалетна чиния пред нея. Зачуди се какво ли се беше случило с Муле, а и откакто се натъкна на манекените — побърза да изгони този спомен от главата си — нямаше следа от териера.

Младият мъж с червената боя на лицето коленичи пред Джош и отвъртя капачката на буркана, в който имаше бяла боя. Топна показалеца си в нея и се протегна към лицето на гиганта. Той дръпна глава назад, но Неандерталеца го стисна здраво и не му позволи да мръдне, докато го рисуваха.

— Ще станеш много красив, Джош — каза му лорд Алвин. — Това ще ти хареса.

През заливащите я вълни на болка в краката и вцепеняващия я шок, Леона наблюдаваше как онзи нанася боята върху лицето на спътника ѝ. Тя осъзна, че той се опитва да го накара да заприлича на череп.

— Знам една игра — каза лорд Алвин. — Нарича се „Игра на усмирителна риза“. Аз я измислих. Знаеш ли защо? Защото доктор Бейлър постоянно ми казваше: „Хайде, Алвин! Изпий си хапчетата като добро момче“, след което трябваше всеки ден да вървя по онзи дълъг и вонящ коридор. — Алвин вдигна два пръста. — По два пъти на ден. Аз съм много добър дърводелец, да знаеш. — Мъжът млъкна, сякаш се опитваше да си спомни последователността на мислите си. — Някога правех къщички за кучета. Не само обикновени къщички. Правех имения и замъци за кучета. Направих реплика на Лондонската кула за Исус. Там са рязали главите на вещиците. — Крайчеца на лявото му око започна да подскача. Той млъкна и се загледа в нищото, докато последните щрихи от черепа върху лицето на Джош бяха полагани.

Когато художникът приключи, Неандерталеца пусна главата на гиганта. Лорд Алвин изяде гроздето и си облиза пръстите.

— Ето в какво се състои играта на усмирителна риза — обясни той между облизванията. — Ще бъдеш отведен в предната част на магазина. Госпожата и детето остават тук. Предлага ти се избор — какво искаш да освободим: ръцете или краката ти?

— Какъв е смисълът от тази глупост?

Лорд Алвин размаха укорително пръст.

— Ръцете или краката, Джош?

„Нуждая се от краката си — помисли си гигантът. Но бързо си промени мнението: — Не, винаги мога да подскачам или да куцам. Трябва да освободя ръцете си. Не, краката!“. Не беше възможно да вземе решение, без да е наясно какво щеше да се случи. Подвоуми се още малко в опит да мисли трезво. Усети очите на Суон върху себе си и я погледна, но тя поклати глава, защото не можеше да му предложи помощ.

— Краката ми — отговори най-накрая Джош.

— Добре. Това не заболя, нали? — Отново се разнесоха развълнувани кикоти от зяпачите. — Ще бъдеш отведен отпред и краката ти ще бъдат освободени. След това ще получиш пет минути, за да изминеш целия път от там дотук. — Лорд Алвин вдигна левия ръкав на лилавата си роба. На ръката му имаше шест часовника. — Виждаш ли, мога да следя времето до секундата. Пет минути от момента, в който ти кажа „Тръгвай“… и нито секунда повече, Джош.

Гигантът въздъхна от облекчение. Благодареше на Бога, че е избрал краката му да бъдат освободени! Направо можеше да си представи как пълзи и подскача през „К-Март“ в този нелеп фарс!

— О, да — продължи лорд Алвин. — Моите хора ще дадат всичко от себе си, за да те убият по пътя ти. — Мъжът се усмихна радостно. — Ще използват ножове, чукове, брадви… всичко налично, с изключение на огнестрелни оръжия. Иначе няма да е честно. Не се безпокой прекалено много. Ти можеш да използваш същите неща, ако си намериш такива… и ако успееш да се докопаш до тях. Използвай всичко, което намериш за удачно, за да се защитиш, но да знаеш, че няма да откриеш никакви оръжия. Дори пушка със сачми. Не мислиш ли, че тази игра е много забавна?

Джош усещаше устата си като напълнена със стърготини. Страхуваше се да попита, но се налагаше:

— Какво ще стане… ако не се върна тук… след петте минути?

Джуджето заскача в пазарската количка, насочи багетата към него като скиптъра на шут и завика:

— Смърт! Смърт! Смърт!

— Благодаря ти, Дяволче — каза лорд Алвин. — Джош, имаше възможност да видиш манекените ми, нали? Не са ли красиви? Толкова са живи! Искаш ли да разбереш как ги правим? — Той погледна някого зад гиганта и му кимна.

Мигновено се разнесе гърлено ръмжене, което прерасна в пронизително виене. Джош усети миризмата на бензин. Веднага разбра какъв е източникът на подобен шум и стомахът му се сви. Погледна през рамо и видя Неандерталеца да държи работеща моторна резачка, по която беше засъхнала кръв.

— Ако не победиш часовника, приятелю Джош — каза лорд Алвин и се наведе напред, — госпожата и детето ще се присъединят към моята колекция от манекени. Имам предвид, че главите им ще го сторят. — Той вдигна пръст и моторната резачка замлъкна.

— Ще падат глави! — Дяволчето подскочи и се ухили. — Ще падат глави!

— Разбира се — добави лудият в лилавата роба, — ако бъдеш убит по пътя, няма да има голямо значение, не мислиш ли? Ще се наложи да намерим някое голямо тяло, което да понесе главата ти, нали? Е? Готови ли сме?

— Готови! — изкрещя Дяволчето.

— Готови! — подкрепи го грамадата с черната брада.

— Готови! — развикаха се останалите, които затанцуваха и заподскачаха. — Гоооотови!

Лорд Алвин се пресегна, взе багетата от Дяволчето и я хвърли на пода на около метър от себе си.

— Прекоси тази линия, приятелю Джош, и ще опознаеш чудеса.

„Той ще ни избие всичките“, каза си гигантът, но нямаше избор. Погледна Суон, която го гледаше спокойно и непоколебимо. Тя се опита да му изпрати мислите си: „Вярваме в теб“. Джош стисна зъби. „Защити детето. Да бе! Свърших прекрасна работа, нали?“

Мъжът с черната брада и още един от ненормалниците го изправиха на крака.

— Сритай им задниците — прошепна Леона, чиято болка в главата направо я заслепяваше.

Джош беше отведен — къде блъскан, къде влачен — от секцията за домашни любимци, прекаран през домашни потреби и спортни стоки и упътен по централната пътека към касите в предната част на супермаркета. Там ги чакаше трети мъж, въоръжен с двуцевка и с връзка ключове, които висяха от колана му. Джош беше съборен на пода и въздухът изсвистя между зъбите му.

— Краката — каза брадатият и онзи с ключовете се наведе, за да отключи катинарите.

Гигантът чуваше постоянен тътнещ звук и погледна през прозорците. Навън валеше проливен дъжд и водата влизаше вътре през счупените стъкла. Нямаше следа от коня. Надяваше се да си е намерил сухо местенце, на което да умре. „Бог да ни е на помощ на всички!“, помисли си той. Макар да не видя никой от другите маниаци, докато беше отвеждан до предната част на магазина, знаеше, че са някъде там — криеха се, чакаха и се приготвяха за началото на играта.

Защити детето. Дрезгавият глас, който беше излязъл от гърлото на Поу-Поу, се беше запечатал в съзнанието му. Защити детето. Трябваше да прекоси онази линия за пет минути, независимо от всичко, което тези хаховци хвърляха по него. Щеше да се наложи да използва всяко едно движение, което помнеше от дните си на футболист и да пооживи ръждясалите си колене. „О, Господи — замоли се Джош, — ако някога си се усмихвал на някой глупак, покажи ми перлено белите си зъби сега!“

Махнаха му последния катинар, свалиха му веригите и го изправиха на крака. Китките му все още бяха здраво оковани, а веригите се виеха около предмишниците и ръцете му. Можеше да отваря и затваря юмрука на лявата си ръка, но дясната беше свита на топка и обездвижена. Погледна другия край на „К-Март“ и сърцето му прескочи. Проклетото място изглеждаше дълго колкото десет футболни игрища.

Суон отпусна глава на рамото на Леона в секцията за домашни любимци. Старата жена дишаше на пресекулки и се бореше да задържи очите си отворени. Момиченцето знаеше, че Джош ще даде всичко от себе си, за да стигне до тях, но също така ѝ беше ясно, че имаше вероятност да се провали. Лорд Алвин ѝ се усмихваше блажено, подобно на светец от стъклопис. Той погледна часовниците на ръката си, след което насочи мегафона напред и изрече:

— Нека играта на усмирителна риза започне… сега! Имаш пет минути, приятелю Джош!

Суон потръпна и зачака да види какво ще се случи.

42

Джош се стресна от мегафона. Преди да е направил дори крачка, една ръка го стисна изотзад за врата и започна да го души. „Това е Черната брада — осъзна той. — Копелето се опитва да ме неутрализира още от самото начало!“

Джош инстинктивно изстреля глава назад в известния на ринга удар „Заден кокосотрошач“… но този път не просто играеше роля, а вложи цялата си сила. Черепът му се стовари върху челото на Черната брада и ръката пусна врата му. Обърна се, за да довърши започнатото и видя, че онзи е паднал по задник, очите му бяха оцъклени, а челото му вече посиняваше. Вторият ненормалник вдигна двуцевката.

— Тръгвай — нареди му той и се ухили, за да разкрие зелените си зъби.

Джош нямаше никакво време за губене и хукна с всички сили по централната пътека.

Направи точно шест дълги крачки и една бейзболна бухалка се плъзна по пода и намери десния му глезен. Той падна по корем и се плъзна още два метра и половина по линолеума. Веднага се извъртя, за да посрещне нападателя си, който се беше скрил зад един щанд с чорапи и бельо. Мъжът, който носеше на главата си червен футболен шлем, се изправи и му налетя, като развъртя бухалката за заключителен хоумрън.

Джош сви колене до гърдите си и ги изстреля нагоре. Те намериха корема на маниака и го вдигнаха на повече от метър от пода. Онзи падна на опашната си кост и даде възможност на гиганта да се изправи, за да го изрита в слабините, сякаш имаше намерение да отбележи гол. Мъжът се сви в трепереща топка. Джош се наведе, за да увие лявата си ръка около бухалката и да я вземе. Успя да я стисне за дръжката и макар да нямаше никаква сериозна опора, поне се сдоби с оръжие. Обърна се, за да продължи по пътеката… и се изправи пред кльощав тип с брадва и още едно копеле с изрисувано в синьо лице, което държеше ковашки чук.

„Няма начин!“, помисли си Джош и се спусна по една от другите пътеки с намерението да стигне до секцията за домашни любимци по друг път. Блъсна се в един женски манекен и главата с кестенява коса се катурна от раменете му и падна на пода.

— Четири минути, приятелю Джош! — съобщи гласът на лорд Алвин.

Една фигура, вдигнала високо месарски нож, изскочи на пътя на гиганта от закачалките с дрехи. „Няма да мога да спра!“, каза си той, неспособен да заключи коленете си. Вместо това продължи напред, хвърли се върху мъжа с ножа и го запрати в дрехите, които западаха около тях. Онзи замахна с ножа, пропусна, замахна отново и заби острието в някакви дрехи. Джош се качи на гърдите му и заудря с бухалката главата му — веднъж, два, три пъти. Тялото на опонента му се загърчи, сякаш беше включено в електрически контакт.

Пронизваща болка изпепели врата на гиганта. Той се обърна и видя някакъв ухилен маниак, който приличаше на докер, да държи въдица. Кордата ѝ беше опъната между двама им и Джош разбра, че в кожата му е забита кукичка. Лудият рибар дръпна рязко въдицата, все едно беше уловил огромен марлин на нея, и кукичката разкъса врата му. Онзи заметна отново кордата и тя прелетя покрай лицето на Джош, но гигантът се наведе и се измъкна от дрехите. Изправи се на крака и хукна да бяга отново към секцията за домашните любимци.

— Остават ти три минути, приятелю Джош!

„Не! — помисли си гигантът. — Не! Копелето мами!“ Не беше възможно да е изминала цяла минута!

Спринтира покрай един добре облечен манекен в секцията за мъжки дрехи… но внезапно манекенът оживя, скочи на гърба му и посегна с пръсти към очите му. Джош продължи да бяга с нападателя върху него. Нащърбените нокти на онзи одраха бузата му. На пътя му се изпречи слаб чернокож мъж с голи гърди, с отвертка в едната ръка и капак на кофа за боклук.

Джош бягаше с всички сили към очакващия го убиец, но внезапно спря и се плъзна по пода. Прегърби се и извъртя рамене. Мъжът на гърба му не успя да се задържи и полетя във въздуха, но мерникът на гиганта не беше точен. Вместо да се вреже в чернокожия, както се надяваше, добре облеченият ненормалник прелетя над един щанд с летни ризи и се стовари на пода.

Чернокожият атакува. Движенията му бяха като на пантера. Джош замахна с бухалката, но тя беше посрещната от капака на кофата за боклук. Отвертката полетя към корема му, но той се изви и оръжието само одраска ребрата му. Биеха се от близко разстояние и на Джош му се налагаше отчаяно да избягва атаките с отвертката. Той напразно се опитваше да отправи силен удар с бухалката. Докато се бореше с опонента си, забеляза раздвижване от двете си страни — по-голямата част от хаховците идваха да го довършат. Знаеше, че е свършен, ако не успее да се измъкне от чернокожия брат, защото един здравеняк с градински ножици почти го беше достигнал. Зъбите на опонента му изщракаха до бузата му. Джош видя възможност в ситуацията, падна на колене и мина през краката на мъжа като намазано с грес прасе. Когато чернокожият брат се обърна, той беше посрещнат от удар, който размаза мутрата му и няколко зъба полетяха във въздуха. Мъжът направи две неуверени стъпки и падна като дърво.

Джош продължи напред. Въздухът свистеше в гърдите му.

— Две минути! — изрева лорд Алвин.

„По-бързо! — каза си наум гигантът. — По-бързо, да го вземат мътните!“ Секцията за домашни любимци все още беше прекалено далеч, а и копелето мамеше с времето! „Защити детето! Трябва да защ…“

Маниак с напудрено в бяло лице се появи иззад един от щандовете и стовари ключ за джанти в лявото рамо на Джош. Той изрева и залитна към един рафт с метални туби автомобилно масло „Куейкър Стейт“. Агонизиращата болка се разля от рамото към пръстите на ръката му. Изтърва бейзболната бухалка, която се търкулна по пода. Нямаше как да я достигне. Ненормалникът с бялото лице го нападна, като размаха обезумял ключа за джанти. Джош само се отбраняваше. Ключът падна на сантиметри от главата му и смаза една от металните туби. Двамата се сбиха до смърт като две животни.

Джош изрита с коляно маниака в ребрата и го изблъска назад, но онзи му скочи отново. Затъркаляха се в автомобилното масло на пода. Копелето се гърчеше като змиорка. В следващия миг скочи на крака и нападна отново гиганта с вдигнат и готов за нанасянето на удар ключ за джанти.

Но кракът му се хлъзна в маслото на пода и падна по гръб. Джош веднага го яхна, като с едното си коляно затисна ключа, а с другото врата му. Вдигна две ръце и изрева от ярост, когато стовари веригите и в същото време натисна с всичка сила врата на опонента си. Усети как коляното му потъва в нещо меко, а аленият отпечатък на веригата маркира завинаги изкривеното лице като татуировка.

Джош се изправи с мъка на крака. Дробовете му свистяха. Раменете му туптяха от премазваща болка, но сега нямаше време да ѝ обръща внимание. „Продължавай напред! — каза си той. — Размърдай се, глупако!“ Един чук прелетя покрай него и се вряза във витрина с тасове. Плъзна се и падна на колене. В устата и по лицето му имаше кръв, а секундите тиктакаха. Сети се за хлебарката на пода в хамбара, за това насекомо, което беше оцеляло след ядрен холокост и безбройните заплашващи да го смачкат обувки. Ако подобно дребно създание имаше волята да живее, то тогава и той имаше такава.

Джош се изправи. Побягна по пътеката и видя още три фигури да се насочват към него. Прескочи един щанд и се прехвърли на друга пътека. Направи ляв завой и стигна до секцията с домашни потреби. Пред него се разпростряха тенджери и тигани.

В края им седеше лорд Алвин и наблюдаваше от своя трон. На стената зад него висеше табелка, на която пишеше „Домашни любимци“. Джош видя джуджето да подскача в пазарската количка, а Суон беше обърната към него и го гледаше. Ревльото на пода беше толкова близо и толкова далеч.

— Една минута! — съобщи по мегафона лорд Алвин.

„Успях! — осъзна Джош. — Мили боже, почти стигнах! Едва ли са повече от десет-дванадесет метра до багетата!“

Тръгна напред.

Но чу гърлено ръмжене и пронизителен рев. Неандерталеца изскочи с моторната резачка пред него, за да му блокира пътя.

Джош се сепна и спря. Неандерталеца, чиято гола глава блестеше на светлината, се усмихваше леко и го чакаше. Зъбите на моторната резачка се превръщаха в петно от смъртоносен метал.

Гигантът се огледа в търсене на друг път, по който да мине. Секцията за домашни потреби представляваше непрекъсната последователност от кухненски съдове, чаши и посуда, с изключение на една пътечка, която завиваше вдясно на около три метра отпред… но трима маниаци, въоръжени с ножове и градински инструменти, бяха завардили този изход. Джош се обърна, за да се върне по пътя, от който беше дошъл, но на пет метра от него стояха ненормалникът с въдицата и грозникът със зелените зъби и пушката. Прииждаха още хаховци, които заемаха позиции, за да изгледат големия финал на играта на усмирителна риза.

„Вижда му се краят“, помисли си Джош. Но не само неговият собствен… Суон и Леона бяха мъртви, ако не стигнеше до финалната линия. Нямаше друг път освен през Неандерталеца.

— Четиридесет секунди, приятелю Джош!

Грамадата замахна с моторната резачка във въздуха и предизвика жертвата си да дойде.

Батериите на Джош бяха почти изтощени. Неандерталеца боравеше с моторната резачка с лекота. Нима бяха извървели целия този път, за да умрат в някакъв проклет „К-Март“, обитаван от избягали хаховци? Джош не знаеше дали да се разсмее, или да се разплаче, затова просто каза:

— Мамка му!

Е, взе решение. Ако щяха да умират, поне щеше да даде всичко от себе си, за да повлече и Неандерталеца след себе си. Изпъна се като струна, изпъчи гърди и се разсмя гръмко.

Грамадата също се ухили.

— Тридесет секунди — съобщи лорд Алвин.

Джош изви глава назад, изрева своя боен вик от дъното на дробовете си и полетя като камион „Мак“.

Неандерталеца не изглеждаше впечатлен, само събра крака и замахна с резачката.

Но Джош внезапно кривна от пътя и излезе от обхвата на оръжието, като усети само предизвикания от него лек полъх върху лицето си. Ребрата на другия мъж бяха като открита мишена и преди онзи да успее да се завърти с резачката, Джош го изрита, сякаш искаше да пробие тялото му.

Лицето на Неандерталеца се изкриви от болка и той залитна назад, но не падна. Бързо възстанови равновесието си и отново се спусна към Джош, като замахна с резачката към главата му.

Гигантът нямаше време да мисли, а само да действа. Той вдигна ръце пред лицето си. Зъбите на резачката се удариха във веригите около китките му и заподскачаха искри. Вибрациите запратиха двама им в различни посоки, но нито един от тях не падна.

— Двадесет секунди! — прогърмя мегафонът.

Сърцето на Джош блъскаше като чук в гърдите му, но той беше странно спокоен. Или щеше да стигне финалната линия, или не, нямаше други възможности. Приведе се и тръгна внимателно напред, като се надяваше по някакъв начин да успее да преодолее опонента си. И в следващия миг Неандерталеца се стрелна напред, по-бърз отколкото Джош беше очаквал такъв огромен мъж да бъде, и моторната резачка се насочи към главата му. Той заотстъпва назад, но ударът с резачката беше само залъгване. Неандерталеца вдигна десния си, обут в ботуш крак, срита го в стомаха и го запрати по пътеката. Джош се стовари върху щанда с тенджери, тигани и други кухненски принадлежности и навсякъде около него задрънчаха падащи съдове. „Търкулни се!“, изкрещя в главата си Джош и в момента, в който го направи, Неандерталеца стовари резачката на мястото, на което беше само допреди миг и остави тридесетсантиметрова драскотина на пода.

Джош бързо се обърна на същата страна и запрати крак нагоре. Уцели опонента си точно под брадичката. Краката на Неандерталеца се отлепиха от пода и той също се стовари върху витрината с домашните потреби… но не изтърва моторната резачка и се опита да се изправи. От двете ъгълчета на устата му течеше кръв.

Публиката ревеше и пляскаше.

— Десет секунди!

Джош стоеше на колене, когато осъзна от какво беше заобиколен — не само от тенджери и тигани, но и от разнообразие от ножове. Един, който беше дълъг около петнадесет сантиметра, лежеше точно пред него. Опря лявата си ръка около дръжката му, насили пръстите си да я стиснат единствено с помощта на волята си и ножът беше негов.

Неандерталеца, чиито очи бяха премрежени от болка, изплю няколко зъба и нещо, което приличаше на част от езика му.

Джош вече беше станал на крака.

— Хайде! — изкрещя той и направи заблуждаващо движение с острието. — Хайде, ненормален задник такъв!

Другият мъж го послуша и хукна по пътеката към него, като през цялото време въртеше резачката в смъртоносна арка.

Джош продължи да отстъпва назад. Погледна бързо през рамо, видя лудия рибар и мъжа с пушката, които бяха на около метър и половина зад него. За част от секундата осъзна, че Зелени зъби държеше пушката си съвсем хлабаво и спокойно. Връзката с ключовете висеше от колана му.

Неандерталеца настъпваше непоколебимо. Той се ухили и от устата му потече кръв.

— Вървиш в погрешната посока, приятелю Джош! — съобщи лорд Алвин. — Така или иначе вече няма значение. Времето свърши! Ела и си изпий хапчето!

— Целуни ми задника! — провикна се в отговор гигантът… и в следващия миг се завъртя като хала и заби ножа до дръжката в гърдите на Зелени зъби, точно над сърцето му. Устата на ненормалника се отвори, за да изпищи, а Джош хвана пушката с лявата си ръка и му я отне. Мъжът падна на пода, докато от раната му струеше артериална кръв.

Неандерталеца го нападна.

Джош се обърна в някакъв ужасен забавен каданс. Опитваше се да държи пушката стабилно и да напъха пръста си над спусъка. Неандерталеца почти го беше стигнал и резачката се стрелна за един последен ужасен удар. Гигантът опря приклада на пушката до гърдите си и усети неприятния полъх от резачката. Пръстът му намери спусъка и бързо го дръпна.

Неандерталеца беше на по-малко от метър от него и резачката беше на път да похапне плът.

Но в следващия миг в корема му се отвори голяма колкото юмрук дупка и половината му гръб излетя. Силата от изстрела разтресе Джош и едва не извади Неандерталеца от ботушите му. Моторната резачка прелетя покрай лицето на гиганта и тежестта ѝ завъртя мъртвеца като пумпал върху окървавената пътека.

— Не е честно! — изкрещя лорд Алвин и скочи от трона си. — Не игра по правилата!

Трупът се стовари на пода, като все още стискаше резачката; металните ѝ зъби издълбаха кръг в линолеума.

Джош видя как лорд Алвин хвърли мегафона и бръкна под робата си. В ръката му се появи още един блестящ пръст — подобен на сърп ловен нож, който приличаше на миниатюрна коса. Ненормалникът се обърна към Суон и Леона.

След изстрела от пушката останалите психично болни се бяха изпокрили. Джош разполагаше само с един патрон и не можеше да си позволи да го изхаби. Той хукна напред, прескочи все още потреперващото тяло и се насочи към секцията за домашни любимци, където лорд Алвин, чието лице беше изкривено от смесица от ярост и нещо, което приличаше на съжаление, коленичи пред Суон и я сграбчи за врата със свободната си ръка.

— Смърт! Смърт! — пищеше Дяволчето.

Детето погледна лицето на лорд Алвин и разбра, че ще умре. Сълзите запариха на очите му, но въпреки това вдигна предизвикателно брадичката си.

— Време е да заспиваш — прошепна ненормалникът и вдигна подобния на сърп нож.

Джош се хлъзна на окървавения под и падна, като се блъсна в един щанд, който се намираше на по-малко от два метра от багетата. Опита се да стане на крака, но осъзна, че няма да успее навреме.

Лорд Алвин се усмихна. От мътните му очи потекоха две сълзи. Ножът му беше вдигнат и готов да удари.

— Заспивай — каза той.

Но една малка сива топка вече се беше стрелнала иззад чувалите с храна за кучета и котешка тоалетна и ръмжеше като адска хрътка. Тя се нахвърли върху лицето на Алвин Мангрим.

Териерът заби зъби около тънкия и нежен нос на ненормалника, прехапа кожата и хрущяла и изви главата му назад. Лорд Алвин падна на една страна, загърчи се, запищя и френетично се опита да махне животното от себе си, но то не го пускаше.

Джош прескочи Ревльото, видя, че Суон и Леона са живи и стана свидетел как териерът дъвчеше носа на лудия водач, който размахваше ловния си нож. Гигантът насочи пушката в главата му, но не искаше да уцели кучето, пък и беше наясно, че този патрон им беше много необходим. Териерът внезапно пусна носа на лорд Алвин, дръпна се назад с кървавата плът между зъбите си, стъпи с лапички на пода и изстреля залп от лай.

Неормалникът в лилавата роба се изправи до седнало положение. Онова, което беше останало от носа, висеше на лицето му, а очите му бяха ококорени от шок. Той запищя „Богохулство! Богохулство!“, стана бързо на крака и избяга от секцията за домашни любимци, като не спираше да пищи през цялото време. Наблизо Дяволчето беше единственият от хората му, останал в близост Джуджето сипеше ругатни по Джош, който се спусна към пазарската количка, завъртя я и я засили по пътеката. Дяволчето продължи да подскача още няколко секунди, преди количката да се блъсне в аквариумите и да се преобърне.

Алвин Мангрим беше оставил ножа си. На Джош му бяха необходими няколко трудни минути, за да отреже въжетата на Суон и Леона. Когато освободи ръцете на детето, то го прегърна през врата и го стисна силно. Цялото ѝ тяло се тресеше като здрава фиданка по време на торнадо. Териерът се приближи достатъчно, за да може Джош да го докосне и седна на задните си крака. Муцуната му беше алена от кръвта на лорд Алвин. За първи път гигантът забеляза, че кучето има нашийник против бълхи, на който беше закачена малка метална табелка, на която пишеше „Убиец“.

Джош коленичи до Леона и я разтресе. Клепачите на старата жена потрепериха. Лицето ѝ беше отпуснато и раната над лявото ѝ око се подуваше и посиняваше. „Сътресение — помисли си той. — Или нещо по-лошо.“ Тя вдигна ръка, за да докосне размазаната боя на лицето му и отвори очи. Усмихна му се с усилие.

— Свърши добра работа.

Джош ѝ помогна да стане. Трябваше да се измъкнат бързо оттук. Той подпря пушката на корема си и тръгна по пътеката, където беше проснат Неандерталеца. Суон вдигна багетата, хвана Леона за ръката и я дръпна напред все едно водеше сомнамбул. Убиец се стрелна между тях, като през цялото време лаеше.

Джош стигна до тялото на Зелени зъби и му взе връзката с ключове. По-късно щеше да търси кой е за веригите на ръцете му. Точно сега трябваше да се махнат от тази лудница, преди лорд Алвин да е събрал маниаците си.

Докато вървяха по пътеката на „К-Март“, усетиха плахите движения на хаховците от двете им страни, но хората на онзи ненормалник нямаха собствена воля. Някой ги замери с обувка, а друг хвърли червена гумена топка, която подскочи към тях, но иначе стигнаха до предните врати без никакви произшествия.

Студеният дъжд продължаваше да вали като из ведро и само за няколко секунди подгизнаха. Лампите на паркинга хвърляха груби жълти ореоли над изоставените автомобили. Джош усети тежестта на изтощението да се прокрадва в тялото му. Намериха ръчната си количка преобърната, а запасите им бяха откраднати или разпилени. Чантите и нещата им ги нямаше, включително куклата на Бисквитеното чудовище на Суон. Детето погледна надолу и видя няколко от картите „Таро“ на Леона на мокрия асфалт, заедно със счупени парчета от колекцията ѝ от кристални топки. Хората на лорд Алвин не им бяха оставили нищо друго освен подгизналите дрехи, залепнали по телата им.

Суон погледна назад към „К-Март“ и изпита огромен ужас — чувството приличаше на онова, когато изгориш в огъня премръзналата си ръка.

Десет или единадесет фигури излязоха през вратите, поведени от човек в лилава роба, която се вееше около раменете му. Някои от тях носеха пушки.

— Джош! — изкрещя Суон.

Той продължи да върви на около три метра пред нея. Не я чу заради бурята.

— Джош! — изкрещя отново тя, след което пребяга разстоянието между двама им и го удари по гърба с Ревльото.

Гигантът се обърна, очите му бяха изморени… и той също ги видя, че идват. Бяха на тридесет метра от тях и вървяха на зигзаг между колите. Едно от оръжията просветна и задният прозорец на един ван „Тойота“ зад него експлодира.

— Залегнете! — провикна се Джош и накара Суон да се прикрие. Сграбчи и Леона, когато се разнесоха още изстрели. Прозорецът на още една кола се пръсна на парчета, но тримата вече се бяха скрили зад син „Буик“ с две меки гуми.

Куршумите рикошираха и навсякъде около тях се разхвърчаха стъкла. Джош приклекна и зачака копелетата да се приближат още, преди да се изправи и да изстреля последния си патрон.

Една ръка сграбчи цевта на пушката.

Лицето на Леона беше изпито и изморено, но искрата на живота светеше в очите ѝ. Тя стисна здраво оръжието и се опита да му го отнеме. Гигантът се възпротиви и поклати глава. В този момент видя кръвта, която течеше от устата на старата жена.

Погледна надолу. Раната от куршум беше точно под сърцето ѝ.

Леона се усмихна вяло и Джош разбра какво му казва, като прочете мърдащите ѝ устни:

— Вървете. — Тя кимна към големия мокър паркинг. — Веднага — нареди му с непреклонен глас.

Гигантът видя колко много кръв е изгубила старата жена. Тя също знаеше каква ще е съдбата ѝ, виждаше го изписано на лицето ѝ. Затова не пускаше пушката и му заговори отново. Джош не я чуваше, но му се стори, че му каза „Защити детето“.

Дъждът обливаше лицето му. Имаше толкова много неща за казване, толкова много, но никой от двама им не можеше да чуе другия заради бурята и думите бяха ненужни. Джош погледна Суон и разбра, че тя също е видяла раната. Детето вдигна поглед към Леона, а после и към гиганта, и осъзна какво решение е било взето.

— Не! — изкрещя то. — Няма да ви позволя! — Момиченцето сграбчи ръката на старата жена.

Поредният куршум отнесе страничния прозорец на един пикап наблизо. Още няколко куршума се врязаха във вратата му, пукнаха предната му гума и изскърцаха по джантата.

Джош погледна Леона в очите. Пусна пушката. Тя я придърпа към себе си и сложи пръст на спусъка, след което им направи знак да тръгват. Суон не я пусна. Старата жена хвана Ревльото и го притисна в гърдите на детето, след което освободи ръката си от пръстите му. Решението беше взето. Пред очите на Леона започна да се появява мъгла; кръвта ѝ изтичаше бързо и фатално.

Джош я целуна по бузата и я прегърна силно. След това изрече безмълвно „Последвай ме“ на Суон и тръгна полуприведен и полуприклекнал между автомобилите. Не можеше да понесе да погледне старата жена отново, но щеше да запомни всяка черта на лицето ѝ до деня на своята смърт.

Леона прокара пръсти по бузата на детето и му се усмихна, сякаш беше видяла вътрешното му лице и го беше запазила завинаги в сърцето си. Очите ѝ станаха сериозни, подготвяше се за онова, което предстоеше. Нищо друго вече не беше от значение. Суон остана с нея възможно най-дълго, преди да последва Джош в лабиринта от автомобили.

Леона коленичи — болката от раната под сърцето ѝ беше просто дразнещо жилене пред ревматизма в тях. Тя зачака, обливана от силния дъжд. Не се страхуваше. Беше дошло времето да отлети от това тяло и да види по-ясно онова, което беше виждала единствено през тъмното стъкло.

Изчака още малко, след което се изправи и излезе иззад буика, за да застане пред „К-Март“ като стрелец от Престрелката в Окей Корал[24].

Четирима от хаховците се намираха на около два метра, а зад тях имаше още двама. Леона нямаше време да се увери, че онзи с лилавата роба е с тях. Тя насочи пушката в средата им и дръпна спусъка в същото време, в което двама от ненормалниците стреляха с пистолетите си по нея.

Джош и Суон излязоха от прикритието на автомобилите и хукнаха да бягат по открития паркинг. Детето почти погледна назад, почти, но не го направи. Гигантът се спъваше на всяка крачка, изтощението заплашваше да го събори. Териерът, който беше заприличал на удавен плъх, бягаше встрани от тях.

Суон избърса дъжда от очите си. Забеляза някакво раздвижване пред себе си. Нещо идваше през бурята към тях. Джош също го видя, макар да не можеше да различи какво е… но ако ненормалниците ги обкръжаха, бяха изгубени.

От гъстата завеса дъжд се появи пъстрият кон… но сякаш не беше същото животно. Това тук изглеждаше по-силно, някак си по-храбро, с по-изправен гръб и смело изпънат врат. Джош и Суон можеха да се закълнат, че от копитата на Муле хвърчаха искри.

Конят спря пред тях, вдигна се на задните си крака и размаха предните си копита. Когато отново стъпи на асфалта, гигантът сграбчи със свободната си ръка тази на детето и го качи на животното. Не беше сигурен от какво се страхуваше повече — да язди кон или да се изправи пред ненормалниците, но когато се огледа, видя бягащите през дъжда фигури и бързо взе решение.

Джош скочи зад гърба на Суон и срита Муле в ребрата. Конят отново се вдигна на задните си крака и приближаващите ги хаховци бързо спряха на място. Онзи, който ги водеше, беше облечен в лилава роба, имаше дълга мокра руса коса и надъвкан нос. Погледите на Джош и лорд Алвин се срещнаха за секунда. Гигантът изгаряше от омраза, която проникна чак до мозъка на костите му. „Някой ден, копеле — помисли си той. — Някой ден ще си платиш.“

Разнесоха се изстрели. Муле се обърна и побягна по паркинга, сякаш се бореше за одеялото от рози на „Кентъки Дерби“. Убиец ги последва, като направо ореше през бурята.

Суон хвана коня за гривата, за да го направлява, но той вече беше определил посоката им. Бързо се отдалечиха от „К-Март“ и от мъртвия град Матисън през дъжда по една магистрала, която се простираше напред в мрака.

На все по-намаляващата светлина от супермаркета на ненормалниците видяха пътна табела, на която пишеше „Добре дошли в Небраска, щатът на царевицата“. Минаха бързо покрай нея и Суон не успя да я прочете. Вятърът духаше в лицето ѝ, докато държеше Ревльото в една ръка и гривата на Муле в другата. Имаше чувството, че оставят огнена пътека след себе си и море от искри.

— Мисля, че вече не сме в Канзас![25] — провикна се Суон.

— Напълно си права! — отвърна Джош.

Продължиха напред в бурята към нови хоризонти. На две минути след тях ги следваше териерът.

43

Един вълк с жълти очи се стрелна пред пикапа.

Пол Торсън инстинктивно натисна спирачката и автомобилът поднесе опасно надясно, като за малко пропусна изгорялата останка на голям камион и един „Мерцедес Бенц“ в средата на западното платно на магистрала 80, докато износените гуми не намериха отново сцепление. Двигателят на пикапа ревеше и се давеше като старец, който сънува кошмар.

Стив Бюканън, който беше седнал отпред на пътническата седалка, насочи цевта на магнума през цепнатината на сваления си прозорец и се прицели, но преди да успее да стреля, животното изчезна отново в гората.

— Господи — каза той. — Тези шибаняци се появяват изневиделица. Това е самоубийствена мисия, човече!

Още един вълк прибяга пред пикапа им, все едно им се подиграваше. Пол можеше да се закълне, че копелето се ухили. Собственото му лице беше като от камък, докато си проправяше път между останките от превозни средства, но вътрешно го пронизваше леден страх, какъвто не познаваше. Не разполагаха с достатъчно куршуми, които да удържат вълците, когато времето настъпеше. Хората в този пикап щяха да очакват от него да им помогне, но той щеше да ги предаде. „Страхувам се. О, мили боже, изплашен съм.“ Вдигна бутилката с „Джони Уокър“ с червен етикет, която стоеше между него и тийнейджъра, отвинти капачката със зъби и отпи глътка, от която очите му се насълзиха. Подаде я на Стив, който също си пийна малко за кураж.

Пол погледна стрелката за горивото за стотен път през последните пет минути. Тя беше на три деления от голямото червено „П“. Минаха покрай две бензиностанции през последните двадесет и пет километра и най-лошите му кошмари се сбъднаха. Едната от тях беше изравнена със земята, а на другата висеше табела, на която пишеше: „НЯМА БЕНЗИН, НЯМА ОРЪЖИЯ, НЯМА ПАРИ, НЯМА НИЩО“.

Пикапът си проправяше път на запад под оловносивото небе. Магистралата представляваше гробище от смачкани автомобили и замръзнали, нагризани от вълците трупове. Пол забеляза, че десетина от зверовете ги преследваха. „Чакат да слезем от пикапа и да тръгнем пеша. Надушват, че резервоарът е на път да пресъхне. Майка му стара, защо напуснахме хижата? Там бяхме в безопасност! Можехме да останем…“

Завинаги ли?, зачуди се той.

Един силен порив на вятъра блъсна пикапа отстрани и го разтресе чак до мокрите гуми. Пръстите на Пол побеляха, докато се бореше с волана. Газта за печката беше свършила ден по-рано, а по-предния Арти Уиско започна да кашля кръв. Хижата беше на тридесет и два километра зад тях. Бяха минали точката, от която нямаше връщане назад и всичко около тях беше пусто и сиво като пръстите на гробар. „Не трябваше да слушам тази луда жена! — помисли си Пол и взе бутилката от Стив. — Всички ще умрем заради нея!“

— Самоубийствена мисия, човече — повтори младежът и на изгореното му лице се появи крива усмивка.

Сестрата седеше до Арти в каросерията на пикапа. Двамата бяха защитени от вятъра от одеяло. Клошарката държеше пушката на Пол. Той я беше научил как да я зарежда и да стреля с нея и ѝ каза да отнесе всеки вълк, който се приближи прекалено много. Петнадесетината звяра, които ги следваха, само се прокрадваха между останките, така че засега реши да не хаби патроните.

До тях, също завити с одеяло, бяха семейство Рамзи и старецът, който беше забравил името си. Той стискаше късовълновото радио, макар батериите му да се бяха изтощили преди няколко дни. Сестрата чуваше агонизиращото дишане на Арти над врявата, която вдигаше двигателят. Спътникът ѝ се стискаше за ребрата. Устните му бяха червени от кръвта, а лицето му беше изкривено от болка. Единственият му шанс за оцеляване беше да намерят някаква медицинска помощ. Клошарката не беше стигнала толкова далеч с него, за да го остави да умре без борба.

Тя беше увила едната си ръка около мешката. Предишната вечер погледа блестящите скъпоценни камъни на стъкления пръстен и видя още едно странно видение: някаква табела на пътя през нощта, слабо осветена от далечна светлина, на която пишеше „Добре дошли в Матисън, Канзас! Ние сме силни, горди и се увеличаваме!“.

По времето на това видение Сестрата имаше чувството, че сънеброди по магистрала, която водеше към някаква светлина, отразена в търбусите на ниските облаци; около нея имаше някакви фигури, но не можеше да види на кого принадлежат. В следващия миг съвсем внезапно изгуби хватката си около видението и се върна обратно в хижата пред умиращия огън.

Никога не беше чувала за Матисън, Канзас… ако въобще съществуваше такова място. Когато човек погледнеше в стъкления пръстен, той караше въображението му да завира като супа в тенджера. Защо тогава надигащите се в нея балончета да имаха нещо общо с действителността?

Ами ако наистина съществуваше Матисън, Канзас?, запита се Сестрата. Това означаваше ли, че опустошената нива, на която лежеше куклата на Бисквитеното чудовище, и масата с картите за предсказване на бъдещето бяха истински места? „Не! Разбира се, че не! Преди бях луда, но вече не съм — каза си тя. — Всичко е плод на въображението ми, проекция на фантазията ми, предизвикана от всички цветове на стъкления пръстен, създавани в главата ми.“

— Искам го — беше казало създанието, което се представяше за Дойл Халанд, в онази превърната в касапница стая в Ню Джърси. — Искам го.

„А аз го имам — помисли си Сестрата. — Аз, от всички хора. Защо аз?“

Сама си отговори на въпроса: „Защото когато се захвана с нещо, дори самият Дявол не може да ме спре, ето защо.“

— Отиваме в Детройт! — каза Арти. Усмихваше се, а очите му бяха трескави. — Крайно време е да се прибера у дома, не мислиш ли?

— Ще се оправиш. — Сестрата го хвана за ръката. Кожата му беше влажна и гореща. — Ще ти намерим някакво лекарство.

— О, как само ще ми се разсъъъъърди тя! — продължи той. — Трябваше да ѝ се обадя онази вечер, когато излязохме с момчетата. Трябваше да ѝ се обадя. Излъгах я.

— Не, не си. Всичко е наред. Просто не говори и…

Мона Рамзи изпищя.

Сестрата вдигна поглед. Един голям колкото доберман вълк с жълти очи се беше качил на задната броня и се опитваше да се прехвърли в каросерията. Челюститена животното изщракаха във въздуха. Клошарката нямаше време да се прицели или да стреля, затова просто удари главата на звяра с цевта на пушката. Вълкът изскимтя, падна на магистралата и се скри в гората, преди да успее да сложи пръста си на спусъка. Четири други животни, които ги следваха от разстояние, се пръснаха, за да намерят прикритие.

Мона Рамзи бърбореше истерично.

— Млъкни! — нареди ѝ Сестрата. Младата жена млъкна и я изгледа със зяпнала уста. — Изнервяш ме, скъпа. Ставам много раздразнителна, когато съм нервна.

Пикапът поднесе на леда и дясната му страна остърга останките от шест коли, преди Пол да успее да си възвърне управлението. Той продължаваше да си проправя път между безбройните препятствия, но магистралата напред приличаше на автомобилно гробище. Още животни се появиха в края на пътя и изгледаха пикапа, когато мина покрай тях.

Стрелката на горивото докосна буквата „П“.

— Караме на изпарения — каза Пол и се зачуди колко далеч щяха да стигнат на „Джони Уокър Ред Лейбъл“.

— Хей! Я виж там! — Стив Бюканън посочи вдясно над останалите без листа дървета към една висока табела на бензиностанция „Шел“. Заобиколиха едно препятствие и видяха самата бензиностанция — беше изоставена, а на прозорците ѝ беше написано с бял спрей: „ПОКАЙТЕ СЕ! АДЪТ ДОЙДЕ НА ЗЕМЯТА!“ „Точно така си беше“, помисли си Пол, защото отбивката за нея беше блокирана от безформените скелети на автобус и две други повредени коли.

— Добри обувки! — каза Арти от каросерията. Сестрата отмести поглед от посланието — или предупреждението — изписано на прозорците на бензиностанцията. — Нищо не е по-хубаво от чифт добри и удобни обувки! — Той остана без въздух и започна да кашля. Клошарката избърса устата му с края на одеялото.

Пикапът потрепери.

Пол усети как кръвта се отдръпва от лицето му.

— Стига де, стига! — Тъкмо бяха поели по едно възвишение, чийто връх беше на около четиристотин метра, и ако успееха да го достигнат, щяха да се озоват от другата страна. Пол се отпусна върху волана, сякаш за да избута пикапа до целта. Двигателят издрънча и изхриптя. Беше на път да предаде богу дух. Гумите обаче продължиха да се въртят и да ги приближават до върха на възвишението.

— Хайде! — изкрещя Пол, когато двигателят се задави и изхриптя… за последно.

Гумите се въртяха — все по-бавно и по-бавно — още пет-шест метра, преди пикапът да спре. След това се завъртяха наобратно.

Пол скочи на спирачката, дръпна ръчната и включи на първа предавка. Пикапът спря на около стотина метра от върха.

Настъпи тишина.

— Това беше — каза Пол. Стив Бюканън седеше с една ръка на магнума и с другата около гърлото на бутилката с „Джони“.

— Какво ще правим сега, човече?

— Имаме три варианта. Да останем тук до края на живота си, да се върнем в хижата или да продължим пеш напред. — Той взе бутилката, излезе навън под съпровода на силния вятър и заобиколи каросерията. — Пътуването приключи, приятели. Свърши ни бензинът. — Хвърли кос поглед на Сестрата. — Доволна ли си, госпожа?

— Все още имаме краката си.

— Аха. Както и те. — Пол кимна към двата вълка, които стояха в края на гората и ги наблюдаваха с интерес. — Мисля, че ще ни победят в състезанието по ходене, какво ще кажеш?

— Колко километра има до хижата? — попита Кевин Рамзи, който беше прегърнал треперещата си съпруга. — Можем ли да се приберем, преди да мръкне?

— Не. — Пол погледна отново Сестрата. — Госпожа, аз съм един проклет глупак, че се оставих да ме убедиш да направим това. Знаех, че бензиностанциите ще са безполезни!

— Тогава защо дойде?

— Защото… защото исках да повярвам. Дори да знаех, че грешиш. — Той усети раздвижване вляво и видя още три вълка да идват иззад останките на източното платно. — Бяхме в безопасност в хижата. Знаех, че няма нищо останало!

— Всички хора, минали по този път, са отивали някъде — настоя клошарката. — А ти щеше да стоиш в онази хижа, докато задникът ти пуснеше корени.

— Трябваше да останем! — изхленчи Мона Рамзи. — О, Господи, ще умрем тук!

— Можеш ли да станеш? — обърна се Сестрата към Арти. Той кимна. — Мислиш ли, че можеш да ходиш?

— Имам хубави обувки — изграчи той. Изправи се до седнало положение и на лицето му се изписа силна болка. — Да, мисля, че мога.

Тя му помогна да стане на крака, след което свали задната каната и Арти слезе. Веднага се стисна за ребрата и се подпря на пикапа. Сестрата окачи ремъка на пушката на рамо, пусна внимателно мешката на земята и слезе от каросерията. Погледна Пол Торсън.

— Тръгваме в тази посока. — Посочи върха на хълма. — Идваш ли с нас или ще останеш тук?

Очите ѝ бяха с цвета на стомана върху бледото ѝ изгорено лице. Пол осъзна, че тя е или най-лудата, или най-коравата женка, която беше срещал.

— Там няма нищо друго освен нищо.

— Нямаше нищо там, откъдето дойдохме. — Клошарката вдигна мешката и с облегнатия на рамото ѝ Арти тръгна нагоре по възвишението.

— Дай ми пушката — каза ѝ Пол. Тя спря. — Пушката — повтори той. — Бездруго няма да ти свърши никаква проклета работа. Докато я свалиш от рамото си, вече ще си станала на кайма. Ето. — Предложи ѝ бутилката. — Отпий си една хубава глътка. Всички ще отпият, преди да тръгнем. И, за бога, наметнете се с тези одеяла. Предпазете лицата си, доколкото това е възможно. Стив, донеси одеялото от предната седалка. Хайде, побързай!

Сестрата отпи от бутилката, даде глътка на Арти и след това я върна заедно с пушката на Пол.

— Ще вървим заедно — каза на всички им той. — Оставаме в сплотена група — ще вървим като каруците, които индианците са нападали. Нали така? — Пол погледна събиращите се вълци, вдигна пушката си, прицели се и простреля един в ребрата. Животното падна и останалите му се нахвърлиха, за да го разкъсат на парчета. — Така, хайде да тръгваме по проклетия път.

Поеха напред, докато вятърът ги брулеше силно от различни посоки. Пол излезе най-отпред на групата, а Стив Бюканън застана най-отзад. Не бяха изминали повече от шест метра, когато един вълк се измъкна иззад една преобърната кола и прибяга пред тях. Пол вдигна пушката, но животното вече беше намерило укритие зад друг автомобил.

— Пази ни гърба! — провикна се на Стив.

Животните прииждаха от всички страни. Стив преброи осем само отзад. Издърпа петлето на магнума. Сърцето му думкаше като барабаните на групата „Блег Флаг“.

Още един вълк прибяга отляво и се насочи към Кевин Рамзи. Пол се завъртя като светкавица и стреля. Куршумът се вряза в асфалта, но животното избяга. Мигновено още два вълка се стрелнаха отдясно.

— Внимавай! — провикна се Сестрата към Пол, който се обърна навреме, за да разкъса крака на единия. Животното затанцува като лудо на магистралата, преди четири други да го извлачат настрани. Пол стреля по тях и уцели два от зверовете, но другите избягаха. — Патрони! — провикна се той и клошарката извади една шепа от кутията, която ѝ даде да носи в мешката си. Мъжът набързо презареди, но беше дал ръкавиците си на Мона Рамзи и потната му кожа залепваше за студения метал на пушката. Останалите патрони прибра в джоба на палтото си.

Намираха се на седемдесет метра от върха на възвишението.

Арти се отпусна тежко на Сестрата. Изкашля кръв и залитна, краката му бяха на път да го предадат.

— Можеш да го направиш — каза му клошарката. — Хайде, продължавай да вървиш.

— Изморен съм — отвърна той. Беше горещ като пещ и предаваше топлина на останалите около него. — О… толкова… съм…

Една вълча глава се стрелна от отворения прозорец на изгорял „Олдсмобил“ и челюстите ѝ изщракаха до лицето на Арти. Сестрата го дръпна настрани и зъбите изщракаха почти толкова силно, колкото пушката на Пол след секунда. Главата на вълка се пръсна в облак от кръв и мозък и тялото му се отпусна на седалката на колата.

— … изморен — довърши Арти.

Стив видя как два вълка ги връхлитат отзад. Вдигна магнума с две ръце. Дланите му бяха потни и се плъзгаха на дръжката, макар да замръзваше. Едното от животните мина отстрани, но другото продължи право срещу него. Стив тъкмо щеше да стреля, когато звярът скъси разстоянието помежду им на три метра, но накрая само изръмжа и се скри зад един шевролет. Младият мъж можеше да се закълне, че вълкът е изръмжал името му.

Забеляза раздвижване вляво от себе си. Обърна се, но осъзна, че е закъснял.

Изпищя, когато вълкът го удари и му подкоси краката. Магнумът изхвърча — подскочи от ръката му и се плъзна върху леда. Един огромен сребристосив вълк го захапа за левия глезен и го задърпа към гората.

— Помогнете ми! — разкрещя се той. — Помогнете ми!

Старецът беше по-бърз от Пол. Той направи три крачки на бегом, вдигна късовълновото радио и го стовари върху главата на звяра. Радиото се пръсна като конфети от кабели и транзистори и вълкът пусна глезена на Стив. Пол го простреля в ребрата и звярът също беше нападнат от други три. Стив закуцука към магнума, а старецът изгледа ужасен счупеното радио в ръцете си. Младият мъж го върна обратно в групата и той пусна устройството на земята.

Повече от петнадесет вълка се въртяха около тях, като спираха само за да разкъсат ранените и убитите си събратя. От гората прииждаха още. „Мили боже!“, каза си Пол, когато ги обгради армия от зверове. Прицели се в най-близкия.

Един вълк се измъкна изпод една от колите, която се намираше от другата страна на пушката му.

— Пол! — изкрещя Сестрата… и видя как звярът скочи към него, преди да успее да направи или да каже нещо друго.

Мъжът бързо се завъртя, но беше ударен и съборен под тежестта на дращещия и ръмжащ изрод. Зъбите на звяра посегнаха към гръкляна му… и се затвориха на пушката, с която се опита да предпази лицето си. Сестрата трябваше да пусне Арти, за да прогони вълка. Тя го изрита с всичка сила в ребрата. Животното пусна пушката на Пол, посегна към крака ѝ и се приготви да скочи върху нея. Клошарката видя очите му, които бяха полудели и предизвикателни като тези на Дойл Халанд.

Вълкът скочи.

Последваха две експлозии, които приличаха на топовни изстрели, и куршумите от магнума на Стив почти разкъсаха животното наполовина. Сестрата се дръпна на една страна, за да може нападателят ѝ да прелети покрай нея. Зъбите му продължаваха да щракат, а вътрешностите му се носеха след него.

Клошарката си пое дълбоко въздух, обърна се към Арти и видя как два вълка го нападнаха едновременно.

— Не! — изкрещя тя, когато продавачът на обувки падна. Удари едното от животните с мешката си и го запрати на повече от два метра върху асфалта. Второто захапа крака на Арти и започна да го влачи.

Мона Рамзи изпищя и се отдели от групата. Тя мина на бегом покрай Стив и се насочи обратно по пътя, от който бяха дошли. Стив се опита да я хване, но не успя, и Кевин хукна след нея, сграбчи я около кръста и я вдигна във въздуха точно когато един вълк се стрелна към тях изпод една кола и я захапа за левия крак. Кевин и звярът се впуснаха в смъртоносна игра на дърпане на въже, докато жената пищеше и риташе с крака и още вълци се появиха от гората. Стив се опита да стреля, но се страхуваше да не уцели някой от семейство Рамзи. Той се подвоуми и на лицето му изби студена пот. Все още беше в транс, когато един тридесеткилограмов вълк го удари в рамото като дизелов влак. Чу как рамото му се счупи, докато падаше. Загърчи се от болка, а вълкът го нападна отново и задъвка ръката, в която държеше пистолета.

Зверовете бяха навсякъде, спускаха се от всички посоки и скачаха отгоре им. Пол стреля, пропусна и се наведе, за да избегне едно от животните, което прелетя над главата му. Сестрата замахна с мешката си към вълка, който беше спипал крака на Арти, удари го в тиквата и го метна назад. Кевин Рамзи беше изгубил играта на въже — звярът издърпа Мона от ръцете му и беше нападнат от друг, който искаше същата плячка. Животните се сбиха, докато младата жена се опитваше да изпълзи далеч от тях.

Пол стреля и уцели един вълк, който се канеше да нападне Сестрата гърбом, но в следващия миг в раменете му се забиха нокти и той беше съборен по очи на асфалта. Пушката отлетя настрани.

Три вълка се събраха около клошарката и Арти. Старецът риташе силно животното, което беше захапало ръката на Стив. Сестрата видя, че Пол е повален, лицето му беше окървавено, а звярът върху него се опитваше да пробие с ноктите си коженото му яке. Осъзна, че се намират на по-малко от три метра от върха на възвишението и точно тук щяха да намерят смъртта си.

Тя задърпа Арти като чувал с пране. Трите вълка се приближиха бавно, нямаше закъде да бързат. Сестрата се приготви да се отбранява с мешката и с краката си.

Над ръмженето и виковете чу някакъв плътен басов ръмжащ звук. Погледна върха на възвишението. Звукът идваше от другата му страна. Вероятно беше издаван от глутница вълци, които идваха да вземат своя дял… или от някакъв чудовищен вълк, който беше излязъл от леговището си.

— Хайде, елате ми! — изкрещя на трите вълка, които пъплеха към нея. Те се поколебаха, вероятно изненадани от дързостта ѝ, и клошарката усети как лудостта отново се завръща в съзнанието ѝ. — Елате ми, шибаня…

Ръмженето принадлежеше на двигателя на жълт снегорин, който се появи на върха на възвишението, а веригите му хрущяха върху останките. От стъклената кабина се беше подал мъж, облечен в зелена шуба с качулка, който държеше пушка със снайперска оптика. Снегоринът беше следван от бял джип, каквито използваха пощальоните. Шофьорът му се придвижваше между останките, а от прозореца на пътническото място се беше подал друг мъж с пушка, който викаше и стреляше. Онзи на снегорина внимателно се прицели и произведе изстрел. Средният от трите вълка падна и другите два подвиха опашки.

Животното на гърба на Пол видя приближаващите машини и избяга. Още един изстрел се вряза в асфалта до двата вълка, които се биеха за Мона Рамзи, и те също побягнаха към гората. Мона отиде при съпруга си и го прегърна. Звярът, който беше превърнал ръката на Стив в кървава каша, го разтресе за последно и се отказа, когато един куршум прелетя покрай главата му. Стив се изправи и изкрещя с писклив истеричен глас:

— Шибаняци! Гадни шибаняци!

Белият джип спря пред Пол, който все още се опитваше да напълни дробовете си с въздух. Той се изправи на колене. Челюстта и челото му бяха натъртени, а носът му беше счупен и от него течеше кръв. Шофьорът и мъжът с пушката слязоха от пощальонското превозно средство. Стрелецът на снегорина продължаваше да стреля по вълците, които бягаха към гората, и успя да уцели три от тях, преди магистралата да се прочисти от всякакви животни.

Шофьорът на джипа беше висок мъж със зачервени бузи, който носеше гащеризон под дебело палто. На главата си беше нахлупил шапка, която рекламираше бира „Строх“. Тъмнокафявите му очи оглеждаха окаяната група оцелели. Погледна всички мъртви или умиращи вълци и изсумтя. После бръкна с набраздени от дълги години работа пръсти в джоба на гащеризона си, извади нещо от него и го предложи на Пол.

— Дъвка? — попита той. Пол погледна пакетчето „Риглис Спеърминт“ и се разсмя.

Сестрата беше смаяна. Тя мина покрай белия джип с Арти, който продължаваше да се държи за рамото ѝ. Обувките му се тътреха по асфалта. Минаха покрай снегорина и стигнаха върха на възвишението.

Вдясно, над мъртвите дървета, от комините на дървените къщи на улицата на някакво малко село се издигаше пушек. Клошарката видя камбанарията на църква, паркираните армейски камиони на игрището по софтбол, знамето на Червения кръст, което висеше от една сграда, хилядите тенти, коли и кемпери, разпръснати по селските улици и върху хълмовете около тях. Една табела, която се намираше малко след върха на възвишението, съобщаваше: „Следващ изход Хоумуд“.

Тялото на Арти се плъзна към земята.

— Не — скара му се Сестрата и го задържа прав, като вложи цялата си сила.

Продължаваше да го държи, когато дойдоха да ѝ помогнат да се качи в белия джип.

44

На светлината на газената лампа полковник Маклин се възхити на отражението си в огледалото на банята на караваната „Еърстрийм“.

Сиво-зелената нацистка униформа му беше малко стегната в гърдите и кръста, но ръкавите и крачолите му бяха по мярка. На кръста му висеше черен кожен кобур и зареден „Люгер“. На краката си беше обул подковани нацистки ботуши, които също малко го стягаха, но беше решен да ги носи. Няколко медала украсяваха якето на униформата му и макар да не знаеше за какво са, смяташе, че изглеждат много внушително.

Килерът в кочината, която представляваше спалнята на споминалия се Фреди Кемпка, беше пълен с нацистки униформи, бронежилетки, ботуши, кобури и подобни. Над леглото беше разпънато нацистко знаме, а на рафта имаше книги като „Възход и падение на Третия райх“, „Военни стратегии и маневри“, „Военно дело през Средновековието“ и „История на изтезанията“. Роланд беше взел томовете и ги беше погълнал с чиста страст. Шийла Фонтана спеше в другата стая, като стоеше предимно сама, освен когато Маклин имаше нужда от нея. Жената като че ли с удоволствие вършеше задълженията си, макар да лежеше неподвижно и безстрастно. На няколко пъти полковникът я чу да плаче посред нощ, сякаш се събуждаше от лош кошмар.

През тези няколко дни, в които живееха в караваната, Маклин беше направил пълна инвентаризация на събраното от Фреди Кемпка: имаше достатъчно вредна храна и безалкохолни напитки, за да се нахрани цяла армия, изобилие от бутилирана вода и консерви… но двамата с Роланд бяха най-заинтересовани от оръжията. В спалнята на Кемпка имаше арсенал от автомати, пушки, пистолети, сандък със сигнални ракети, димни гранати, обикновени гранати и сандъци и торби с муниции, разхвърлени наоколо като злато в съкровищница. Войника сянка нямаше нужда да казва на Маклин, че е намерил рая.

Полковникът погледна лицето си в огледалото. Брадата му беше набола и със сивия си цвят го караше да изглежда много стар. Кемпка беше оставил бръснач в банята и той реши да се избръсне. Косата му също беше прекалено дълга и чорлава, а предпочиташе късата военна подстрижка. Кемпка беше оставил и ножици, които щяха да му свършат хубава работа.

Маклин се наведе напред и се вторачи в собствените си очи. Те все още бяха хлътнали и в тях се беше отпечатал споменът за болката, която беше прорязала раната му на Голямото солено езеро — тази болка беше разтърсваща, но си струваше. Старата мъртва кожа се беше обелила. Полковникът се чувстваше като нов човек, прероден и отново жив… в леденосините си очи видя онзи Джимбо Маклин, който беше в онези дни, в които кипеше от младост и бързина. Знаеше, че Войника сянка се гордее с него, защото отново беше истински мъж.

Липсваше му дясната му ръка, но щеше да се научи да използва автомат и пушка с лявата. В крайна сметка разполагаше с всичкото време на света. Раната му беше превързана с парчета плат от чаршаф и продължаваше да кърви, но тежестта вече я нямаше. Знаеше, че солената вода е изгорила инфекцията.

Маклин смяташе, че е много красив, много — да — царствен в тази нацистка униформа. Може би това беше униформата на германски генерал, замисли се той. Тя беше в чудесно състояние, имаше само няколко дупки от молци в нея. Явно Кемпка се беше грижил добре за колекцията си. Лицето на полковника сякаш беше прорязано от повече бръчки отпреди, но нещо в това негово ново лице лъхаше на опасност; приличаше на вълча муцуна. От случилото се в Земен дом беше загубил повече от десет килограма. Имаше обаче нещо друго на лицето му, което го тревожеше…

Вдигна ръка и докосна подутината под лявото му око, която приличаше на кафява пъпка с размерите на четвърт долар. Опита се да я обели, но тя се беше сляла с кожата му. На челото му имаше още четири подобни пъпки, които първоначално беше помислил за брадавици, но тях също не успя да ги обели. „Може би е рак на кожата — помисли си той. — Може би радиацията ги е причинила.“ Беше забелязал същото подобно на брадавица образувание с размерите на четвърт долар на брадичката на Роланд. „Рак на кожата“, каза си отново. Е, докато се бръснеше, щеше да вземе бръснача, да ги изреже и да сложи край. Кожата му беше прекалено здрава за подобни ракови образувания.

Странно е, помисли си Маклин, че тези малки кръгли пъпки бяха само на лицето му. Нямаше по ръцете или някъде другаде. Само на лицето.

Някой почука на вратата на караваната и полковникът излезе от банята, за да отвори.

Въоръжените с пушки Роланд и Лори се бяха върнали от разузнавателната мисия, на която бяха отишли с още трима годни за служба войници. Миналата нощ един от часовите беше забелязал светлина на юг, на пет-шест километра в пустинята.

— Две каравани — докладва Лори, като се опита да не зяпа прекалено много нацистката униформа на полковника. Кемпка беше прекалено дебел, за да може да се намъкне в някоя от тях. — Закачени са за един ван шевролет и за понтиак. Всички превозни средства изглеждат в добър вид.

— Колко души са? — попита Маклин, отвинти капачката на бутилка с вода и я подаде на Лори.

— Видяхме шестнадесет — отвърна Роланд. — Шест жени, осем мъже и две деца. Явно имат много бензин, храна и вода, но всички са с изгаряния. Двама от мъжете едва ходят.

— Разполагат ли с оръжия?

— Да, сър. — Роланд взе бутилката с вода от Лори и отпи. Смяташе, че униформата стои перфектно на Краля и се изпълни с надежда, че ще има една с неговите размери. Не си спомняше много от случилото се онази вечер с Фреди Кемпка, освен че имаше много жив сън, в който убиваше Майк Армбръстър. — Единият от мъжете разполага с пушка.

— Само една пушка? Според теб защо не са дошли тук? Със сигурност са видели светлините ни.

— Вероятно се страхуват — отвърна Роланд. — Смятат, че ще им отнемем тяхното.

Маклин взе бутилката обратно, завинти капачката и я остави настрана. Една врата се отвори и затвори и в коридора се появи Шийла Фонтана, която влезе в стаята при тях. Сепна се и спря, когато забеляза униформата.

— Можем да използваме караваните и автомобилите — констатира полковникът. — Но не ни трябват хора с изгаряния. Не искам никакви хора с изгаряния в лагера си.

— Полковник… тук вече има повече от тридесет души с изгаряния… знаеш — напомни му Лори. — Искам да кажа… какво значение има?

— Мислих доста по въпроса, ефрейтор Лори — отвърна Маклин… и макар да не го беше направил в действителност, думите му прозвучаха много внушително. — Мисля, че хората с изгаряния… хората с келоиди — допълни той, като си спомни правилния термин за причинените от радиацията изгаряния — подронват морала в лагера. Не ни е нужно да гледаме грозотата им, нали? А и хората с изгаряния не се поддържат толкова чисти, колкото останалите от нас, защото се срамуват от външния си вид и вече са достатъчно деморализирани. — Полковникът се беше вторачил в пъпката на брадичката на Роланд. Беше с размерите на четвърт долар. Не беше ли по-малка преди няколко дни? Премести поглед. В косата на момчето имаше още три малки пъпки. — Хората с изгаряния са заразоносители — каза той на ефрейтор Лори, чието лице огледа, но не забеляза никакви образувания. — Бездруго си имаме достатъчно проблеми да държим заразите далеч от лагера ни. Така че… искам на сутринта да събереш онези с изгаряния и да ги отведеш оттук. Не трябва да се върнат. Разбрано?

Лори се усмихна, защото смяташе, че полковникът се шегува, но пронизителният му поглед говореше друго.

— Сър… да не би да казвате… да ги избия всичките?

— Да, точно това казвам.

— Но… Защо просто не ги прокудим? Имам предвид… да им кажем да отидат някъде другаде?

— Защото — обясни Роланд Кронингер, който беше прозрял същността на нещата — няма да отидат някъде другаде. Нощем ще се промъкват в лагера и ще крадат храната и водата ни. Може дори да помогнат на боклукчиите да ни нападнат.

— Точно така — съгласи се Маклин. — Това е новият закон в лагера: няма да допускаме хора с изгаряния. А ти ще събереш онези от лагера на сутринта и ще направиш така, че никога повече да не се върнат. Роланд ще дойде с теб.

— Мога да се справя сам!

— Роланд ще дойде с теб — заяви тихо, но непоколебимо полковникът и Джъд Лори заби поглед в пода на караваната. — Още нещо. Събери работна група на сутринта и раздай тези неща на моите хора. — Кимна към кашоните с безалкохолни, картофен чипс, бисквити и кексчета. Моите хора, беше казал. — Искам да са щастливи. Направи го, след като приключиш с първата си задача.

— Какво ще правим с онези с караваните?

Маклин обмисли въпроса. „О — каза си той, — Войника сянка много ще се гордее с мен!“

— Колко войници са ти необходими, за да им отнемете автомобилите? — попита той.

— Не знам. Четирима-петима.

— Добре. В такъв случай вървете и ги докарайте тук… но без хората. Не ни трябват хора, които не са здрави.

— За какво са ни тези каравани? — попита Шийла. — И така сме си добре! — Тя не можеше да понесе да гледа лицето на Джъд Лори, защото то я преследваше в кошмарите ѝ заедно с бебето, което не спираше да плаче. Един разложен труп на име Руди пълзеше в прахта в сънищата ѝ и се опитваше да се качи на леглото ѝ. Шийла смяташе, че полудява.

— Трябват ни — отвърна Маклин и се обърна към нея, — защото няма да останем тук завинаги. Веднага след като се организираме, оздравеем и си вдигнем морала, ще се махнем.

— Ще се махнем? — Шийла се засмя. — Къде ще отидем, господин военен герой? На шибаната луна?

— Не. Някъде в страната. Може би на изток. А по пътя си ще вършеем.

— Имаш предвид, че… всички ще тръгнем на изток? Защо, по дяволите? Къде ще отидем?

— В градовете — отговори Маклин. — Или в онова, което е останало от тях. В по-малките градчета. В селата. Можем да построим наши си градове, ако искаме. Можем да възстановим отново всичко, да го направим както беше преди нещата да се сговнят.

— Не си с всичкия си, приятелю — заяви Шийла. — Това е краят. Не го ли разбираш?

— Това не е краят. Това е само началото. Можем да възстановим нещата и да ги направим по-добри, отколкото бяха. Можем да имаме правосъдие и ред и да прилагаме законите…

— Чии закони? Твоите ли? На хлапето? Кой ще ги пише тези закони?

— Човекът с най-много оръжия — намеси се Роланд.

Полковник Маклин отново се обърна към Джъд Лори.

— Свободен си — каза той. — Искам караваните да са тук след два часа.

Лори излезе навън, ухили се на нощното небе и поклати глава. Тази тъпотия с армията сериозно беше влязла в главата на полковника… но може би беше прав, че трябва да се отърват от всички хора с изгаряния. Всеки път, в който ги погледнеше, си спомняше за холокоста. Белезите от изгаряния бяха грозни. „Да запазим Америка красива — помисли си той, — да убием белязан днес.“

Отиде в лагера, за да избере четирима души за мисията си, която знаеше, че ще е лесна работа. Никога не се беше чувствал толкова важен в живота си. Преди бедствието беше обикновен продавач в оръжеен магазин, а сега беше ефрейтор в армията на полковник Маклин! Имаше чувството, че се е събудил в ново тяло.

— Това не е краят — беше казал полковникът. — Това е само началото. — На Лори му харесваше как звучи.

В караваната Шийла Фонтана се приближи до Маклин и го огледа от глава до пети. Видя нацистката свастика на няколко от медалите, с които се беше окичил.

— Как да те наричаме вече? Адолф?

Маклин стрелна ръка и я хвана за брадичката. Очите му направо пламтяха от гняв и тя осъзна, че е стигнала прекалено далеч. Ръката му беше толкова силна, че имаше чувството, че ще ѝ счупи челюстта.

— Ако нещо тук не ти харесва — каза тихо полковникът, — знаеш къде е вратата. Ако не внимаваш какво говориш, ще те хвърля на боклукчиите. О, сигурен съм, че много ще им хареса твоята компания. Нали, Роланд?

Момчето сви рамене. Краля нараняваше Шийла и това го притесняваше.

Маклин я пусна.

— Ти си глупачка — каза ѝ той. — Не виждаш какво може да бъде, нали?

Шийла разтри челюстта си.

— Човече, играта свърши. Говориш за възстановяване и подобни глупости… късметлии сме, че имаме гърне, в което да пикаем!

— Ще видиш. — Погледът му претърси лицето ѝ за малки пъпки. — Имам планове. Важни планове. Ще видиш. — Не намери никакви ракови образувания.

Шийла забеляза погледа му.

— Какво има? Вчера си мих косата.

— Измий я отново — нареди ѝ Маклин. — Вони. — Погледна Роланд и внезапно се вдъхнови. — Армията на съвършенството. Как ти звучи?

— Добро е. — На Роланд името наистина му хареса. Звучеше много мащабно, величествено и наполеоновско. — Много добро.

— Армията на съвършенството — повтори полковникът. — Имаме дълъг път да извървим. Ще се наложи да намерим още годни за служба мъже… и жени. Ще се нуждаем от повече превозни средства и ще трябва да носим храната и водата си с нас. Ще се справим, ако впрегнем умовете и мускулите си в тази работа! — Маклин повиши глас от вълнение. — Можем да възстановим нещата и да ги направим дори по-добри отпреди!

„Разхлопала му се е дъската — помисли си Шийла. — Армията на съвършенството, ама друг път!“ На глас не каза нищо, защото смяташе, че не е лошо полковникът да изпусне малко парата.

— Хората ще ме последват — продължи Маклин. — Докато им осигурявам храна и защита, ще ме следват и ще правят каквото им кажа. Не е нужно да ме обичат… не е нужно дори да ме харесват. Но въпреки това ще ме следват, защото ще ме уважават. Не е ли така? — обърна се той към Роланд.

— Да, сър — отговори момчето. — Хората искат да им се казва какво да правят. Те не желаят да взимат решения. — Очите на Роланд зад танкистките очила също засияха от вълнение. Той виждаше голямата картина, която Краля рисуваше — огромната Армия на съвършенството, която се придвижваше по земята пеша, в коли и каравани и завземаше и поглъщаше лагерите и обществата, които се изпречваха на пътя ѝ и така ставаше по-силна. Щяха да приемат само здрави и небелязани мъже и жени, които бяха готови да възстановят Америка. Ухили се. О, каква игра на „Кралският рицар“ щеше да стане!

— Хората ще ме последват — каза полковник Маклин и кимна. — Ще ги накарам да ме последват. Ще ги науча на дисциплина и контрол и ще правят всичко, което им кажа. Нали? — Очите му направо пламнаха, когато изгледа Шийла.

Жената се поколеба. Военният герой и хлапето я гледаха. Помисли си за топлото си легло и всичката храна и оръжия, които бяха тук, и след това се сети за територията на боклукчиите и нещата, които пъплеха в мрака.

— Да — отвърна тя. — Каквото кажеш.

След по-малко от два часа Лори и групичката му се върнаха с вана, понтиака и двете каравани. Малкият лагер беше нападнат изненадващо и нямаше никакви ранени или загинали от Армията на съвършенството на Маклин. Лори донесе няколко раници, пълни с консерви и още бутилирана вода, плюс три туби бензин и кашон с моторно масло. Ефрейторът изпразни джобовете си, които бяха натъпкани с часовници, диамантени пръстени и щипка с двадесетачки и петдесетачки. Маклин му каза да задържи единия от часовниците и да даде допълнителни дажби на останалите от групичката си. Най-големият от диамантените пръстени предложи на Шийла Фонтана, която изгледа бижуто за момент, докато проблясваше в дланта на полковника, след което го взе. На него беше написано От Даниел за Лиза — с любов завинаги. Едва след като го сложи на пръста си и го приближи до светлината на една от лампите, за да му се наслади, забеляза, че диамантите са опръскани с мънички точици засъхнала кръв, които им придаваха неприятен оттенък.

Роланд намери пътна карта на Юта под задната седалка на понтиака, а от жабката му извади няколко химикала и компас. Даде всичката плячка на Краля и той го награди с един от медалите си, украсен със свастика.

Момчето веднага го закачи на тениската си.

Полковник Маклин разпъна картата на масата под светлината на лампата в своята щабквартира и седна, за да я разгледа. След като помисли в мълчание за известно време, взе един червен химикал и нарисува крива стрелка, която сочеше на изток.

— Най-добрият ми човек — каза наведеният над рамото на Маклин Войник сянка.

На сутринта, под гъстите сиви облаци, които пъплеха бавно на изток, Роланд, Лори и още десет избрани войници съпроводиха тридесет и шест белязани от изгаряния мъже, жени и деца до границата с територията на боклукчиите. След като изстрелите утихнаха, боклукчиите излязоха от дупките си и запълзяха към наградата си от трупове.

45

Суон и Джош следваха железопътните линии през пясъчната буря вече цели три дни, когато се натъкнаха на останките от влака.

Не го видяха, докато почти не стигнаха до него. Пред тях се разкриха вагоните, които бяха разпилени навсякъде, а някои се бяха качили върху предните. Повечето от тях бяха строшени, с изключение на служебния вагон и два товарни вагона. Суон слезе от Муле и последва Джош, който вървеше внимателно върху останките.

— Внимавай за пирони! — предупреди я той и тя кимна. Убиец беше станал бял като тебешир заради прахта. Кучето изпревари гиганта и задуши внимателно разцепените дъски под лапите си.

Джош спря, засенчи с ръка очите си, за да се предпази от прахта, и погледна страната на един товарен вагон. Бурята почти беше олющила боята, но все пак успя да различи избелялата панорама от клоуни, лъвове и три обръча под голяма тента. С красиви червени букви беше написано: „ЦИРК РИДЕЛ“.

— Това е цирков влак! — каза гигантът. — Вероятно е пътувал за поредното си представление, когато е излязъл от релсите. — Посочи към служебния вагон. — Да видим какво ще намерим.

През изминалите три нощи спаха в хамбари и изоставени ферми. В един от дните железопътните линии ги отведоха в средно на големина градче… но вятърът им донесе неприятната миризма на разложение и те не посмяха да влязат в него. Заобиколиха го, преместиха се на линиите от другата страна и продължиха по равната местност.

Вратата на служебния вагон не беше заключена. Вътре беше тъмно, но поне си беше някакъв подслон. Джош си помисли, че конят и териерът могат сами да се грижат за себе си и влезе. Суон го последва и затвори вратата след тях.

Гигантът се удари в едно малко бюро, на което се раздрънчаха някакви малки шишенца и бурканчета. Колкото по-навътре влизаше, толкова по-топъл ставаше въздухът, и след малко различи формата на легло вдясно. Търсещите му пръсти напипаха топъл метал — чугунена печка.

— Тук е имало някой — каза Джош. — Не си е тръгнал отдавна. — Намери решетката и я отвори. Няколко въглена догаряха в печката и се превръщаха в пепел, а жаравата блестеше като окото на тигър.

Гигантът продължи да опипва наоколо във вагона, като едва не се спъна в една купчина одеяла в ъгъла и се върна обратно до бюрото. Очите му започваха да свикват с жълтеникавата мрачина, която проникваше през мръсните прозорци на вагона, и видя една наполовина изгоряла свещ върху малка чинийка. До нея имаше кибрит. Той използва една от клечките, запали фитила ѝ и вътре веднага стана светло.

Върху бюрото бяха оставени разни неща, които приличаха на пастели и червила. Перука с къдрава червена коса беше сложена на поставка. Пред сгъваемия метален стол на бюрото имаше дървена кутия с размерите на кутия за обувки, украсена с красиви гравирани гущери. Мъничките им очи бяха направени от мултифасетно стъкло и блестяха на светлината от свещта.

Джош намери до леглото отворена торба с кучешка храна „Грейви Трейн“ и пластмасова туба, която се разплиска, когато я бутна с крак.

Суон се приближи до печката. На една закачалка на стената бяха увесени пищни костюми с пайети, големи копчета и увиснали ревери. Купчина вестници, дърва и въглища бяха приготвени за печката. Огледа другия край на вагона, където бяха захвърлени няколко одеяла. Там имаше и още нещо… нещо полускрито в завивките.

— Джош? — Детето посочи към тях. — Какво е това?

Гигантът премести свещта, за да освети мястото. Светлината падна върху застиналата усмивка на лицето на клоун.

Джош първоначално се стресна, но после разбра какво е видял.

— Това е кукла! Кукла с човешки размери!

Тя беше оставена в седнало положение. Лицето ѝ беше изрисувано в бяло, а устните ѝ грееха в яркочервено. На главата ѝ беше сложена зелена перука, а очите ѝ бяха затворени. Гигантът се наведе напред и докосна рамото на куклата.

Главата ѝ увисна.

Джош неспокойно пипна бузата ѝ и размаза част от боята. Под нея се криеше бяла плът.

Трупът беше студен и вкочанен и беше мъртъв поне от два-три дни.

Вратата на вагона внезапно се отвори зад тях и се надигна облак от прах.

Гигантът се обърна и застана пред Суон, за да я предпази от човека — или нещото — което идваше за тях. Видя човешка фигура пред себе си, но прахта в очите му го заслепяваше.

Фигурата се поколеба. В едната си ръка държеше лопата. Настана продължителна и напрегната тишина, която онзи на вратата наруши.

— Здрасти — поздрави ги той с провлечен западен акцент. — Отдавна ли сте тук? — Новодошлият затвори вратата, за да изолира бурята навън. Джош не го изпускаше от поглед, когато онзи прекоси с тежки стъпки дървения под на вагона и подпря лопатата на една от стените. След това отвърза увитата около носа и устата му кърпа. — Е? Вие двамата говорите ли английски, или ще се наложи само аз да приказвам? — Мъжът млъкна за няколко секунди и после сам си отговори с писклив и шеговит глас: — Да, сър, разбира се, че говорим английски, но очите ни са на път да изскочат от орбитите си и ако си размърдаме езиците, ще отлетят като пържени яйца. — Онзи сложи ударението на „яйца“ на друго място.

— Можем да говорим — отвърна Джош. — Просто… ни изненада.

— Със сигурност съм го направил. Но последния път, през който излязох през тази врата, Лирой беше сам, така че и самият аз съм малко изненадан. — Мъжът свали каубойската си шапка и я удари в обутото си в кожа коляно. Във въздуха се разхвърча прах. — Това е Лирой. — Той посочи клоуна в ъгъла. — Лирой Сатъруейт. Почина преди две нощи. Беше последният от тях. Бях навън, за да му изкопая гроб.

— Последният от тях? — зачуди се Джош.

— Аха. Последният от циркаджиите. Един от най-добрите клоуни, които някога сте виждали. Човече, можеше да накара камък да се разсмее. — Мъжът въздъхна и сви рамене. — Е, всичко приключи вече. Той беше последният от тях… освен мен, искам да кажа.

Джош пристъпи напред и задържа свещта в чинийката до лицето му, за да го огледа по-добре.

Мъжът беше слаб и дългунест, а мършавото му и изпито лице беше дълго и тясно, сякаш стиснато в менгеме. Косата му беше къдрава и светлокестенява и се спускаше над високото му чело почти до рошавите му кестеняви вежди. Очите под тях бяха големи и влажни, смесица между лешник и топаз. Носът му беше дълъг и тънък, в тон с всичко останало, но устата беше главният герой на лицето му: устните му бяха дебели плънки от месо, предназначени да правят чудодейни гримаси и усмивки. Джош не беше виждал такива устни, откакто му сервираха големоуст бибан в един ресторант в Джорджия. Новодошлият беше облечен в протрито от употреба прашно дънково яке, тъмносиня бархетна риза и дънки. Живите му и изразителни очи постоянно се местеха между Джош и Суон, задържаха се за известно време върху детето и пак се връщаха на гиганта.

— Казвам се Ръсти Уедърс — представи се мъжът. — А сега ми кажете кои, да го вземат мътните, сте вие и как стигнахте дотук?

— Аз се казвам Джош Хъчинс, а това е Суон Прескот. Не сме яли и пили нищо от три дни. Можеш ли да ни помогнеш?

Ръсти Уедърс кимна към пластмасовата туба.

— Обслужете се сами. Това е вода от една рекичка на двеста метра от железопътните линии. Не знам колко е чиста, но я пия от… — Мъжът се намръщи, отиде до стената и опипа резките, които беше изрязал с ножчето си. Прокара пръст през тях. — Четиридесет и един дни, плюс-минус.

Джош отвори тубата, помириса съдържанието ѝ и колебливо отпи. Водата беше мазна, но иначе нищо ѝ нямаше. Пи отново и я подаде на Суон.

— Единствената храна, която ми остана, е „Грейви Трейн“ — каза Ръсти. — Един приятел и съпругата му правеха номер с кучета. Френски пудели, които скачаха през обръчи. — Ръсти пльосна каубойската си шапка върху червената перука, издърпа сгъваемия стол към себе си, обърна го и седна върху него с кръстосани на облегалката му ръце. — Мина доста време от случилото се, казвам ви. В един момент влакът се движеше съвсем нормално, а в следващия небето заприлича на вътрешността на мина и вятърът започна да събаря вагоните. Имали сме торнада в Оклахома, но проклет да съм, ако това не беше дядо им на всичките! — Мъжът поклати глава при този спомен. — Имате ли цигари?

— Не. Съжалявам.

— Мамка му! Човече, точно сега с удоволствие бих изял дори стек от тях! — Ръсти присви очи и огледа внимателно Джош и Суон. — Вие двамата приличате на прегазени от десетки брахмани[26]. Ранени ли сте?

— Не — отвърна гигантът.

— Какво става там навън? По тези линии не е минавал влак вече четиридесет и един дни. Прахта просто продължава да се сипе. Какво се е случило?

— Ядрена война. Мисля, че бомбите паднаха навсякъде. Вероятно са ударили първо градовете. След видяното досега не мисля, че е останало много.

— Да. — Ръсти кимна с празен поглед. — Предположих, че се е случило нещо такова. Няколко дни след катастрофата аз и няколко от другите решихме да потърсим помощ. Е, тогава прахта беше много по-гъста и вятърът по-силен. Изминахме около петнадесет метра, преди да се върнем обратно. Затова останахме и зачакахме. Но бурята не отмина и никой не дойде. — Мъжът се загледа в прозореца. — Ники Риналди — укротителят на лъвове — и Стан Тембрело решиха да последват железопътните линии. Това беше преди месец. Лирой не беше в състояние да върви, затова двамата с Роджър останахме при него. Ние бяхме клоуните, разбирате. Тримата мускетари. О, какво шоу правехме само! Наистина карахме хората да се смеят здраво! — Очите на Ръсти се напълниха със сълзи и мина известно време, преди да заговори отново.

— Е — каза най-накрая той, — аз и другите, които останахме, започнахме да копаем гробове. Катастрофата изби много хора, а и навсякъде се валяха мъртви животни. Нагоре по линиите лежи мъртъв слон, но вече е изсъхнал. Човече, не можете да си представите как вонеше! Но кой, да го вземат мътните, е достатъчно силен, че да изкопае гроб за слон? Циркът вече си има собствено гробище недалеч оттук. — Ръсти кимна вяло вдясно. — Недалеч от линиите пръстта е по-мека. Успях да намеря някои от нещата си и се преместих тук при Лирой, Роджър и някои от останалите. Намерих си дървената кутия с гримовете. — Мъжът докосна приличащия на ковчеже предмет с пълзящите по него гущери. — Намерих си и магическото яке. — Той посочи с пръст към закачалката, на която бяха закачени и други дрехи. — Не бях лошо ранен. Имах много синини и това. — Ръсти вдигна голямата си горна устна, за да покаже мястото, на което липсваше един преден зъб. — Но иначе бях добре. След това… всички започнаха да умират.

Мъжът стоеше и гледаше свещта.

— Това беше най-лошото. Хората, които на единия ден бяха добре, на следващия умираха. Една нощ… — Очите му се навлажниха като замръзнало езеро заради прииждащите спомени. — Една нощ всички бяхме заспали, но аз се събудих, защото ми стана студено. Печката гореше и във вагона беше топло… но целият треперех. Кълна се в Бог… знаех, че сянката на Смъртта беше тук и обикаляше от човек на човек, за да си избере кой да е следващият, който да вземе със себе си. Онова нещо направо смрази костите ми, когато мина покрай мен… и не след дълго си тръгна. На следващия ден Роджър беше починал с отворени очи. А само ден по-рано разказваше вицове. Знаете ли какво предложи лудият Лирой. Той каза: „Ръсти, хайде двамата с теб да нарисуваме щастливо лице на това коп’ле, преди да го изпратим!“. Така и направихме… но не беше неуважителен жест, о, не! — Мъжът поклати глава. — Обичахме този стар нехранимайко. Просто му направихме онова лице, с което се чувстваше най-добре. След това двамата с Еди Роско го отнесохме и го погребахме. Струваше ми се, че съм помогнал за изкопаването на сто гроба за една седмица, докато не останахме само аз и Лирой. — Ръсти се усмихна вяло и погледна покрай Суон и Джош към ъгъла. — Изглеждаш добре, стари приятелю! По дяволите, смятах, че аз ще съм този, който ще си отиде заедно с първите!

— Няма никой друг освен теб? — попита детето.

— Да, само аз съм. Останах последният оцелял от цирк „Ридел“. — Ръсти погледна Джош. — Кой спечели?

— Какво имаш предвид?

— Войната. Кой спечели войната? Ние или руснаците?

— Не знам. Ако Русия прилича на онова, което двамата със Суон видяхме… Бог да им е на помощ и на руснаците.

— Е, трябва да отвръщаш на огъня с огън — рече Ръсти. — Така казваше майка ми. Бори огъня с огън. Вероятно има нещо хубаво в цялата тази работа. Вероятно вече са изстреляни всичките бомби и ракети на света и не са останали такива. Огньовете са победени… и старият свят все още е тук, нали?

— Да — съгласи се Джош. — Светът все още е тук. Както и ние.

— Предполагам, че светът се е променил. Искам да кажа, че ако навсякъде е като тук, понятието за лукс малко се е променило.

— Забрави за лукса — каза му гигантът. — Този вагон и печката са лукс, приятелю.

Ръсти се ухили и показа дупката от липсващия зъб.

— Аха, имам си истински дворец тук, нали? — Той се загледа в Суон, след което стана, отиде до закачалката и откачи от нея едно черно кадифено сако. Намигна ѝ, свали си дънковото яке и си облече новото. В джоба на гърдите му имаше бяла кърпичка. — Ще ти кажа с какво разполагаме още… с нещо, което никога няма да се промени, малка госпожице. С магия. Вярваш ли в магията, скъпа?

— Да — отвърна детето.

— Добре! — Ръсти извади светкавично бялата кърпичка и в ръката му мигом се появи букет от хартиени цветя в ярки цветове. Подаде ги на Суон. — Приличаш на дама, която би оценила тези красиви цветя. Разбира се, най-добре да ги сложим във вода! Ако цветята не получат водата си, ще увехнат! — Мъжът изпъна другата си ръка напред, разтърси китката си във въздуха и от нищото се появи малка червена пластмасова кана. Наклони я над цветята, но вместо вода потече жълт прах и полетя към пода. — Ах — каза той и се престори на разочарован, но погледът му бързо просветна. — Знаеш ли какво, малка госпожице, може би това е магически прашец! Да, такъв е! Магическият прашец ще поддържа цветята живи също като водата! Какво мислиш?

Макар трупът в ъгъла да я плашеше, Суон се усмихна.

— Разбира се — отвърна тя. — Сигурна съм, че ще свърши работа.

Ръсти размаха тънката си ръка пред лицето на детето. Неочаквано между показалеца и средния му пръст се появи червена топка, а в следващия миг такава изникна и между палеца и показалеца му. Хвана по една в двете си ръце и започна да ги подхвърля във въздуха.

— В момента си мислиш, че нещо липсва, нали? — попита я той и докато топките летяха, посегна с дясната си ръка към ухото ѝ. Суон чу тихо пук и в дланта му се озова трета червена топка. Ръсти продължи да жонглира с трите. — Ето я и нея. Знаех си, че ще я намеря някъде.

Детето пипна ухото си.

— Как го направи?

— Магия — обясни Ръсти и напъха едната топка в устата си; после лапна втората и третата. Празната му ръка погали въздуха и адамовата му ябълка подскочи, когато глътна топките. — Ах, колко са вкусни. Искаш ли да ги опиташ? — Той протегна длан към нея, в която бяха трите червени топки.

— Видях те да ги изяждаш! — изненада се Суон.

— Аха, хапнах ги. Тези са други три. Прехранвам се с тях, нали разбираш? Хапвам си кучешка храна и магически топки. — Усмивката на Ръсти се изкриви и постепенно изчезна. Той погледна трупа и прибра трите топки в джоба си. — Е, стига толкова магия за днес.

— Много си добър — похвали го Джош. — Значи ти си клоун, фокусник и жонгльор. Какво друго можеш да правиш?

— О, някога яздех коне на родеа. — Ръсти свали кадифеното яке и го закачи на закачалката с такава нежност, сякаш слагаше стар приятел да си легне. — Бях родео клоун. Бях готвач в панаир. Веднъж дори работех в едно ранчо, където гледах добитък. Работил съм много неща, но не съм специалист по нищо. Но винаги съм обичал магията. Един унгарски фокусник на име Фабриозо ме взе под крилото си, когато бях на шестнадесет години, и ме научи на занаята, докато работех в панаира му. Каза ми, че имам ръце, които могат или да джебчийстват, или да създават мечти от въздуха. — Очите на Ръсти заблестяха. — Фабриозо беше голям човек, казвам ви! Той говореше с духовете… а те му отговаряха и правеха каквото им каже!

— Това също ли е магия? — попита Суон и докосна покритата с гущери дървена кутия.

— Това беше кутията с триковете на Фабриозо. Държа си гримовете и други неща в нея. Фабриозо я получил от някакъв фокусник в Истанбул. Знаеш ли къде е това? В Турция. А онзи фокусник я е взел от друг фокусник от Китай, така че има история.

— Като Ревльото — каза детето и вдигна багетата.

— Ревльото? Така ли наричаш търсача на вода?

— Една жена… — Джош се поколеба. Загубата на Леона Скелтън все още беше отворена рана за него. — Една много специална жена го подари на Суон.

— Фабриозо ли ти даде магическото яке? — попита детето.

— Мне. Купих си го от един магазин за фокусници в град Оклахома. Но той ми подари кутията и още нещо. — Ръсти отключи и отвори дървения капак. В ковчежето бяха подредени бурканчета, пастели и парцали в хиляди цветове. Той бръкна на дъното. — Фабриозо каза, че това върви с кутията, така че било справедливо да не се отделя от нея. Ето го. — Извади ръка.

В нея държеше обикновено овално огледало с надраскана черна дръжка. Имаше само едно украшение на него: там, където дръжката беше прикрепена към стъклото, имаше две малки, подобни на маски черни лица, които гледаха в различни посоки. Огледалото беше с цвят на пушек и осеяно с ивици и петна.

— Фабриозо го използваше, за да си сложи сценичния грим. — В гласа на Ръсти се усещаше нотка на възхищение. — Казваше, че показва по-истински образ от всяко друго огледало, в което се е поглеждал. Аз не го използвам… стъклото е прекалено тъмно. — Той го подаде на Суон и тя го хвана за дръжката. Беше леко като бутерка. — Фабриозо беше на деветдесет години, когато почина, а ми беше споделил, че е бил на седемнадесет, когато се е сдобил с огледалото. Смяташе, че е поне на двеста години.

— Уха! — Суон не можеше да осмисли значението на нещо толкова старо. Тя се погледна в огледалото, но отражението ѝ беше неясно, като скрито зад завеса от мъгла. Въпреки това белезите от изгаряния все още бяха там, а на лицето ѝ имаше толкова много прах, че самата тя също приличаше на клоун. Никога нямаше да свикне с плешивата си глава. Погледна се от по-близо. На челото ѝ се бяха появили още две от онези странни тъмни образувания, които приличаха на брадавици и които беше забелязала първо на лицето на Леона; там ли си бяха, или се бяха появили наскоро?

— Мога да кажа, че Фабриозо беше доста суетен човек — сподели Ръсти. — Постоянно го хващах да се гледа в това огледало… само че го държеше на една ръка разстояние, ето така. — Той изпъна ръка пред лицето си и се престори, че дланта му е огледалото.

Суон също протегна ръка. Огледалото беше насочено към лявата страна на лицето ѝ и лявото ѝ рамо. Сега главата ѝ представляваше само силует в стъклото.

— Не мога да се видя…

Нещо се размърда в огледалото. При това бързо. Не беше от нея.

Едно лице с око в средата на челото, зяпнала уста на мястото на носа и жълта като стар пергамент кожа се появи зад лявото ѝ рамо като прокажена луна.

Суон изтърва огледалото. То изтрака на пода и тя се обърна бързо наляво.

Нямаше никого там. Естествено.

— Суон? — Ръсти беше станал прав. — Какво има?

Джош остави чинийката със свещта на една страна и хвана детето за рамото. То се притисна в него и той усети разтуптяното му сърце. Нещо го беше изплашило. Наведе се и вдигна огледалото. Очакваше да е станало на парчета, но все още беше цяло. Погледна в него и се отврати от собственото си лице, но го задържа достатъчно дълго, за да види, че му бяха излезли четири нова брадавици на брадичката. Върна огледалото на Ръсти.

— Радвам се, че не се счупи. Иначе щяхме да си навлечем седем години лош късмет.

— Виждал съм Фабриозо да го изтърва хиляди пъти. Веднъж дори го хвърли с всичка сила в бетонен под. Огледалото даже не се пропука. Постоянно ми повтаряше, че е вълшебно… макар никога да не ми сподели защо мисли така. Просто не го разбираше. — Ръсти сви рамене. — Според мен прилича на опушено старо стъкло, но тъй като вървеше с кутията, реших да го взема. — Фокусникът отново се обърна към Суон, която продължаваше да гледа неспокойно огледалото. — Не се тревожи. Както вече казах, това чудо няма да се счупи. По дяволите, по-здраво е дори от пластмаса. — Остави го на масата.

— Добре ли си? — попита я Джош.

Суон кимна. Не знаеше какво чудовище се криеше зад нея в това огледало, но не искаше да го погледне отново. Чие ли лице се беше появило от дълбините му?

— Да — отвърна тя, като се опита да изрече думата с глас, който да ги убеди, че наистина е така.

Ръсти запали огън в печката, след което Джош му помогна да отнесат трупа в гробището на цирка. Убиец заджафка в краката им.

Докато ги нямаше Суон се приближи отново до огледалото. То я призова, също както бяха сторили картите „Таро“ в дома на Леона.

Тя бавно го вдигна, изпъна ръка и го задържа под ляв ъгъл, както беше направила преди малко.

Този път не видя чудовищно лице. Нямаше нищо.

Суон премести огледалото вдясно. Отново нямаше нищо.

Леона много ѝ липсваше и това я накара да се сети за „Дяволът“ в тестето с карти „Таро“. Това лице с отвратителното око в средата на главата и с уста, която приличаше на магистрала към ада, ѝ напомняше за фигурата на картата.

— О, Леона — прошепна детето, — защо ни остави?

В огледалото, само за миг, се появи червен проблясък и после изчезна.

Суон погледна през рамо. Печката беше зад гърба ѝ и в нея подскачаха червени пламъци.

Обърна се отново към огледалото. Беше тъмно и тя осъзна, че все пак не е било насочено към печката.

Една голяма колкото главата на карфица рубиненочервена точка светлина проблесна и започна да нараства.

Появиха се и други светлини, подобно на далечни светкавици в смарагдово зелено, чисто бяло и дълбоко среднощно синьо. На Суон ѝ се стори, че цветовете станаха по-плътни и се сляха в малък пулсиращ пръстен от светлина, който се понесе във въздуха. В следващия момент видя някаква мъглива и неразличима фигура да държи този пръстен от светлина, но не можеше да прецени дали принадлежи на мъж, или на жена. Почти се обърна, но не го направи, защото знаеше, че няма нищо друго зад нея освен стената. Не, видението беше единствено във вълшебното огледало… Но какво означаваше?

Фигурата като че ли вървеше. Изглеждаше изморена, но изпълнена с решителност, сякаш знаеше, че ѝ предстои дълго пътуване. Суон сякаш успя да види за секунда чертите на лицето ѝ — те бяха груби и женски. В следващия миг всичко отново потъна в мъгла и вече не го виждаше ясно. Жената като че ли търсеше нещо — тя носеше пръстен, който беше по-ярък от светлината на светулките — а зад нея сякаш имаше други фигури, но не можеше да ги различи заради мъглата.

Жената и светещият в много цветове пръстен започнаха да избледняват, докато не се смалиха до една малка точка светлина, наподобяваща пламъка на горяща свещ. Тя затрептя като падаща звезда и изчезна.

— Върни се — прошепна детето. — Моля те, върни се.

Но видението не я послуша. Суон премести огледалото вляво.

Зад рамото ѝ се появи вдигнат на задните си крака конски скелет, яхнат от човешки скелет, от който се стичаше кръв. В скелетните си ръце държеше коса, готова да покосява и убива…

Суон се обърна.

Беше сама. Съвсем сама.

Цялата трепереше. Остави огледалото върху бюрото с лицето надолу. Стигаше ѝ толкова магия за момента.

Сега всичко е различно, спомни си, че беше казала Леона. Каквото било, било, вече го няма. Може би целият свят е като Съливан — взривен, променен, превърнат в нещо различно от онова, което беше преди.

Нуждаеше се от помощта на старата жена, за да разгадае тези нови части от пъзела, но нея вече я нямаше. Сега бяха само двамата с Джош… и Ръсти Уедърс, ако решеше да тръгне с тях закъдето се бяха запътили.

Но какво означаваха виденията във вълшебното огледало?, зачуди се тя. Дали не бяха неща, които щяха да се случат, или неща, които можеха да се случат?

Реши да не споделя за виденията си, докато не помислеше още малко върху тях. Все още не познаваше достатъчно добре Ръсти Уедърс, макар че ѝ изглеждаше добър човек.

Когато Джош и Ръсти се върнаха, Джош попита фокусника дали могат да останат няколко дни и да споделят водата и кучешката му храна. Суон сбърчи носле, но коремът ѝ изкурка.

— Накъде сте се запътили? — попита ги Ръсти.

— Все още не знаем. Разполагаме с кон със здрав гръб и най-смелото и проклето псе, което някога си виждал. Предполагам, че ще продължим напред, докато не си намерим място, на което да се установим.

— Може да мине много време. Не знаеш какво се крие пред вас.

— Но знам какво се крие зад нас. Едва ли ще е по-лошо от него.

— Таиш надежда — констатира Ръсти.

— Да. — Джош погледна Суон. „Защити детето“, помисли си той. Смяташе да направи и невъзможното, за да го стори, не само защото се подчиняваше на заповедта, а защото обичаше това момиченце и беше готов на всичко, което беше по силите му, за да се увери, че ще оцелее независимо какво ги очакваше. А това, осъзна гигантът, щеше да бъде като разходка в ада.

— Предполагам, че ще дойда с вас, ако нямаш нищо против — каза Ръсти. — Единственото, което имам, са дрехите на гърба ми, магическото ми яке, кутията и огледалото. Не мисля, че тук имам голямо бъдеще, нали?

— Не — съгласи се Джош.

Ръсти погледна през мръсния прозорец.

— Господи, надявам се да живея достатъчно дълго, за да видя слънцето да изгрява отново и след това ще се самоубия с тютюнопушене.

Джош се разсмя, а фокусникът се разкикоти.

Суон се усмихна, но усмивката ѝ бързо увехна.

Беше се променила изключително много от онова малко момиченце, което влезе с майка си в магазина на Поу-Поу Бригс. Щеше да навърши десет на трети ноември, но точно сега се чувстваше много стара… на поне тридесет. А не знаеше нищо за нищо! Преди лошия ден целият ѝ свят се състоеше само от мотели, каравани и малки тухлени къщи. Какъв беше останалият свят?, чудеше се тя. И сега, след като лошият ден беше дошъл и отминал, какво беше останало след него?

Светът ще продължи да се върти, беше казала Леона. О, Господ завъртя много бързо този свят, така е! И даде много силни души и умове на много хора… хора като теб може би.

Спомни си как Поу-Поу Бригс се беше изправил и беше проговорил. Това беше нещо, за което не искаше да мисли много, но сега трябваше да разбере какво означава. Не се чувстваше специална по никакъв начин, само изморена, пребита и прашна, и когато оставеше мислите си да се отнесат към майка ѝ, искаше единствено да се пречупи и да се разплаче. Но не се предаваше.

Суон искаше да научи много повече за всичко — да се научи да чете по-добре, в случай че намереше книги, да задава въпроси и да се научи да слуша, да се научи да мисли и да разисква. Но не искаше да пораства, защото се страхуваше от света на възрастните — той беше като побойник с голям корем и зла уста, който стъпкваше градините, преди да са имали възможност да разцъфнат.

„Не — каза си Суон. — Искам да бъда такава, каквато съм и никой няма да ме стъпче… а ако се опитат, само ще си повредят обувките.“

Ръсти наблюдаваше детето през цялото време, докато приготвяше вечерята от кучешка храна. Забеляза, че се е замислило.

— Давам пени, ако ми споделиш мислите си — каза той, щракна с пръсти и между палеца и показалеца му се появи монета, която предварително беше сложил в дланта си. Хвърли ѝ я и Суон я улови.

Това не беше пени. Беше месингов знак с размерите на четвърт долар, на който над усмихнатото лице на клоун пишеше „Цирк Ридел“.

Детето се поколеба, погледна Джош и после отново Ръсти. Накрая реши да отговори:

— Мисля си за… утрешния ден.

Джош седна и опря гръб в стената. Заслуша се в пронизителния вой на вятъра и го изпълни надежда, че някак си ще оцелеят през мрачния коридор от утрешни дни, който ги очакваше.

46

Физкултурният салон на гимназията на Хоумуд беше превърнат в болница и хората от Червения кръст и военните бяха свързали към него генератори, които да осигуряват електричество. Един изтощен лекар от Червения кръст на име Айкелбаум поведе Сестрата и Пол Торсън през лабиринт от лежащи на легла и матраци хора. Клошарката стискаше здраво мешката си. Не се беше отделяла на повече от метър от нея през трите дни, откакто часовите бяха чули изстрелите им. Топлата храна от царевица и ориз и димящото кафе ѝ се бяха сторили като гурме специалитет.

Бяха я отвели в една кабинка в сграда, на която пишеше „ПРИСТИГАЩИ“. Там я бяха съблекли и една сестра в бяла престилка и маска на лицето я беше проверила с гайгеров брояч. Клетата жена беше отскочила цял метър назад, когато стрелката на брояча отиде почти до края на скалата. Сестрата беше изтъркана с някаква бяла зърнеста пудра, но броячът продължи да кудкудяка като кокошка в голяма жега. Изтъркаха я още пет-шест пъти, докато стойностите не се снижиха до приемливи нива. След всичко това медицинската сестра ѝ каза, че трябва да се отърват от мешката ѝ и посегна към нея, за да я вземе, но Сестрата я стисна здраво за врата и я попита дали животът ѝ е мил.

Двамата лекари от Червения кръст и двама армейски офицери, които щяха да приличат на бойскаути, ако не бяха изгарянията по лицата им, не успяха да ѝ отнемат мешката и накрая доктор Айкелбаум вдигна ръце и изкрещя:

— Просто изтъркайте добре проклетото нещо!

Мешката беше изтъркана няколко пъти и пудрата щедро се беше разпространила в съдържанието ѝ.

— Дръж проклетата чанта затворена, госпожа! — каза ѝ ядосан Айкелбаум. Едната страна на лицето му беше покрита със сини изгаряния и беше изгубил зрението в едното си око. — Ако те видя да я отваряш дори веднъж, отива в пещта!

На Сестрата и Пол Торсън им бяха дадени широки бели комбинезони. Повечето от хората тук ги носеха заедно с гумени ботуши. Доктор Айкелбаум ги информира, че всичкото „антирадиационно облекло“ е било раздадено преди няколко дни.

Лекарят беше нанесъл подобно на вазелин мазило върху изгарянията на лицето ѝ и беше разгледал внимателно втвърденото петно кожа точно под брадичката ѝ, което приличаше на струпей, заобиколен от четири малки, подобни на брадавици пъпки. Той намери още две брадавици на челюстта под лявото ѝ ухо и седма на клепача на лявото ѝ око. Каза ѝ, че близо шестдесет и пет процента от оцелелите имат такива образувания — най-вероятно било рак на кожата, но не можел да направи нищо по въпроса. Срязването им със скалпел, обясни ѝ лекарят, само ги карало да израстват отново, при това ставали по-големи… и ѝ показа гневния черен белег на върха на собствената си брадичка. Най-странното нещо в тези образувания било, продължи той, че се появявали само на или около лицевата зона. Не бил виждал такива под врата, по ръцете, краката или друга област на кожата, изложена на радиацията.

Временната болница беше пълна с жертви на изгаряния, с хора с радиационна болест и такива, изпаднали в шок и отчаяние. Айкелбаум ѝ обясни, че най-лошите случаи ги държали в училищната зала и нивото на смъртност при тях бил деветдесет и девет процента. Самоубийството също било основен проблем. С всеки изминал ден хората осъзнавали все по-добре мащаба на бедствието и бройката на намерените обесени на дървета се увеличавал.

Предния ден Сестрата отиде в обществената библиотека на Хоумуд, но намери сградата празна, повечето от книгите ги нямаше, защото бяха използвани за гориво за огньовете, които поддържаха хората живи. Рафтовете бяха изпочупени, масите и столовете също. Клошарката тръгна по една от малкото пътеки, където все още имаше книги по лавиците и пред нея се появи облечена в антирадиационен костюм жена, която се беше качила на една стълба и се беше обесила на абажура.

В крайна сметка намери онова, което търсеше, насред купчина енциклопедии, американски исторически книги, фермерски алманаси и други книги, които бяха пощадени от пламъците. И в него провери каквото я интересуваше.

— Ето го и него — каза доктор Айкелбаум и си проправи път през последните легла, докато не стигна до това на Арти Уиско. Продавачът на обувки се беше облегнал на възглавницата си. Между неговото и съседното легло вляво имаше малка масичка, на която играеше покер със съседа си — млад чернокож мъж, чието лице беше покрито с бели триъгълни изгаряния, които бяха толкова еднакви, сякаш някой ги беше нанесъл с печат върху кожата му.

— Здрасти! — каза Арти и се ухили на Сестрата и Пол. — Фул хаус! — Той откри картите си.

— Маааамка му! Мамиш, човече! — оплака се чернокожият мъж, но въпреки това отдели няколко клечки за зъби от купчинката пред него.

— Я скивайте тук! — Арти отметна одеялото и им показа дебелия лейкопласт, който кръстосваше ребрата му. — Робота иска да играем на морски шах на корема ми!

— Робота? — попита Сестрата и чернокожият младеж вдигна пръст, за да докосне въображаемата си шапка.

— Как си днес? — попита лекарят. — Сестрата взе ли ти урина?

— Чи кък! — отвърна Робота и зарева подигравателно. — Малкият глупак има пишка, дет виси чак до Фили!

— Тук уединението не е на почит — обясни Арти, като се опита да запази достойнството си пред Сестрата. — Вземат ти пробата пред очите на Бог и на всички останали.

— Некои от женките наоколо видяха с кво разполагаш, глупако, и напрао ще се молат на колене, казвам ти!

— О, Господи! — сви се засрамен продавачът на обувки. — Ще млъкнеш ли?

— Изглеждаш много по-добре — каза Сестрата. Кожата му вече не беше сивкава и с болен вид, и макар лицето му да беше цялото в превръзки и в ярки алени изгаряния — келоиди, както ги нарече доктор Айкелбаум — според нея бузите му имаха здрав вид.

— О, да, ставам все по-красив! Един ден ще се погледна в огледалото и ще видя Кари Грант в него!

— Тука нема огледала, глупако — напомни му Робота. — Всичките се счупиха.

— Арти реагира много добре на пеницилина, който му вливаме. Благодаря на Бога, че разполагаме с него, иначе повечето от хората тук щяха да са мъртви от инфекции — обясни доктор Айкелбаум. — Все още има да извърви дълъг път, докато излезе от гората, но мисля, че ще се оправи.

— Какво ще кажеш за хлапето Бюканън? И за Мона Рамзи? — попита Пол.

— Трябва да проверя списъка, но не мисля, че някой от двамата е в критично състояние. — Лекарят огледа физкултурния салон и поклати глава. — Толкова са много, че не мога да ги запомня. — Отново погледна Пол. — Ако имахме ваксини, щях да имунизирам всички ви против бяс… но нямаме, така че не мога да го направя. Просто се молете никой от онези вълци да не е бил болен от бяс, приятели.

— Хей, док? — повика го Арти. — Кога мислиш, че ще мога да се махна оттук?

— Трябва да полежиш още поне четири-пет дни. Защо? Планираш ли да ходиш някъде?

— Аха — отвърна той, без да се замисли. — В Детройт.

Лекарят килна глава на една страна, за да погледне Арти Уиско със здравото си око.

— Детройт — повтори той. — Чух, че е бил един от първите ударени градове. Съжалявам, но не мисля, че още съществува.

— Може и така да е, но смятам да отида. Там са домът и съпругата ми. Боже, та аз израснах в Детройт! Независимо дали е бил ударен, или не, трябва да се върна и да видя какво е останало.

— Сигур е същото като във Фили — отвърна тихичко Робота. — Човече, тухличка няма здрава там.

— Трябва да се прибера у дома — настоя Арти с непоколебим тон. — Там е съпругата ми. — Той погледна Сестрата. — Видях я, да знаеш. Видях я в стъкления пръстен и тя отново беше тийнейджърка. Може би това означава нещо… Може би трябва да имам вяра, за да продължа да я търся. Може би ще я намеря… а може и да не успея, но трябва да отида в Детройт. Ще дойдеш с мен, нали?

Сестрата се замисли. След миг се усмихна едва и отговори:

— Не, Арти. Не мога. Трябва да отида някъде другаде. — Продавачът на обувки се намръщи.

— Къде?

— Аз също видях нещо в стъкления пръстен и трябва да разбера какво означава. Налага се, точно както на теб ти се налага да отидеш в Детройт.

— По дяволите, нямам представа за какво говорите — намеси се доктор Айкелбаум, — но къде си мислиш, че отиваш?

— В Канзас. — Сестрата видя как единственото виждащо око на лекаря примига. — В град на име Матисън. Можеш да го намериш в пътния атлас на „Гранд Макнали“. — Тя не се беше подчинила на заповедта на лекаря и беше отворила мешката си достатъчно дълго, за да прибере в нея пътния атлас. Сложи го точно до покрития с пудра стъклен пръстен.

— Знаеш ли колко е далеч Канзас? Как смяташ да стигнеш дотам? Пеша ли?

— Точно така.

— Струва ми се, че не разбираш добре ситуацията — отвърна спокойно лекарят. Сестрата разпозна тона му: по този начин санитарите говореха с лудите жени в лудниците. — Първата вълна от ядрени ракети удари всички големи градове в страната — обясни той. — Втората покоси военновъздушните и военноморските бази. Третата отнесе малките градове и селската индустрия. Накрая четвъртата вълна удари всяко проклето нещо, което все още не беше изгоряло. Доколкото разбрах, в радиус от осемдесет километра на изток и на запад оттук има само пустош. Нищо друго освен руини, мъртъвци и хора, на които им се иска да са мъртви. А ти смяташ да вървиш до Канзас? Да бе. Радиацията ще те убие, преди да извървиш сто километра.

— Преживях взрива в Манхатън. Арти също. Как така радиацията още не ни е убила?

— Очевидно някои хора са по-издръжливи от други. Щастлива случайност. Но това не означава, че можете да продължите да поемате радиация.

— Докторе, ако щях да умирам от радиацията, вече да съм изгнила. А и така или иначе въздухът също е изпълнен с тази гадост… знаеш го по-добре от мен! Тя е навсякъде!

— Вятърът я носи, така е — призна Айкелбаум. — Но ти смяташ да минеш през най-заразената зона! Виж, не знам какви са причините ти да искаш да го направиш…

— Така е, не знаеш — отвърна Сестрата. — И няма да ги разбереш. Така че си спести усилията, смятам да си почина малко и след това си тръгвам.

Доктор Айкелбаум смяташе отново да се възпротиви, но видя решителността в погледа ѝ и разбра, че няма нужда да го прави. Въпреки това обичаше винаги той да е човекът, който изрича последната дума:

— Ти си луда. — След това се обърна и си тръгна, защото имаше по-важни неща за правене от опитите си да предпази поредната откачалка от извършването на самоубийство.

— Канзас — каза тихичко Арти Уиско. — Има много път дотам.

— Аха. Ще ми трябват хубави обувки.

Изведнъж очите на Арти се навлажниха. Той се пресегна, сграбчи ръката на Сестрата и я допря до бузата си.

— Бог да те благослови. О… Бог да те благослови.

Тя се наведе, прегърна го и го целуна по бузата. Усети влагата на една сълза и собственото ѝ сърце се сви за него.

— Ти си най-добрата жена, която познавам — каза Арти. — Имам предвид след съпругата ми.

Сестрата го целуна и се изправи с влажни очи. В този момент осъзна, че през оставащите ѝ години ще мисли много за него и ще изрича молитви за благоденствието му.

— Върви в Детройт — каза му тя. — Намери я. Чуваш ли ме?

— Да. Чувам те. — Арти кимна. Очите му светеха като чисто нови пенита.

Клошарката се обърна и Пол Торсън я последва. Чуха Робота да казва зад гърба им:

— Човече, имах чичка в Детройт. Та си мислех за…

Сестрата си проправи път през временната болница и излезе през вратите. Спря се и се загледа във футболното игрище, което беше покрито с тенти, леки коли и камиони. Небето беше мрачносиво и натежало от облаци. Вдясно, пред гимназията и под дълъг червен балдахин, имаше голямо информационно табло, на което хората закачаха съобщения и въпроси. Таблото винаги беше претъпкано. Предния ден беше отишла до него и беше прочела написаните на листчета хартия молби: „Търся дъщеря си, Беки Ролинс, на четиринадесет години. Изгубена в района на Шенандоа на 17 юли…“, „Моля всеки, който разполага с информация за семейство Дибатиста от Скрантън, да остави…“, „Търся преподобния Боудън от Първа презвитерианска църква на Хейзълтън. Имам спешна нужда от услугите му“…

Сестрата отиде до оградата на футболното игрище, остави мешката на земята до себе си и вкара ръката си в нея. Зад гърба ѝ се разнесе воят на някаква жена пред информационното табло и тя потръпна. „О, Господи — помисли си, — какво направихме?“

— Канзас, а? За какво, по дяволите, искаш да ходиш там?

Пол Торсън се беше облегнал на оградата до нея. На счупения му нос беше поставена шина.

— Канзас — настоя той. — Какво има там?

— Град на име Матисън. Видях го в стъкления пръстен, след което го намерих в пътния атлас. Точно там смятам да отида.

— Да, но защо? — Пол вдигна яката на износеното си кожено яке, за да се предпази от студа. Той също като Сестрата се бори със зъби и нокти за него и го носеше над чистия бял комбинезон.

— Защото… — Тя млъкна, но бързо реши да му сподели какво си мислеше, откакто намери пътния атлас. — Защото имам чувството, че съм водена към нещо… или някого. Смятам, че нещата, които виждам в стъкления пръстен, са истински. Сънеброденето ме отведе на съществуващи места. Не знам защо или как. Може би е като… не знам, антена или нещо подобно. Като радар или ключ за врата, която дори не съм знаела, че съществува. Мисля, че съм призована поради някаква причина и трябва да разбера каква е тя.

— Сега говориш като жената, която видяла чудовище с местещи се очи.

— Не очаквам от теб да ме разбереш. Не очаквам също да ти пука и не съм те молила. Какво правиш тук при мен между другото? Не ти ли осигуриха тента?

— Да, направиха го. В нея сме с още трима мъже. Единият от тях плаче през цялото време, а другият не може да спре да говори за бейзбол. Мразя бейзбол.

— Какво не мразиш, господин Торсън?

Пол сви рамене и се огледа. Видя двама старци — мъж и жена с осеяни с келоиди лица, — които се подкрепяха един друг, докато се отдалечаваха от информационното табло.

— Не мразя да стоя сам — отговори най-накрая той. — Не мразя да разчитам само на себе си. И не мразя себе си — макар понякога да не се харесвам особено. Не мразя да пия. Това е в общи линии.

— Браво на теб. Е, искам да ти благодаря, че ми спаси живота и този на Арти. Погрижи се добре за нас и наистина го оценявам. Така че… — Сестрата протегна ръка.

Пол не я прие.

— Разполагаш ли с нещо, което да си струва? — попита я той.

— А?

— Имаш ли нещо ценно? Нещо, което може да се размени?

— Да се размени за какво?

Пол кимна към паркираните на игрището автомобили. Сестрата забеляза, че гледа към един стар армейски джип със закърпен сгъваем покрив в камуфлажни цветове.

— Имаш ли нещо в тази мешка, което можеш да размениш за джип?

— Не, нямам… — И тогава си спомни, че дълбоко в багажа ѝ бяха парчетата стъкло с вградени в тях скъпоценни камъни, които беше намерила заедно с пръстена в руините на магазина за изделия от стъкло „Стюбен“ и „Тифани“. Беше ги прехвърлила от чантата „Гучи“ и ги беше забравила.

— Ще ти трябва транспорт — каза Пол. — Не можеш да вървиш от тук до Канзас. А и какво смяташ да правиш с бензина, храната и водата? Ще се нуждаеш от оръжие, кибрит, добро фенерче и топли дрехи. Както вече ти казах, госпожа, светът сега е като смесица от град Додж и Дантевия ад.

— Може би наистина е така. Но какво ти пука на теб?

— Не ми пука. Просто се опитвам да те подготвя, нищо повече.

— Мога да се грижа за себе си.

— Да, обзалагам се, че е така. Обзалагам се, че си била кучката на бала.

— Хей! — провикна се някой. — Хей, търсих те, госпожа!

Към тях вървеше високият мъж с дебелото палто и шапката на бира „Строх“, който беше на пост онази вечер и беше чул изстрелите.

— Търсих те — каза той, докато дъвчеше две дъвки. — Айкелбаум каза, че си някъде тук.

— Намери ме. Какво има?

— Ами, първия път, в който те видях, ми се стори позната. Но той ми каза, че ще носиш голяма кожена чанта, така че вероятно това ме заблуди.

— За какво говориш?

— Беше два или три дни преди да се появите вие. Един тип се появи на магистрала 80, сякаш беше излязъл да си направи неделната разходка. Возеше се на един от онези френски състезателни велосипеди с ниските дръжки. О, помня го добре, защото двамата със стария Боби Коутс бяхме на пост в камбанарията на църквата и Боби ме удари по ръката и ми каза: „Клив, я скивай тая тъпотия!“. Какво да правя, погледнах и видях, но въпреки това не можах да повярвам!

— Говори на разбираем език, приятелю! — сопна се Пол. — Какво видя?

— О, беше човек. Караше си велосипеда по магистрала 80. Но най-странното бяха тридесетте-четиридесетте вълка, които го следваха почти по петите. Този просто си парадираше наоколо. Точно преди да изкачи върха на възвишението, слезе от колелото и се обърна… а вълците се свиха и наведоха глави, все едно се бяха изправили пред Бог. След това се разпръснаха и побягнаха, а този тип си забута велосипеда към върха. — Клив сви рамене и на тъповатото му лице се изписа недоумение. — Е, тогава излязохме, за да го пипнем. Голям тип. Едър. Не беше лесно да преценим на каква възраст е. Косата му беше бяла, но лицето младо. Както и да е, беше облечен в костюм с вратовръзка и сив шлифер. Не изглеждаше ранен или пострадал. Носеше двуцветни обувки. Спомням си това много добре. Двуцветни обувки. — Клив изсумтя, поклати глава и погледна Сестрата. — Попита за теб, госпожа. Попита дали сме виждали жена с голяма кожена чанта. Каза, че си му роднина и че трябва да те намери. Изглеждаше сериозно заинтересован и твърдо решен да те открие. Но двамата с Боби не знаехме нищо за теб, естествено, и този тип попита другите часови, но те също не знаеха. Казахме му, че ще го заведем в Хоумуд, където ще го нахраним, ще му дадем подслон и хората от Червения кръст ще го прегледат.

Сърцето на Сестрата беше забило силно. Изведнъж ѝ стана много студено.

— Какво… се случи с него?

— О, продължи си по пътя. Благодари ни любезно и ни каза, че има още много километри пред него. Пожела ни всичко хубаво, качи се на велосипеда си и пое на запад.

— Откъде знаеш, че този тип е търсил нея? — попита Пол. — Може би е ставало въпрос за друга жена с кожена чанта?

— О, не — отговори Клив и се усмихна. — Той ни описа тази госпожа толкова добре, че видях лицето ѝ направо в главата си. Като картина. Затова в началото си помислих, че ми изглеждаш позната, но едва тази сутрин събрах две и две. Просто защото не носиш кожена чанта и това ме заблуди. — Мъжът погледна Сестрата. — Познаваш ли го, госпожа?

— Да — отвърна тя. — О, да, познавам го. Той… каза ли ви името си?

— Холмарк. Дарил, Дал, Дейв… нещо подобно. Е, пое на запад. Нямам представа какво ще намери там. Много лошо, че двамата се разминахте така.

— Да. — Клошарката имаше чувството, че някой е стегнал ребрата ѝ със стоманени скоби. — Много лошо.

Клив докосна шапката си и отиде да си върши работата. Сестрата имаше чувството, че ще припадне и се наложи да се подпре на оградата за опора.

— Кой е той? — попита Пол… но тонът му подсказваше, че се страхува да научи отговора.

— Трябва да отида в Канзас — заяви твърдо клошарката. — Трябва да последвам онова, което видях в стъкления пръстен. Той няма да се откаже да ме търси, защото също го желае. Иска да го унищожи. Не мога да му позволя да го докопа… или никога няма да науча какво е трябвало да намеря. Или кого търся.

— Ще ти трябва оръжие. — Пол беше изплашен както от историята на Клив, така и от ужаса в очите на спътницата си. Никое човешко същество не можеше да се измъкне на толкова много вълци без драскотина, помисли си той. И то на френски състезателен велосипед? Възможно ли беше всичко, което Сестрата му беше разказала, да е истина? — Наистина голямо оръжие — добави накрая.

— Няма чак толкова големи. — Тя вдигна мешката си от земята и тръгна нагоре по хълма към тентата, в която беше разпределена.

Пол остана на мястото си и известно време я гледа как се отдалечава. „Мамка му! — помисли си той. — Какво става тук?“ Тази жена имаше невероятен кураж, но щеше да бъде погубена на магистрала 80! Според него шансовете ѝ да стигне до Канзас сама бяха също толкова големи, колкото християнин с кадилак да стигне до рая. Пол огледа стотиците тенти на гористия хълм, малките лагерни огньове и запалените газени лампи, които изпълваха Хоумуд, и потрепери.

В този проклет град имаше прекалено много хора. Нямаше да издържи да живее в тента с още трима. Накъдето и да се обърнеше, имаше още хора. Бяха плъзнали навсякъде и му беше пределно ясно, че ако не хване скоро пътя нанякъде, ще полудее. „Защо да не отида в Канзас? — запита се той. — Защо не?“

„Защото — отговори си сам — никога няма да стигнем дотам.“

„Е, и? Да не смяташ да живееш вечно?“

„Не мога да я пусна да отиде сама — каза си Пол. — Господи, просто не мога.“

— Хей! — провикна се той след Сестрата, но тя продължи да върви, без дори да погледне назад. — Хей, може би ще ти помогна да си намериш джип! Но това е всичко! Не очаквай да направя нещо повече!

Клошарката продължи да върви, обременена от собствените си мисли.

— Добре де, ще ти помогна също да намериш храна и вода! — продължи да вика Пол. — Но ще се оправяш сама с оръжията и бензина!

„Стъпка по стъпка — мислеше си Сестрата. — Вървиш ли стъпка по стъпка, ще стигнеш до мястото, за което си тръгнала. О, Господи, очаква ме толкова дълъг път.“

— Добре де, мътните го взели! Ще ти помогна!

Тя най-накрая го чу и се обърна към него.

— Какво каза?

— Казах, че ще ти помогна! — Пол сви рамене и тръгна към нея. — Мога да добавя още един блат към лайняната торта, нали?

— Да — отвърна Сестрата и в ъгълчетата на устата ѝ заигра усмивка. — Определено можеш.

Падна мрак и над Хоумуд заваля леден дъжд. Вълците завиха в гората, вятърът продължи да разнася радиацията над земята, а светът се устреми към новия ден.

47

Гумите на велосипеда направо пееха в мрака. От време на време минаваха върху някой труп или заобикаляха някоя разбита кола, но краката, които задвижваха педалите, трябваше да стигнат до някои места.

Двуцветните обувки се трудеха здраво, мъжът беше приведен напред и караше по магистрала 80 на около деветнадесет километра от Охайо. Пепелта на Питсбърг беше изцапала костюма му. Прекара два дни сред руините, намери група оцелели и претърси умовете им за лицето на жената със стъкления пръстен. Нямаше го в никоя от главите им и преди да си тръгне, убеди всички им, че яденето на печено месо от труповете е лек за радиационното отравяне. Дори им помогна да се заемат с първия.

Бон апети, помисли си той. Краката му се движеха като бутала.

„Къде си? — зачуди се. — Не е възможно да си стигнала чак дотук! Все още не! Освен ако не бягаш ден и нощ, защото знаеш, че съм подир задника ти.“

Когато вълците се появиха, за да го нападнат — но бързо се усетиха и започнаха да му се умилкват — той си помисли, че са я спипали още в Източна Пенсилвания. Но ако наистина беше така, къде бяха отнесли кожената чанта? Пък и лицето ѝ не беше в умовете на часовите в Хоумуд. Определено щяха да я помнят, ако беше минала оттам. Така че къде беше? И — най-вече — къде беше стъкленото чудо?

Не му се нравеше това нещо да е някъде там. Не знаеше какво е и какво го беше създало, но искаше да го смаже под обувките си. Искаше да го строши на малки парчета, които да размаже в лицето на жената.

Сестрата, помисли си той и се ухили.

Пръстите му стиснаха дръжките на велосипеда. Стъкленият пръстен трябваше да бъде намерен. Налагаше се. Сега това беше неговото парти и подобни неща не бяха позволени. Не му харесваше начинът, по който жената гледаше в него… и не му харесваше начинът, по който се беше борила за него. Това нещо ѝ даваше фалшива надежда. Когато го намереше, щеше да постъпи хуманно — щеше да го строши и да ѝ даде да изяде парчетата. Не се знаеше колко други можеше да зарази, ако не бъдеше спряна.

Може би вече беше мъртва. Може би някой от нейния вид я беше убил и беше откраднал чантата. Може би, може би, може би…

Имаше прекалено много „може би“-та. Без значение кой го беше взел и къде беше, трябваше да намери стъкления пръстен, защото подобно нещо не биваше да съществува. Когато чудото стана черно и студено в ръцете му, веднага разбра, че чете душата му.

— Това е моето парти! — изкрещя той и мина през един мъртвец, който лежеше на пътя му.

Имаше толкова много места, на които да търси и толкова много магистрали, които да следва. Навярно жената се беше отклонила от магистрала 80, преди да стигне Хоумуд. Но защо ѝ беше да го прави? Спомни си, че беше казала: „Продължаваме на запад“. Тя щеше да последва пътя на най-малкото съпротивление, нали? Дали не беше намерила подслон в някое от малките селца между град Джърси и Хоумуд? В такъв случай щеше да е зад него, а не пред него.

Но всичко и всички бяха мъртви източно от Хоумуд и онзи проклет пункт на Червения кръст, нали?

Той забави, преди да мине покрай една табела, на която пишеше: „НЮ КАСЪЛ, НАЛЯВО“. Трябваше да отбие и да намери отнякъде карта, може би дори да се отклони и да поеме по друга магистрала. Вероятно беше тръгнала на юг и въобще не беше доближила Хоумуд. Може би точно сега се намираше на някой селски път, свита пред огъня и загледана в онова проклето стъклено чудо. Може би, може би, може би…

Страната беше много голяма, но той си каза, че има достатъчно време, когато зави към изхода за Ню Касъл. Разполагаше с утрешния ден, с този след него и със следващия. Партито си беше негово и той определяше правилата.

Щеше да я намери. О, да! Щеше да я намери и да ѝ навре това стъклено чудо право в…

Осъзна, че вятърът е намалял. Не духаше толкова силно, колкото преди няколко часа. Затова не беше способен да я открие. Изпитваше затруднения, когато вятърът духаше толкова ожесточено… но той също така беше негов приятел, защото разнасяше прахта за партито.

Облиза пръст с грубия си котешки език и го вдигна. Да, вятърът определено беше понамалял, макар че от време на време брулеше лицето му и му донасяше вонята на изгоряло месо. Време беше — даже закъсня — да започва.

Отвори уста. Тя се изпъна и продължи да се разтяга, докато черните му очи не получиха красиво лице.

Една муха запълзя по долната му устна. Тя беше лъскава и грозно зелена, като онези, които извират от ноздрите на подут труп. Мухата си стоеше там, а красивите ѝ крилца потрепваха.

Още една муха изпълзя от устата му. После трета, четвърта, пета. Още шест излязоха и се залепиха за долната му устна. Дванадесет други се изсипаха като зелена вълна. След още няколко секунди около устата му имаше повече от петдесет мухи — истинска зелена пяна, която бръмчеше и потрепваше от нетърпение.

— Отлетете — прошепна той и движението на устните му изпрати първата група във въздуха. Крилцата им завибрираха на вятъра, докато не намериха точния баланс. Другите също отлетяха на групи от по девет-десет и се пръснаха по всички точки на компаса. Те бяха част от него и живееха в дълбокото мазе на душата му, където отглеждаше подобни неща, и след като направеха своята бавна обиколка в радиус от четири-пет километра, щяха да се върнат при него, сякаш беше центърът на вселената. Щом го стореха, той също щеше да види онова, което бяха видели — горящ огън, отразен в стъклен пръстен, или лицето ѝ, докато спеше в някоя стая и си мислеше, че се намира в безопасност. Ако не я откриеха тази вечер, щяха да го сторят утре. Или на следващия ден. Рано или късно щяха да намерят пролука в стената, която щеше да ги отведе при нея и този път той щеше да танцува ватуси върху костите ѝ.

Лицето му беше каменно, а очите му грозни черни дупки, които щяха да изплашат дори луната. Последните две неща, които приличаха на мухи, но всъщност бяха продължения на ушите и очите му, се измъкнаха изпод устните му и отлетяха в посока югоизток.

Двуцветните му обувки продължиха да въртят педалите, гумите на велосипеда да пеят своята песен, а мъртвите да лежат там, където бяха паднали.

Втора книга

Осем

Крастава жаба със златни криле

Последното ябълково дърво ♦ Пазете се от Знака на Каин ♦ Добро дело ♦ Маската на Йов ♦ Самотен пътник ♦ Нова дясна ръка ♦ Бели цветове

48

От мрачното небе се сипеше сняг и трупаше по тесния селски път, който се намираше в онзи район, който преди седем години беше известен като щат Мисури.

Един пъстър кон — стар и прегърбен, но все още сърцат и неуморен — дърпаше малка и грубо направена каруца, покрита със закърпено тъмнозелено платно, която беше странна амалгама от тип „Конестога“ и ремарке. Конструкцията ѝ беше от дърво, но имаше метални оси и гуми вместо колела. Платното представляваше двуместна палатка, която беше разпъната над извитите дървени ребра. От всяка страна на платното беше изписано с бели букви „Пътуващо представление“, а под него, с по-малки букви, се обещаваше: „Магия!“, „Музика!“ и „Победете Маскирания Мефисто!“.

Две дебели дъски служеха като пейка и подложка за краката на каруцаря, който седеше облечен в дебело вълнено палто, започнало да се къса по шевовете. На главата му имаше каубойска шапка, чиято периферия беше покрита с лед и сняг, а на краката си носеше изтъркани стари каубойски ботуши. Ръкавиците му бяха от изключителна важност, за да го пазят от хапещия вятър, а в долната част на лицето му беше увит кариран вълнен шал. Само очите му — смесица от лешник и топаз — и малко груба, набръчкана кожа бяха изложени на лошото време.

Каруцата се движеше бавно по снега, покрай черна и гъста гора, лишена от листа. От всяка страна на пътя попадаха на някой срутен под тежестта на седемгодишната зима хамбар или ферма и единствените признаци на живот бяха черните гарвани, които кълвяха замръзналата земя.

На няколко метра зад каруцата се тътреше огромна фигура, облечена в дълъг, мръсносив балтон, чиито ботуши хрускаха по снега. Ръцете на мъжа бяха напъхани в джобовете на кафявите му кадифени панталони, а цялата му глава беше скрита зад черна ски маска. Очите и устата му бяха зачервени. Раменете му бяха увиснали под бича на вятъра, а краката му бяха премръзнали. На три метра зад него го следваше териер, чиято козина беше покрита със сняг.

„Надушвам дим“, помисли си Ръсти Уедърс и присви очи, за да погледне през бялата завеса. Вятърът задуха в друга посока и го задъвка от друг ъгъл. Миризмата на дим — ако въобще беше истинска — изчезна. Въпреки това Ръсти смяташе, че след няколко минути ще стигнат до цивилизацията. Вдясно от тях, надраскан с червена боя върху широкия ствол на останал без листа дъб, се мъдреше надписът: „ИЗГАРЯЙТЕ МЪРТВИТЕ СИ“.

Предупреждения като това бяха станали нещо нормално и обикновено предизвестяваха, че навлизат в населен район. Пред тях ги очакваше село или призрачен град, пълен със скелети, в зависимост от това какво беше сторила радиацията.

Вятърът отново промени посоката си и Ръсти усети мириса на дим. Изкачваха малко възвишение и Муле даваше всичко от себе си, но не бързаше заникъде. Фокусникът не го припираше. Какъв беше смисълът? Ако успееха да намерят подслон за през нощта — добре, ако ли не, щяха да се оправят някак си. За седем години се бяха научили да импровизират и да използват по най-добрия начин каквото намерят. Изборът беше лесен — можеха да оцелеят или да умрат. Много пъти на Ръсти Уедърс му идеше да се предаде и да полегне, но Джош и Суон го караха да продължава със своите шеги и закачки, също както той ги беше поддържал живи през годините. Те бяха екип, който включваше още Муле и Убиец и през най-студените нощи, когато им се налагаше да спят почти без покрив над главите си, топлината от двете животни беше предпазвала трима им от замръзване до смърт.

„В крайна сметка — помисли си Ръсти с вяла и грозновата усмивка под карирания си шал — шоуто трябва да продължи!“

Стигнаха до върха на възвишението и продължиха надолу по виещия се път. Ръсти забеляза през сипещия се сняг жълт проблясък вдясно. За момент светлината остана скрита зад мъртвите дървета… но след малко пак се появи и според него беше от газена лампа или огън. Знаеше, че няма смисъл да се провиква към Джош заради вятъра и защото слухът на приятеля му не беше особено добър. Ръсти дръпна юздите на Муле и натисна с ботуша си един дървен лост, който заключваше предната ос. Слезе от каруцата и отиде при гиганта, за да му покаже светлината и да му каже, че смята да я последва.

Джош кимна. През черната ски маска се виждаше само едното му око. Другото беше скрито под сиво твърдо кожно образувание.

Ръсти се качи обратно на каруцата, освободи спирачката и удари леко с юздите Муле. Конят потегли напред без никакво колебание. Отново се разнесе миризмата на дим и фокусникът вече беше сигурен, че подслонът е съвсем наблизо. Друг път, който беше по-тесен и неасфалтиран, завиваше надясно през покрити със сняг полета. Светлината ставаше все по-силна и съвсем скоро Ръсти видя фермата, през чийто прозорец се процеждаше тя. Около къщата бяха издигнати други външни постройки, включително един малък хамбар. Фокусникът забеляза, че дърветата в имота бяха отсечени и от снега се подаваха стотици пънове. Беше останало само едно мъртво дърво, малко и хилаво, което се мъдреше на около тридесет метра от къщата. Ръсти усети мириса на изгоряла дървесина и осъзна, че гората е била консумирана от нечия камина. Само дето изгорялата дървесина вече не миришеше както преди седемнадесети юли. Радиацията не беше пощадила горите и димът имаше химически мирис, който наподобяваше на изгоряла пластмаса. Ръсти помнеше сладкия аромат на чисти дърва в камината и си помисли, че тази миризма беше изгубена завинаги, точно както вкусът на прясна вода. Сега всичката вода беше неприятна на вкус и оставяше тънък слой в устата ти. Пиенето на разтопен сняг в големи дози — който беше единственият останал източник на вода — докарваше главоболия, стомашни болки и размазано зрение. Прясната вода от кладенци или от бутилки се беше превърнала в по-ценна стока от някогашните скъпи френски вина.

Ръсти закара Муле пред къщата и натисна спирачката на каруцата. Сърцето му беше забило по-силно. „Ето я и трудната част“, помисли си той. Неведнъж стреляха по тях, когато спираха да питат за подслон. Поради тази причина носеше белег от куршум на лявата си буза.

В къщата не се забелязваше никакво движение. Ръсти се пресегна назад и частично откопча вратата на палатката. Вътре, разпределени около каруцата, за да поддържат баланс, се намираха оскъдните им запаси — няколко пластмасови туби с вода, няколко консерви с боб, чувал с въглища, резервни дрехи, одеяла, спалните им чували и старата акустична китара „Мартин“, на която фокусникът се учеше да свири. Музиката винаги беше привличала хората и им осигуряваше нещо, с което да разчупят монотонността. В един от градовете една благодарна жена им беше дала цяло пиле, когато Ръсти старателно изсвири акордите на Moon River[27] за нея. Беше намерил китарата и купчина нотни книги в мъртвия град Стърлинг, Колорадо.

— Къде сме? — попита момичето от вътрешността на палатката. Тя се беше увила в спалния си чувал и слушаше неуморния вой на вятъра. Гласът ѝ беше променен до неузнаваемост, но когато говореше бавно и изразително, Ръсти можеше да я разбере какво казва.

— Стигнахме до една къща. Вероятно ще ни позволят да използваме хамбара за през нощта. — Фокусникът погледна червеното одеяло, под което бяха завити три пушки. Револвер .38 калибър и кутии с патрони бяха на една ръка разстояние в кутия от обувки. „Както старата ми майка винаги ми казваше — помисли си Ръсти, — трябва да отвръщаш на огъня с огън.“ Искаше да е подготвен за евентуални неприятности и затова имаше намерение да вземе .38-калибровия, който да скрие под палтото си, когато отидеше да почука на предната врата на къщата.

Суон прекъсна мислите му.

— По-вероятно е да те застрелят, ако вземеш револвера.

Ръсти се поколеба, но си спомни, че държеше пушка, когато онзи куршум облиза бузата му.

— Да, предполагам, че си права — съгласи се той. — Пожелай ми късмет. — Закопча вратата на палатката и слезе от каруцата. Пое си дълбока глътка зимен въздух и отиде до къщата. Джош остана до каруцата, откъдето наблюдаваше, а Убиец се облекчи на един пън.

Ръсти вдигна юмрук, за да почука на вратата, но в средата ѝ се отвори малък прорез, от който се появи цевта на пушка и го изгледа право в очите. „О, мамка му“, помисли си той, но краката му отказаха да помръднат, затова остана на място.

— Кои сте вие и какво искате? — попита мъжки глас.

Фокусникът вдигна ръце.

— Казвам се Ръсти Уедърс. Аз и двамата ми приятели си търсим място, на което да си починем, преди да е станало много тъмно. Видях светлината от пътя и забелязах, че имате хамбар, така че си казах…

— Откъде идвате?

— От запад. Минахме през Хаус Мил и Биксби.

— Нищо не остана от тези градове.

— Знам. Моля ви, господине, искаме единствено място, на което да поспим. Конят ни определено би използвал покрив над главата си.

— Махни тази кърпа от лицето си, за да го видя. На кого се опитваш да приличаш? На Джеси Джеймс ли?

Ръсти махна шала. За момент настъпи мълчание.

— Много е студено тук отвън, господине. — Тишината продължи още известно време. Фокусникът чу, че мъжът говори с някого, но не можа да разбере какво казва. В следващия миг цевта на пушката изчезна. Ръсти изпусна въздишка на облекчение и от устата му излезе бяло облаче пара. Вратата беше отключена — няколко резета бяха дръпнати — и се отвори.

Слаб и измъчен мъж — на около шестдесет години, с къдрава бяла коса и неподдържана бяла брада като на отшелник — застана пред него. Пушката беше отпусната до тялото му, но готова за употреба. Лицето на възрастния мъж беше толкова грубо и набръчкано, че приличаше на гравиран камък, а тъмнокафявите му очи се местеха от Ръсти към каруцата.

— Какво пише там? „Пътуващо представление“? Какво, в името на Юда, е това?

— Точно каквото пише. Ние сме… ние сме артисти.

Една възрастна жена с бяла коса, облечена в сиви панталони и дебел бял пуловер надникна плахо над рамото на мъжа.

— Артисти — повтори домакинът и се намръщи, сякаш беше помирисал нещо неприятно. Погледът му отново се спря на Ръсти. — Дали имате някаква храна?

— Останали са ни няколко консерви. Боб и подобни.

— Ние пък имаме кана с кафе и малко осолено свинско. Закарайте каруцата си в хамбара и донесете боба. — Възрастният мъж затвори вратата в лицето на Ръсти.

Фокусникът прибра каруцата в хамбара. Двамата с Джош отвързаха хамута на Муле, за да може да хапне малко слама и няколко изсъхнали царевични кочани. Гигантът наля вода в една кофа за коня и намери един изхвърлен буркан, за да налее и на Убиец. Хамбарът беше стабилен и не пускаше вятъра вътре, така че животните нямаше да са в опасност от измръзване, когато светлината се скриеше и истинският студ се спуснеше.

— Какво мислиш? — обърна се Джош към Ръсти, като говореше тихо. — Тя може ли да влезе?

— Не знам. Изглеждат ми добри хора, но са малко изнервени.

— Топлината ще ѝ дойде добре, ако са запалили огън. — Гигантът духна в ръцете си и се наведе, за да разтрие болящите го колена. — Можем да ги убедим, че не е заразна.

— Не знаем дали наистина не е.

— Ти не си се заразил, нали? Ако беше заразно, отдавна щеше да го прихванеш, не мислиш ли?

Ръсти кимна.

— Да. Но как ще ги накараме да повярват?

Задната врата на палатката внезапно се отвори отвътре и Суон заяви почти неразбираемо:

— Ще остана тук. Няма нужда да плаша никого.

— Вътре имат огън — каза ѝ Джош и отиде до задната част на каруцата. Суон беше станала и стоеше приведена. Силуетът ѝ се очертаваше на слабата светлина на лампата. — Мисля, че няма да има проблем, ако влезеш.

— Не е вярно. Можете да ми донесете храната тук. Така е най-добре.

Гигантът я погледна. Беше увила одеяло около раменете си и с него беше забулила лицето си. За изминалите седем години беше станала метър и седемдесет и пет — със слабо тяло и дълги крайници. Направо му се късаше сърцето, защото знаеше, че е права. Ако хората в онази къща бяха изнервени, най-добре щеше да е тя да остане тук.

— Добре — отвърна той с измъчен глас. — Ще ти донеса храната тук. — Побърза да се извърне от каруцата, преди да е закрещял.

— Ще ми подадеш ли няколко консерви от този боб? — попита я Ръсти. Суон вдигна Ревльото и почука консервите с него, след което отиде да вземе две. Подаде ги в ръцете на спътника си.

— Ръсти, ако имат книги, ще съм много благодарна да ги убедиш да ми дадат някоя — каза тя. — Няма значение каква.

Той кимна изумен, че тя още може да чете.

— Няма да се бавим много — обеща ѝ Джош и последва Ръсти.

Когато я оставиха сама, Суон спусна дървената каната и малката стълба до земята. Опипа стъпалата с батетата, слезе по тях и отиде до вратата на хамбара. Главата и лицето ѝ продължаваха да са забулени с одеялото. Убиец вървеше до обутите ѝ с ботуши крака, махаше енергично с опашка и джафкаше, за да ѝ привлече вниманието. Лаят му не беше толкова жизнен, колкото преди седем години, а и възрастта му се беше отразила на походката му.

Суон спря, остави Ревльото на една страна и вдигна Убиец. Отвори вратата на хамбара, наклони глава доста наляво и надникна през падащия сняг. Къщата изглеждаше толкова топла, толкова приветлива… но знаеше, че е най-добре да остане тук. Заради тишината дишането ѝ звучеше като астматично хриптене.

Дори през снега успя да различи единственото останало дърво благодарение на слабата светлина, която се стелеше от прозореца на къщата. Защо имаше само едно дърво?, зачуди се тя. Защо бяха отрязали останалите, а бяха оставили само това?

Убиец се изпъна и облиза мрака, където се намираше лицето ѝ. Суон погледа още около минута самотното дърво, след което затвори вратата на хамбара, вдигна Ревльото и опипа пътя си до Муле, за да погали хълбоците му.

В зиданата камина в къщата гореше огън. На него беше сложена чугунена тенджера, в която вреше зеленчуков бульон със солено свинско. Възрастният мъж с грубото лице и плахата му съпруга потръпнаха, когато видяха Джош Хъчинс да влиза след Ръсти през вратата. По-скоро размерите му, отколкото маската, ги изплашиха, защото, макар да беше изгубил много от мазнините си през изминалите години, беше натрупал мускули и все още беше с внушителна осанка. Ръцете му бяха на бели петна и старецът се вторачи в тях, докато не ги прибра в джобовете си.

— Ето го бобът — каза нервно Ръсти и подаде консервите на домакина. Забеляза, че пушката е оставена до камината, на една ръка разстояние, в случай че старецът решеше да я използва.

Консервите с боб бяха приети и възрастният господин ги даде на съпругата си. Тя изгледа нервно Джош и се върна в задната част на къщата.

Ръсти свали ръкавиците и палтото си, преметна ги на един стол и накрая махна шапката си. Косата му беше посивяла почти цялата, а на слепоочията му беше побеляла, макар да беше само на четиридесет години. Брадата му беше прошарена на сиви ивици, а белегът от куршум изпъкваше с бледия си цвят върху бузата му. Около очите му си бяха прокарали път мрежи от дълбоки бръчки. Той застана пред камината и се наслади на чудесната ѝ топлина.

— Хубав огън си имате тук. Със сигурност прогонва студа.

Старецът продължаваше да зяпа Джош.

— Можеш да свалиш палтото и маската си, ако искаш.

Гигантът махна връхната си дреха. Под нея беше облякъл два дебели пуловера един върху друг. Нямаше намерение да маха черната ски маска.

Старецът се приближи до него, но рязко спря, когато видя сивия израстък, който покриваше дясното му око.

— Джош е кечист — побърза да обясни Ръсти. — Маскирания Мефисто — това е той! Аз съм фокусник. Виждаш ли, ние сме пътуващото представление. Ходим от град на град и изпълняваме номерата си за хората, които могат да ни дадат нещо. Джош се бори с всеки, който иска да го повали, и ако другият успее да го стори, целият град получава безплатно представление.

Старецът кимна разсеяно. Погледът му беше като прикован към гиганта. Съпругата му се върна с консервите, които беше отворила, и изсипа съдържанието им в тенджерата, след което разбърка гозбата с дървена лъжица. Най-накрая възрастният господин каза:

— Струва ми се, че някой ти е разказал играта, приятелю. Градът му определено се е радвал на безплатно представление, а? — Той изсумтя и се разсмя като квачка. Нервите на Ръсти се поуспокоиха. Не мислеше, че тази вечер ще има игра на изстрели. — Ще донеса каната с кафето — каза старецът и излезе от стаята.

Джош се приближи до огъня, за да се стопли, и възрастната жена се отдръпна от него, сякаш беше болен от чума. Тъй като не искаше да я плаши, прекоси стаята и отиде до прозореца, за да погледне към морето от пънове и самотното дърво.

— Името ми е Силвестър Муди — представи се старецът, когато се върна с поднос с няколко кафяви глинени чаши. — Приятелите ме наричаха Слай, като онзи тип, който се снимаше в онези екшън филми. — Остави подноса на малка чамова маса, след което отиде до полицата и взе дебела азбестова ръкавица. Сложи си я и бръкна в камината, за да вземе врялата метална кана, закачена на забит в задната стена пирон. — Хубаво и горещо — каза старецът и започна да налива от черната течност в чашите. — Нямаме мляко и захар, така че не питайте. — Кимна към възрастната жена. — Това е съпругата ми, Карла. Малко е нервна покрай непознати.

Ръсти взе една от горещите чаши и изпи кафето с истинско удоволствие, макар да беше толкова силно, че можеше да нокаутира и Джош.

— Защо само едно дърво, господин Муди? — попита гигантът.

— А?

Джош все още стоеше до прозореца.

— Защо сте оставили само това дърво? Защо не сте го отрязали като останалите?

Слай Муди взе една от чашите с кафе, отнесе я до маскирания гигант и с огромни усилия се опита да не поглежда ръката на бели петна, която прие топлата напитка.

— Живея в тази къща от близо тридесет и пет години — отвърна старецът. — Това е много време на едно място, на едно и също парче земя, нали? О, някога имах чудесна царевична нива там отзад. — Домакинът посочи към задната част на къщата. — Отглеждах си малко тютюн и фасул. Всяка година двамата с Жанет отивахме в градината и… — Старецът млъкна, примига и погледна Карла, която го гледаше с ококорени и шокирани очи. — Съжалявам, скъпа. Исках да кажа, че двамата с Карла отивахме в градината и беряхме цели кофи с хубави зеленчуци.

Възрастната жена, която видимо остана доволна, спря да бърка тенджерата и излезе от стаята.

— Жанет беше първата ми съпруга — обясни с тих глас Слай. — Почина два месеца след случилото се. Един ден бях тръгнал нагоре по пътя към дома на Рей Федърстън — намира се на километър и половина оттук — и се натъкнах на кола, която беше кривнала от пътя и се беше врязала в една пряспа. На волана имаше мъртвец със синьо лице, а до него седеше жена, която беше на прага на смъртта. В скута ѝ стоеше изкорменият труп на френски пудел, а в ръката си държеше пила за нокти… Няма да ви казвам какво беше направила, за да не замръзне. Както и да е, беше толкова полудяла, че не помнеше нищо, нито собственото си име, нито откъде е. Кръстих я Карла, на първото момиче, което някога целунах. Тя остана и сега си мисли, че живее в тази къща с мен от тридесет и пет години. — Старецът поклати глава. Очите му бяха тъмни и обладани. — Знаете ли кое беше най-странното? Онази кола беше „Линкълн Континентал“ и когато я намерих, жената беше цялата в диаманти и перли. Прибрах всичко в една кутия за обувки и ги размених за чували брашно и бекон. Сметнах, че няма да има нужда повече от тях. Появяваха се хора, които крадяха части от колата, и така лека-полека нищо не остана. И по-добре.

Карла се върна с няколко купички и започна да сипва яхнията в тях.

— Лоши времена — каза тихичко Слай Муди и се загледа в дървото. След малко очите му се проясниха и той се усмихна едва. — Онова там е ябълковото ми дърво! Да, сър! Разбираш ли, някога имах ябълкова градина на това място. Изкарвах много плод… но след случилото се дърветата умряха и започнах да ги сека, за да се топлим с тях. Не е много умно човек да навлиза прекалено много в гората за дърва, тцъ! Рей Федърстън замръзна до смърт на сто метра от собствената си къща. — Старецът млъкна за момент и въздъхна тежко. — Посадих тези ябълкови дървета със собствените си ръце. Гледах ги как растат и как се отрупват с плодове. Знаеш ли каква дата е днес?

— Не — отвърна Джош.

— Водя си календар. По една белязка за всеки ден. Изхабих доста моливи. Днес е двадесет и шести април. Пролет. — Слай Муди се усмихна горчиво. — Отсякох всички дървета без онова и ги хвърлях в огъня едно по едно. Проклет да съм, ако отсека и това. Проклет да съм.

— Яденето е готово — съобщи Карла. Тя говореше със северен акцент, определено много по-различен от провлечения мисурски изказ на съпруга ѝ. — Елате да си вземете.

— Почакайте малко. — Слай погледна Ръсти. — Мисля, че каза, че си с двама приятели.

— Така е. С нас пътува едно момиче. Тя е… — Цирковият артист хвърли поглед на Джош и отново погледна Слай. — Тя е в хамбара.

— Момиче! Всемогъщи боже, приятели! Доведете я тук да хапне малко топла храна!

— Хм… не мисля, че…

— Вървете и я доведете! — настоя старецът. — Хамбарът не е място за момиче!

— Ръсти? — Джош се беше загледал през прозореца. Нощта се спускаше бързо, но все още можеше да види последното ябълково дърво и фигурата, която беше застанала под него. — Ела за малко.

Навън Суон продължаваше да държи одеялото над главата и раменете си като пелерина и гледаше клоните на хилавото ябълково дърво. Убиец направи две обиколки около него и излая вяло; искаше да се върне в хамбара. Клоните над главата на Суон се размърдаха като кокалести и търсещи нещо ръце.

Тя тръгна към ствола — ботушите ѝ потъваха повече от десет сантиметра в снега — и сложи голата си ръка на него.

Той беше студен под пръстите ѝ. Студен и отдавна мъртъв. „Точно както всичко останало“, помисли си тя. Всички дървета, тревата, цветята — всичко беше погубено от радиацията преди много години.

Но смяташе дървото за красиво. Беше някак си гордо, като паметник, и не заслужаваше да бъде заобиколено от тези грозни пънове, някога кипели от живот. Суон знаеше, че болезненият звук на това място е бил протяжен агонизиращ вой.

Ръката ѝ погали леко дървото. Дори в смъртта имаше нещо величествено в него, нещо предизвикателно и първично — див дух като сърцето на пламък, който никога не може да бъде изгасен напълно.

Убиец изджафка в краката ѝ, за да я накара да побърза с онова, което правеше.

— Добре, наистина…

Суон млъкна. Вятърът вилнееше около нея и подръпваше дрехите ѝ.

„Възможно ли е? — зачуди се тя. — Не си въобразявам… нали?“

Пръстите ѝ започнаха да изтръпват, сякаш по тях потече електричество. То беше достатъчно силно, за да го усети през студа.

Суон сложи длан на дървото. По нея заиграха игли и бодлички — все още бяха леки, но постепенно се усилваха.

Сърцето ѝ прескочи. Живот, осъзна тя. Дълбоко в самото дърво все още имаше живот. Мина толкова време — толкова много време — откакто за последно усети докосването на живота под пръстите си. Усещането отново беше почти ново за нея и едва сега осъзна колко много ѝ е липсвало. Онова, което приличаше на слабо електричество, сякаш се надигаше от земята, минаваше през подметките на ботушите ѝ, продължаваше по гърба ѝ, по ръцете и стигаше чак до дланта ѝ върху дървото. Дръпна ръка и боцкането изчезна. Допря отново пръсти до дървото, сърцето ѝ прескочи и почувства силен шок, сякаш някой беше подпалил гръбнака ѝ.

Тялото ѝ се разтресе. Чувството за течащо през него електричество ставаше все по-силно, почти болезнено, а костите ѝ изтръпнаха от пулсиращата енергия, която преминаваше през нея и се вливаше в дървото. В един момент вече не можеше да издържа повече и си дръпна ръката. Продължаваше да усеща боцкане в пръстите.

Но все още не беше приключила. Съвсем импулсивно протегна показалец и написа няколко букви върху ствола на дървото: С… У… О… Н.

— Суон! — разнесе се глас от къщата и я стресна. Момичето се обърна към него. Вятърът издърпа импровизираната ѝ качулка и я свали от главата и раменете ѝ.

Слай Муди беше застанал между Джош и Ръсти с газена лампа в ръка. На жълтата ѝ светлина видя, че фигурата под ябълковото дърво нямаше лице.

Главата на момичето беше покрита със сиви образувания, които се бяха появили като черни брадавици, бяха ставали все по-големи и се бяха разпространявали с годините, за да се свържат със сиви филизи помежду си като търсещи се и сплетени лози. Образуванията бяха покрили главата ѝ като възлест шлем, бяха скрили чертите на лицето ѝ и ги бяха запечатали под себе си, с изключение на една малка цепка на лявото ѝ око и груба дупка на устата ѝ, през която дишаше и се хранеше.

Карла изпищя зад Слай. Старецът прошепна:

— О… Господи…

Безликата фигура сграбчи одеялото и се забули с него. Джош чу сърцераздирателния ѝ вик, когато хукна към хамбара.

49

Мракът падна над покритите със сняг сгради и къщи на някогашния Броукън Боу, Небраска. Градът беше заобиколен от ограда от бодлива тел, а на места бяха запалени дърва и парцали в празни метални кутии от масло. Вятърът подхващаше огньовете и раздигаше оранжеви искри към небето. На северозападната арка на магистрала 2 десетки трупове почиваха вкочанени от студа на местата, на които бяха паднали, а скелетите на овъглени автомобили все още тлееха.

В крепостта, в която се беше превърнал Броукън Боу през последните два дни, триста и седемнадесет болни и ранени мъже, жени и деца отчаяно се опитваха да се стоплят около огромна централна клада. Къщите на града бяха опустошени и превърнати в гориво за пламъците. Още двеста и шестдесет и четири мъже и жени, въоръжени с пушки, пистолети, брадви, чукове и ножове се бяха свили в набързо изкопаните около бодливата тел окопи в западния край на Броукън Боу. Лицата им бяха обърнати на запад, към виещия леден вятър, който беше отнел живота на мнозина. Хората трепереха в парцаливите си палта и тази вечер се страхуваха от една различна смърт.

— Там! — провикна се един мъж със заледена превръзка на главата и посочи в далечината. — Там! Идват!

Разнесе се хор от викове и предупреждения. Набързо се провериха пушки и пистолети. Окопът завибрира от изнервените движения на хората, а дъхът им се изви във въздуха като диамантен прах.

Всички забелязаха фаровете, които бавно си проправяха път през касапницата на магистралата. След малко хапещият вятър им донесе на крилете си музика. Карнавална музика. С приближаването на фаровете един кльощав мъж с хлътнали очи и палто от овча кожа застана в средата на окопа и погледна през бинокъл пристигащия автомобил. Лицето му беше покрито с тъмнокафяви келоиди.

Мъжът свали бинокъла от очите си, преди студът да е залепил чашките за лицето му.

— Не стреляйте! — изкрещя наляво той. — Предайте нататък! — Съобщението продължи надолу по линията. Мъжът погледна вдясно и изкрещя същата заповед, след което зачака с облечена в ръкавица ръка на автомата „Инграм“ под палтото му.

Автомобилът мина покрай една горяща кола и на червения блясък се видя, че всъщност е камион с останки от боя от двете страни, които рекламираха различни видове сладолед. Два високоговорителя бяха монтирани на покрива на кабината, а предното стъкло беше заменено от метален капак, на който имаше само два тесни прореза, през които шофьорът и пътниците да виждат. Предната броня и радиаторът бяха покрити с метал, от който се подаваха назъбени метални шипове, дълги около шестдесет сантиметра. Стъклото на двата фара беше подсилено с дебела лента и покрито с телена мрежа. От двете страни на камиона имаше прорези за оръжия и на покрива му беше монтирана груба ламаринена оръдейна кула, от която се подаваше цевта на тежка картечница.

Сладоледеният камион на „Гуд Хюмър“[28], чийто модифициран двигател сякаш пръхтеше, мина със своите покрити с вериги гуми през трупа на кон и спря на около петдесет метра от бодливата тел. Веселата записана музика, свирена на калиопа, продължи още близо две минути… и след това настъпи тишина.

Тишината се проточи. От високоговорителите се разнесе мъжки глас:

— Франклин Хейс! Чуваш ли, Франклин Хейс?

Кльощавият и изморен мъж с палтото от овча кожа присви очи, но не каза нищо.

— Франклин Хейс! — продължи да настоява гласът, в който се усещаше напевна подигравателна нотка. — Ти ни осигури добра битка, Франклин Хейс! Армията на съвършенството те приветства!

— Майната ти — каза тихо една трепереща в окопа до Хейс жена на средна възраст. Тя имаше нож в колана и пистолет в ръката. Един зелен келоид, който приличаше на листо на водна лилия, покриваше по-голямата част от лицето ѝ.

— Ти си добър командир, Франклин Хейс! Не мислехме, че сте толкова силни, че да ни се измъкнете в Дънинг. Смятахме, че ще умрете на магистралата. Колко от вас оцеляха, Франклин Хейс? Четиристотин? Петстотин? Колко все още могат да продължават да се бият? Може би половината? Армията на съвършенството разполага с повече от четиристотин здрави войници, Франклин Хейс! Някои от тях страдаха заради вас, но решиха да спасят животите си и дойдоха на наша страна!

Някой в окопа отляво стреля с пушка и няколко други последваха примера му. Хейс се провикна:

— Не хабете патроните си, по дяволите! — Стрелбата намаля, след което напълно секна.

— Войниците ти са нервни, Франклин Хейс! — подигра се гласът. — Знаят, че ще умрат.

— Не сме никакви войници — прошепна на себе си Хейс. — Шибано лудо копеле, не сме никакви войници! — Как обществото му от оцелели — някога наброявало над хиляда души, които се опитваха да възстановят градчето Скотсблъф — беше въвлечено в тази луда „война“, нямаше представа. Един ван, каран от едър мъж с червена брада, беше дошъл в Скотсблъф. С него дойде и хилав мъж с бинтовано лице — бинтовете покриваха всичко освен очите му, които от своя страна бяха скрити зад очила. Бинтованият заговори с висок младежки глас и обясни, че преди време е бил лошо изгорен. Той помоли за вода и място, на което да прекара нощта, но не позволи на доктор Гарднър дори да докосне превръзките му. Самият Хейс, като кмет на Скотсблъф, беше развел младия мъж около сградите, които възстановяваха. По някое време през нощта двамата мъже си бяха отишли и след три дни градчето беше нападнато и изгорено до основи. Писъците на съпругата и сина му още звучаха в ушите му. След това Хейс поведе оцелелите на изток, за да се спасят от маниаците, които ги преследваха… но „Армията на съвършенството“ разполагаше с повече камиони, коли, коне, каравани, бензин, оръжия, патрони и „войници“, така че групата, която беше по петите им, остави стотици трупове след себе си.

Това беше един безумен кошмар без край, осъзна Хейс. Някога беше известен професор по икономика в Университета на Уайоминг, а сега се чувстваше като хванат в капан плъх.

Фаровете на бронирания сладоледен камион горяха като две злобни очи.

— Армията на съвършенството кани всички годни за служба мъже, жени и деца, които не искат повече да страдат, да се присъединят към нас — продължи да говори усиленият глас. — Просто минете през бодливата тел и продължете да вървите на запад. Ние ще се погрижим добре за вас — ще ви дадем гореща храна, топло легло, подслон и защита. Вземете оръжията и мунициите си с вас, но дръжте цевите им насочени в земята. Ако сте здрави, в добро психическо състояние и не носите Знака на Каин, ви приветстваме с любов и отворени обятия. Имате пет минути да вземете решение.

„Знакът на Каин“, помисли си мрачно Хейс. Беше чувал това определение през тези проклети високоговорители и преди и знаеше, че става въпрос за келоидите и образуванията, които покриваха лицата на много хора. Те искаха само „неопетнените“ и онези „в добро психическо състояние“. Хейс се зачуди за младия мъж с очилата и бинтованото лице. Защо беше увит в тези бинтове? Може би защото самият той беше „опетнен“ със „Знака на Каин“?

Онзи, който водеше тази сган от грабители и изнасилвани, не беше човек. Някак си той — или тя — беше промил мозъците на всичките си четиристотин последователи, като ги беше направил кръвожадна шайка, която убиваше, плячкосваше и изгаряше борещите се за нещо общества просто заради тръпката.

Отдясно се разнесе вик. Двама мъже се опитваха да минат през бодливата тел, сториха го — палтата и панталоните им се закачиха, но успяха да ги освободят — и хукнаха да бягат на запад с насочени към земята пушки.

— Страхливци! — изкрещя някой. — Мръсни страхливци! — Но двамата мъже не погледнаха назад.

Те бяха последвани от една жена и друг мъж. След това мъж, жена и младо момче напуснаха окопа и побягнаха на запад. Всички те носеха оръжия и муниции. Бяха изпратени с гневни викове и ругатни, но Хейс не ги винеше. Никой от тях нямаше келоиди, защо тогава да останат и да бъдат заклани?

— Елате у дома — продължи да припява гласът по високоговорителите, подобно на копринения напев на проповедник ревивалист. — Елате у дома при любовта и широко отворените обятия. Избягайте от Знака на Каин и елате у дома… елате у дома… елате у дома…

Още хора минаха през бодливата тел. Те също потънаха в мрака на запад.

— Не страдайте с опетнените! Елате у дома, избягайте от Знака на Каин!

Разнесе се изстрел и един от фаровете на камиона се пропука, но мрежата спря куршума и светлината му не изгасна. Хората продължаваха да прескачат оградата и да бягат на запад.

— Нийде не оти’ам — каза жената с келоида във формата на водна лилия до Хейс. — Тука оста’ам.

Последният, който си замина, беше един тийнейджър с пушка, чиито джобове на палтото бяха натъпкани с патрони.

— Време е, Франклин Хейс! — провикна се гласът.

Хейс извади инграма и махна предпазителя.

— Време е! — изрева мъжът по високоговорителите… и ревът му беше подкрепен от един различен рев, който се извиси и се смеси в един общ нечовешки боен вик. Само дето този рев принадлежеше на току-що запалени двигатели, които прогърмяваха и се давеха, докато не заработеха на пълни обороти. И в следващия миг светнаха фарове — бяха десетки, стотици дори, извиваха се в арка от двете страни на магистрала 2 и осветяваха окопа. Хейс с ужас осъзна, че другите бронирани камиони, тирове и чудовищни машини мълчаливо се бяха промъкнали почти до бодливата тел, докато сладоледеният камион им отвличаше вниманието. Фаровете пронизаха със светлината си лицата на хората в окопа, когато двигателите изреваха и гумите с вериги тръгнаха напред през снега и замръзналите трупове.

Хейс се изправи и изкрещя „Огън!“, но стрелбата вече беше започнала. Окопът проблясваше от изстрелите, а куршумите свистяха и се забиваха в металните предпазители за гумите, радиаторите и оръдейните кули. Военните машини продължиха да настъпват, почти лениво, и Армията на съвършенството спря да стреля.

— Хвърлете бомбите! — изкрещя Хейс, но хората му не го чуха заради шума. Въпреки това бойците в окопа нямаха нужда от нареждане, за да се наведат, да вземат една от трите напълнени с бензин бутилки, с които бяха снабдени, да запалят висящите от тях парцали и да ги метнат по врага.

Бутилките експлодираха и горящият бензин се разля по снега. Гърчещите се червени пламъци разкриваха прииждащите чудовища, които бяха невредими. Някои от тях минаха през бодливата тел, която беше на малко повече от пет метра от окопа. Една бутилка мина направо през наблюдателния прорез на бронирано „Пинто“, пръсна се и разплиска горящ бензин навсякъде. Шофьорът слезе от него с писъци, а лицето му беше в пламъци. Той се заклати към бодливата тел и Франклин Хейс го застреля с автомата си. Пинтото продължи напред, отнесе барикадата и премаза четирима души, преди да успеят да излязат от окопа.

Превозните средства разкъсаха бодливата тел и изведнъж грубите им оръдейни кули и амбразури избухнаха в огън — стреляше се с пушки, пистолети и автомати, насочени към опитващите се да избягат от окопа последователи на Хейс. Десетки се върнаха назад или легнаха неподвижни в мръсния окървавен сняг. Една от горящите кутии от моторно масло се обърна и пламъците ѝ облизаха неизползваните бомби, които започнаха да експлодират в окопа. Навсякъде цареше суматоха, горяха огньове, свистяха куршуми, гърчеха се тела и се разнасяха писъци.

— Отстъпете назад! — провикна се Франклин Хейс. Защитниците побягнаха към втората бариера, която се намираше на около петдесет метра зад тях — тя представляваше висока метър и половина стена от тухли, дървен материал и замръзналите трупове на приятели и семейство, натрупани като дърва за огрев.

Франклин Хейс видя войници-пешаци, които вървяха бързо зад първата вълна от превозни средства. Окопът беше достатъчно широк, за да попречи на всяка кола или камион, които направеха опит да минат, но пехотата на Армията на съвършенството съвсем скоро щеше да плъпне наоколо. През завесата от дим и сипещ се сняг му се стори, че наброяват хиляди. Те нададоха боен вик — гърлен животински стон, който заплашваше да разтресе земята.

В следващия миг бронираният радиатор на един камион го погледна в лицето и Хейс успя да изпълзи от окопа, преди да спре на половин метър от него. Един куршум изсвистя покрай главата му и той се спъна в тялото на жената с келоида във формата на листо от водна лилия. Стана и побягна, а куршумите се забиваха в снега около краката му. Покатери се на стената от тухли и трупове и се обърна, за да посрещне нападателите.

Стената беше разтърсвана от експлозии и навсякъде хвърчаха шрапнели. Хейс осъзна, че врагът използва ръчни гранати — нещо, което не бяха сторили досега — и продължи да стреля по бягащите фигури, докато ръцете му не станаха на мехури от инграма.

— Пробиха отдясно! — изкрещя някой. — Идват!

От всички посоки нахлуваха много мъже. Хейс бръкна в джоба си, намери още един пълнител и презареди. Един от вражеските войници прескочи стената. Кметът на Броукън Боу имаше достатъчно време, за да види, че лицето му е намазано с нещо, което приличаше на индианска боя, преди онзи да се завърти и да забие ножа си в ребрата на една жена, която се биеше на няколко крачки от него. Хейс го простреля в главата и продължи да стреля, докато войникът не се разтресе и падна.

— Бягайте! Връщайте се! — крещеше някой. Други гласове, други писъци пронизаха пронизителния шум. — Не можем да ги удържим! Пробиват!

Един мъж, по чието лице се стичаше кръв, сграбчи Хейс за ръката.

— Господин Хейс! — провикна се той. — Пробиват! Не можем да ги удържаме пове…

Мъжът беше прекъснат от острието на брадва, което потъна в главата му.

Кметът на Броукън Боу залитна назад. Инграмът падна от ръцете му и той коленичи.

Нападателят извади брадвата от главата на жертвата си и безжизненото тяло падна в снега.

— Франклин Хейс? — попита нежен, почти любезен глас.

Над него надвисна фигура с дълга коса, чието лице не успя да различи. Хейс беше изморен, направо претрепан.

— Да — отвърна той.

— Време е да заспиваш — каза мъжът и вдигна брадвата си.

Когато оръжието падна, едно джудже, което беше приклекнало върху съборената стена, скочи на крака и плесна с ръце.

50

Очукан джип само с един здрав фар се появи по снега на магистрала „Мисури“ 63 и навлезе в пределите на район, който някога беше град. В няколко от дървените къщи горяха газени лампи, но иначе мракът беше завладял улиците.

— Спри там. — Сестрата посочи една тухлена постройка вдясно. Прозорците ѝ бяха заковани с дъски, но на чакъления паркинг бяха спрени няколко стари леки коли и пикапи. Докато Пол Торсън насочваше джипа към указаното му място, фарът им освети написан върху дъските на един от прозорците червен надпис, който гласеше „Таверна «Кофа кръв»“.

— Хм… сигурна ли си, че искаш да спрем точно тук? — попита Пол.

Клошарката кимна. Главата ѝ беше скрита под качулката на тъмносиня шуба.

— Там, където има автомобили, ще има хора, които знаят откъде да намерим бензин. — Погледна стрелката за горивото. Караха на изпарения. — Може би ще разберем също къде, по дяволите, се намираме.

Пол изключи парното, единствения фар и двигателя. Носеше старото си и надеждно кожено яке над червен вълнен пуловер, заедно с шал около врата си и кафява вълнена шапка, нахлупена на главата. Брадата му беше пепелявосива, както и по-голямата част от косата му, но очите му все още бяха мощни и незагасващи електриковосини топчета в набръчканата му и изгорена от вятъра кожа. Той погледна неспокойно към надписа на дъските и слезе от джипа. Сестрата се пресегна към багажника, където различни платнени чанти, кашони и щайги бяха обезопасени с верига и катинар. Точно зад нейната седалка беше оставена износена кафява ученическа чанта, която вдигна с едната си облечена в ръкавица ръка и взе със себе си.

От сградата се разнесе фалшива музика, свирена на пиано, и гръмогласен мъжки смях. Пол се приготви за изненади, отвори вратата и влезе вътре. Сестрата го последва. Вратата, която беше прихваната за стената с твърди пружини, се затвори зад тях.

Мигновено музиката и смехът секнаха. Новопристигналите бяха посрещнати с подозрителни погледи.

Шестима мъже играеха карти на една маса в средата на помещението, до чугунена печка на крачета. Във въздуха се виеше жълт дим от ръчно свитите цигари, който изкривяваше светлината на няколко газени лампи, висящи от куки на стените. Другите маси бяха заети от по двама-трима мъже и няколко грубовати жени. Барман с кожено яке на ресни стоеше зад дълъг бар, който Пол забеляза, че е надупчен от куршуми. В задната стена имаше камина, в която горяха цепеници и хвърляха червени искри, а зад пианото беше седнала ниска и набита млада жена с дълга черна коса и виолетов келоид, който покриваше долната половина на лицето ѝ и открития ѝ врат.

Сестрата и Пол не пропуснаха да отбележат, че повечето от мъжете носеха пистолети в кобури на коланите си или бяха подпрели пушки на столовете си.

Подът в кръчмата беше покрит с трисантиметров слой стърготини, а въздухът вонеше на некъпани тела. Разнесе се остър звук, когато един от мъжете на централната маса изплю тютюнев сок в кофата до него.

— Изгубихме се — каза Пол. — В кой град сме?

Един мъж се разсмя. Косата му беше черна и мазна, а палтото му приличаше на направено от кучешка кожа. Той си дръпна от кафява цигара и издиша дима.

— В кой град се опитваш да стигнеш, друже?

— Просто пътуваме. Това място има ли го на картата?

Мъжете си размениха развеселени погледи и смехът се разпространи.

— Коя карта имаш предвид? — попита онзи с мазната коса. — Онази преди седемнадесети юли или след това?

— Преди.

— Картите от преди хич не ги бива — намеси се друг мъж. Той имаше кокалесто лице и главата му беше обръсната. Четири рибарски кукички висяха от лявото му ухо. Носеше кожена жилетка над червена карирана риза. На кльощавата му талия имаше кобур и пистолет. — Всичко се промени. Градовете се превърнаха в гробища. Реките заляха всичко, промениха си посоката на течение и замръзнаха. Езерата пресъхнаха. Горите станаха пустини. Така че картите от преди хич не ги бива.

Пол беше наясно с всичко това. След седем години пътуване на зигзаг през десетина щата, вече много малко неща можеха да шокират него и Сестрата.

— Този град някога имал ли е име?

— Мобърли — отговори барманът. — Мобърли, Мисури. Някога тук живееха петнадесет хиляди души. Мисля, че сега сме около триста-четиристотин.

— Аха, ама не ги убиха ядрените ракети! — обади се от друга маса една сбръчкана жена с червена коса и червени устни. — Причината е гадната пиячка, която сервираш тук, Дъруин! — Тя се разкудкудяка от смях и вдигна чаша с приличащо на олио питие до устните си. Останалите се захилиха и зареваха.

— Ах, майната ти, Лизи! — отвърна барманът. — Вътрешностите ти са мариновани още откакто си била на десет години!

Сестрата отиде до една празна маса и остави чантата си на нея. По-голямата част от лицето ѝ под качулката на шубата беше скрито от тъмносив шал. Тя отвори чантата и извади от нея опърпания и сгъван и прегъван пътен атлас на „Ранд Макнали“. Приглади го и го отвори на картата на Мисури. На слабата светлина намери тънката червена линия, която беше магистрала 63 и я последва до точка на име Мобърли. Тя се намираше на сто и двадесет километра северно от някогашния град Джеферсън.

— Ние сме тук — каза на Пол, който отиде до нея да погледне.

— Чудесно — отвърна мрачно той. — Какво ни говори това? В каква посока ще тръгнем от…

Чантата изведнъж беше издърпана от масата и Сестрата вдигна изненадан поглед.

Мъжът с кокалестото лице и кожената жилетка я беше взел и отстъпваше назад с усмивка на тънките си устни.

— Я скивайте кво си намерих, момчета! — провикна се той. — Намерих си хубавичка нова чантичка, нал тъй?

Сестрата не помръдваше.

— Върни ми я — нареди тя с тих, но непоколебим глас.

— Намерих си къде да сера, когат в гората е мноо студено! — отвърна мъжът и останалите на масата се разсмяха. Малките му черни очички се приковаха в Пол и го предизвикаха да направи нещо.

— Спри да се ебаваш, Ърл! — каза Дъруин. — За какво ти е някаква чанта?

— Тряа ми, ето за кво! Да видим кво има вътре! — Ърл бръкна в чантата и започна да вади чорапи, шалове и ръкавици. След това бръкна още по-надълбоко и извади стъклен пръстен.

Той засвети в кърваво червено в ръката му и мъжът се опули насреща му с отворена уста.

В кръчмата беше тихо и се чуваше единствено пукането на цепениците в камината.

Червенокосата вещица стана бавно от стола си.

— Мила майко божия — прошепна тя.

Мъжете около масата зяпнаха, а момичето с черната коса стана от пианото, за да докуцука по-близо.

Ърл задържа стъкления пръстен пред лицето си и се загледа в гаснещите и усилващи се цветове, които бяха като бушуваща в артериите кръв. Хватката му около това чудо произведе брутални нюанси — кално кафяво, мазно жълто и абанос.

— Това е мое. — Гласът на Сестрата беше приглушен зад шала. — Моля те, върни ми го.

Пол направи крачка напред. Ърл стрелна ръка към дръжката на пистолета си с рефлексите на изпитан стрелец и Пол спря.

— Намерих си красивка чудесия, нали? — попита Ърл. Пръстенът запулсира по-бързо и в по-тъмни и грозни цветове. Всички шипове, с изключение на два, бяха счупени през годините. — Скъпоценни камъни! — Кльощавият мъж току-що осъзна откъде се появяваха цветовете. — Това сигур струва цяло проклето съкровище!

— Помолих те да ми го върнеш — настоя Сестрата.

— Ще ми осигури проклето съкровище — изкрещя Ърл с оцъклени и алчни очи. — Ще го счупя тва стъкло, ще извада скъпоценните камъни и ще получа цяло съкровище! — Той се ухили като луд, вдигна пръстена над главата си и започна да се прави на клоун пред приятелите си. — Я скивайте! Имам ореол, момчета!

Пол направи още една крачка и Ърл мигновено се обърна, за да го изгледа. Пистолетът вече напускаше кобура му.

Но Сестрата беше готова. Пушката с къса цев, която беше извадила изпод шубата си, изтрещя като Божий крясък.

Ърл беше вдигнат от пода и хвърлен във въздуха. Той се приземи върху масите, а собственият му изстрел отчупи парче дърво от една греда над главата на Сестрата. Ърл застина в купчината трески, като едната му ръка продължаваше да стиска пръстена, чиито мрачни цветове направо полудяха.

Мъжът с палтото от кучешка кожа тръгна да става. Сестрата зареди още един патрон в димящата цев, връхлетя го като хала и притисна дулото в гърлото му.

— И ти ли искаш? — Мъжът поклати глава и отново седна на стола си. — Сложете оръжията си на масата — нареди тя… и осем пистолета бяха оставени върху мръсните карти и монети.

Пол беше извадил своя .357-калибров магнум, чието петле беше дръпнал и беше готов да го използва. Забеляза, че барманът се размърда и насочи оръжието си в главата на човека. Дъруин вдигна ръце.

— Не искам неприятности, приятел — каза нервно той. — Искам да живея, ясно?

Пулсирането в стъкления пръстен беше започнало да се забавя. Пол отиде до умиращия, а Сестрата държеше под прицела на пушката с рязана цев останалите. Тя беше намерила това оръжие преди три години в един изоставен пункт на магистрална полиция край руините на Уичита. То имаше достатъчно сила, за да събори дори слон. Досега ѝ се беше налагало да го използва само няколко пъти, все със същия резултат като сега.

Пол се опитваше да избягва проливането на кръв. Една муха бръмна покрай лицето му и закръжи около пръстена. Беше голямо и зелено грозно насекомо. Пол остана като втрещен за няколко секунди, защото бяха минали години, откакто за последно беше виждал такова. Смяташе, че всички са измрели. Втора муха се присъедини към първата и двете закръжиха във въздуха над потръпващото тяло и стъкления пръстен.

Пол се наведе. Пръстенът просветна за момент в яркочервено… и потъмня. Той го взе от трупа и в неговата ръка отново се появиха цветовете на дъгата. Прибра го обратно в ученическата чанта и го покри с чорапи, шалове и ръкавици. Едната муха кацна на бузата му и Пол разклати глава, защото малкото копеленце беше като леден нокът върху кожата му.

Прибра пътния атлас обратно в чантата. Всички погледи бяха насочени към жената с пушката. Тя взе чантата и бавно отстъпи към вратата, като не отместваше оръжието си от средата на масата с картите. Повтаряше си, че е нямала друг избор освен да убие този мъж и точка.

Беше стигнала прекалено далеч със стъкления пръстен, за да позволи на някакъв глупак да го счупи на парчета.

— Хей — обади се мъжът с палтото от кучешка кожа. — Няма да си тръгнете, преди да ви черпим по едно, нали?

— Какво?

— Ърл хич го нямаше — обади се друг мъж и се наведе над кофата си, за да изплюе тютюнев сок. — Пълен идиот, който постоянно го сърбеше пръста да убива хора.

— Преди два месеца застреля Джими Риджуей точно тук — съобщи Дъруин. — Копелето беше прекалено добро с този патлак.

— Досега — каза другият мъж. Картоиграчите вече си разделяха монетите на мъртвия.

— Елате, заповядайте. — Дъруин взе две чаши и наля мазна кехлибарена течност от малко буре в тях. — Домашно производство. Малко смърди, но със сигурност ще отвлече вниманието ви от проблемите. — Мъжът подаде чашите на Пол и Сестрата. — Заведението черпи.

Бяха минали месеци от последния път, в който Пол беше пил алкохол. Силната миризма на дърво от питието стигна до него като парфюма на русалка. Вътрешностите му трепереха. Досега не беше използвал магнума срещу човешко същество и се молеше да не му се налага. Прие чашата и си помисли, че изпаренията от нея могат да опърлят веждите му, но въпреки това отпи от питието.

То беше като разтопен метал. На очите му избиха сълзи. Задави се, закашля се и зяпна, когато шльокавицата — направена от Бог знае какво — си проправи като нож път надолу по гърлото му. Червенокосата вещица се захили като гарван, а няколко от мъжете отзад се засмяха.

Докато Пол се опитваше да си поеме въздух, Сестрата остави чантата настрана — не прекалено далеч — и вдигна втората чаша. Барманът каза:

— Аха, направихте голяма добрина на стария Ърл Хокът. Той си просеше някой да го убие още откакто съпругата му и малкото му момиченце умряха от треска миналата година.

— Така ли? — попита тя и махна шала от лицето си. Вдигна чашата до деформираните си устни и отпи, без да потрепери. Дъруин се ококори насреща ѝ и се дръпна назад толкова бързо, че събори един рафт с чаши на пода.

51

Сестрата беше подготвена за подобна реакция. Беше я виждала много пъти преди. Тя отпи отново от шльокавицата, като не я намери нито за по-добра, нито за по-лоша от многото бутилки, от които беше пила по улиците на Манхатън, и усети, че всички в бара са приковали погледи в нея. „Искате да ме огледате добре ли? — помисли си клошарката. — Искате наистина хубавичко да ме огледате?“ Остави чашата на бара и се обърна, за да могат всички добре да я огледат.

Червенокосата вещица спря да кудкудяка, сякаш някой я беше изритал в гърлото.

— Добри ми боже всемогъщи! — съумя да каже мъжът, който дъвчеше тютюн, след като преглътна хапката си.

Долната половина на лицето на Сестрата беше покрито в сиви образувания и възлести пипала, които се извиваха и преплитаха над брадичката, челюстта и бузите ѝ. Твърдите образувания бяха изкривили устата ѝ леко вляво и сега на лицето ѝ постоянно беше изписана сардонична усмивка. Главата ѝ под качулката на шубата беше покрита със струпеи. Образуванията бяха плъпнали по целия ѝ скалп и сега изпращаха сивите си пипала към челото и двете ѝ уши.

— Прокажена! — Единият от картоиграчите скочи на крака. — Болна е от проказа!

Споменаването на това ужасно заболяване накара и останалите да станат на крака, забравили оръжия, карти и монети, и да се отдръпнат назад.

— Махай се оттук! — провикна се друг. — Не ни предавай тази гадост!

— Прокажена! Прокажена! — изкряска червенокосата вещица и вдигна една чаша, която имаше намерение да запрати по Сестрата. Последваха още викове и заплахи, но клошарката не се възмути от тях. Това беше нормална реакция в случаите, в които разкриеше лицето си.

Над какофонията от гласове се разнесе остро и настоятелно трак!… трак!… трак!

Светлината от камината разкри силуета на слаба фигура, която беше застанала до далечната стена и методично удряше с дървена тояга по една от масите. Звукът постепенно надделя над гласовете, докато най-накрая не настъпи неспокойна тишина.

— Господа… и дами — започна мъжът с тоягата с прегракнал глас. — Уверявам ви, че заболяването на нашата приятелка не е проказа. В интерес на истината, не мисля, че въобще е заразно — така че не е нужно да се насирате в гащите си.

— Какво, мамка му, знаеш ти, отрепко? — ядоса се мъжът с палтото от кучешка кожа.

Фигурата млъкна, след което намести тоягата под лявото си рамо. Закуцука напред. Левият крачол на панталона на мъжа беше прихванат с карфици над коляното. Той беше облечен в опърпано тъмнокафяво палто над бежов пуловер с копчета, а на ръцете си беше сложил толкова протрити ръкавици, че пръстите му се подаваха от тях.

Светлината от газената лампа освети лицето му. Сивата му коса се спускаше до раменете, макар темето му да беше плешиво и осеяно с кафяви келоиди. Брадата му беше къса и прошарена, а чертите на лицето му бяха правилни и изискани, допълнени от тънък и елегантен нос. Сестрата си каза, че някога този човек е бил красавец, но сега едната страна на лицето му беше покрита от яркочервен келоид, който приличаше на петно от портвайн. Той застана между Пол, нея и останалите.

— Името ми не е Отрепка — каза еднокракият мъж като някаква наранена кралска особа. Хлътналите му и измъчени сиви очи се спряха на мъжа с палтото от кучешка кожа. — Някога се казвах Хю Райън. Доктор Хю Райън, хирург в медицински център „Амарило“ в Амарило, Тексас.

— Ти си лекар? — не повярва другият мъж. — Глупости!

— Настоящите ми житейски стандарти карат тези джентълмени да смятат, че страдам от вродена и неизлечима жажда — обясни той на Сестрата и вдигна треперещата си ръка. — Разбира се, вече не съм годен да държа скалпел. Но като се замисля, то кой ли е? — Мъжът доближи Сестрата и докосна лицето ѝ. Миризмата от нечистоплътното му тяло едва не я нокаутира, но беше помирисвала и далеч по-лошо. — Това не е проказа — повтори той. — Това е струпване на тъкан от подкожен източник. Колко надълбоко стига фибромата[29], нямам представа… но много пъти съм виждал такова състояние преди и по мое мнение не е заразно.

— Ние също сме виждали други хора с такива — каза Пол, който беше свикнал с външния вид на Сестрата, защото всичко се беше случило постепенно, като се започна от черните брадавици по лицето ѝ. Той постоянно проверяваше собствените си глава и лице, но засега не беше засегнат. — Какво ги причинява?

Хю Райън сви рамене. Все още не беше отлепил пръст от образуванията.

— Вероятно става въпрос за реакция на кожата към радиацията, към замърсители, заради липсата на слънце за дълго време… кой знае? О, виждал съм повече от сто души в различни фази. За щастие, винаги остава малко пространство за дишане и хранене, независимо от това колко лошо е състоянието.

— Аз казвам, че това е проказа! — настоя на своето червенокосата вещица, но мъжете отново бяха насядали по местата си около масите. Няколко от тях бяха напуснали кръчмата, а останалите продължаваха да зяпат Сестрата с извратено любопитство.

— Сърби ме адски много, а и на моменти главата ме боли толкова силно, че имам чувството, че ще се разцепи — призна клошарката. — Как да се отърва от тези неща?

— За съжаление, нямам представа. Никога не съм виждал Маската на Йов да регресира… но все пак не съм наблюдавал продължително време някой от случаите.

— Маската на Йов? Така ли се нарича?

— Е, аз я наричам така. Струва ми се подходящо, нали?

Сестрата изсумтя. Двамата с Пол бяха виждали десетки хора с „Маската на Йов“, разпръснати из деветте щата, през които бяха минали по пътя си. В Канзас се бяха натъкнали на колония от четиридесет засегнати, които бяха прогонени от близкото селище от собствените си семейства. В Айова видяха мъж, чиято глава беше в толкова лошо състояние, че не можеше да я държи изправена. Маската на Йов засягаше мъже и жени, както и неколцина тийнейджъри, с еднаква жестокост, но децата, които бяха под седем или осем години, като че ли бяха имунизирани — или поне не бяха виждали бебета и малки деца с нея, дори двамата родители да бяха ужасно деформирани.

— През целия си живот ли ще нося тази така наречена Маска на Йов?

Хю отново сви рамене, защото не можеше да ѝ помогне. Погледът му залепна жадно за чашата с домашен алкохол на Сестрата, която все още беше на бара.

— Заповядай — каза му тя и лекарят я пресуши, сякаш беше студен чай в горещ августовски следобед.

— Много ти благодаря. — Хю избърса уста на ръкава си и погледна мъртвия мъж в окървавените стърготини. Ниската и набита чернокоса жена пребъркваше джобовете му. — Вече няма правилно и неправилно в този свят — каза той. — Оцелява единствено по-бързият пистолет и онзи, който е най-жесток. — Лекарят кимна към масата си до камината. — Ще ми окажеш ли тази чест? — попита Сестрата той, а в гласа му се усети молба. — Мина много време, откакто имах възможността да разговарям с някого от класа и с интелект.

Сестрата и Пол не бързаха. Клошарката взе чантата си и плъзна рязаната пушка в кожения кобур, който висеше до бедрото под шубата ѝ. Пол прибра магнума в своя кобур и двамата последваха Хю Райън.

Дъруин най-накрая се осмели да излезе иззад бара. Мъжът с палтото от кучешка кожа му помогна да изнесат тялото на Ърл през задната врата.

Когато Хю намести единствения си крак на стола, Сестрата забеляза препарираните трофеи, които красяха стената с камината на „Кофа кръв“ — катерица албинос, еленска глава с три очи, глиган с едно око в центъра на главата му и двуглав мармот.

— Дъруин е ловец — обясни Хю. — Можете да намерите какво ли не в горите наоколо. Изумително е какво е причинила радиацията, нали? — Лекарят се възхити на трофеите за момент. — Не ви се иска да спите прекалено далеч от светлината — каза той и отново погледна Пол и Сестрата. — Наистина не ви се иска. — Посегна към наполовина пълната чаша с шльокавица, която пиеше преди да дойдат. Две зелени мухи забръмчаха около главата му и Пол се загледа в тях.

Хю посочи ученическата чанта.

— Нямаше как да не забележа онази стъклена дрънкулка. Мога ли да попитам какво представлява?

— Просто нещо, което намерих.

— Къде? В някой музей?

— Не, намерих го сред отломките.

— Красиво е — каза лекарят. — Ако бях на твое място, щях да внимавам с него. Познавам хора, които биха обезглавили за парче хляб.

Сестрата кимна.

— Затова нося пушка… и се научих да я използвам.

— Така е. — Хю гаврътна остатъка от шльокавицата и измляска доволно с устни. — Ах! Нектарът на боговете!

— Не бих се изразил точно така. — Пол все още усещаше гърлото си като нарязано от бръснарски ножчета.

— Е, всеки с вкусовете си, нали? — Лекарят облиза вътрешността на чашата, за да довърши и последните капки, преди да я остави настрана. — Някога бях почитател на френското бренди. Имах съпруга, три деца и вила в Испания с джакузи и басейн. — Докосна чукана на крака си. — Също така имах още един крак. Но всичко това е минало, нали така? А човек трябва да внимава колко време прекарва в миналото си, иначе може да изгуби разсъдъка си. — Хю се загледа в огъня, след което погледна Сестрата. — Така. Къде сте били и къде отивате?

— Навсякъде — отвърна тя. — И никъде.

През последните седем години Сестрата и Пол Торсън следваха пътя от сънищата като слепци в опит да открият онова, което клошарката виждаше в дълбините на стъкления пръстен. От Пенсилвания отидоха в Канзас и намериха града на име Матисън… но Матисън беше изгорен до основи и руините му бяха покрити със сняг. Претърсиха целия град и откриха единствено скелети и разрушение. Претърсиха също така паркинга на една изгоряла сграда, която приличаше на супермаркет.

Точно на този затрупан от сняг паркинг, насред цялото опустошение, Сестрата беше чула Бог да ѝ шепти.

В началото откриха нещо дребно: Пол изрови карта с върха на ботуша си.

— Хей! — беше се провикнал той. — Погледни това! — Беше избърсал мръсотията и снега от картата и я беше подал на спътницата си. Цветовете бяха избледнели, но ясно се виждаше красива жена във виолетова роба, в чиито крака слънцето огряваше лъв и овца. Тя държеше сребърен щит, в средата на който беше нарисувана приличаща на горящ феникс птица, а на главата ѝ имаше пламнала корона. Косата на жената гореше и тя се взираше смело в далечината. В горната част на картата, с избледнели букви, пишеше „ИМПЕРАТРИЦАТА“.

— Това е карта „Таро“ — беше казал Пол и коленете на Сестрата едва не омекнаха.

Под снега намериха още заровени карти, стъкла и други останки. Клошарката видя нещо цветно и го вдигна. Беше рисунка, която позна — забулена в черно фигура, чието лице беше бяло и приличаше на маска. Очите ѝ бяха сребристи и изпълнени с омраза, а в средата на челото ѝ имаше трето, алено око. Тя разкъса тази карта на парчета, вместо да я прибере в чантата си като тази на „Императрицата“.

И тогава Сестрата беше стъпила върху нещо меко и когато се наведе, за да изчисти снега около него, видя какво е и очите ѝ се напълниха със сълзи.

Беше обгорена кукла със синя козина. Взе я в ръцете си и видя малката пластмасова халка. Дръпна я. В мразовитата тишина се разнесе измъчен стенещ глас, който се понесе над претъпкания със сънуващи скелети паркинг:

— Бисквииииити.

Куклата на Бисквитеното чудовище се озова в чантата на Сестрата… И дойде време да си тръгнат от Матисън, защото не намериха детски скелет на паркинга и тя разбра — по-ясно от всякога — че търси дете.

Скитаха се в Канзас повече от две години, живяха в различни борещи се за оцеляване селища и после поеха на север към Небраска, източно от Айова, а сега на юг към Мисури. Пред тях се беше разкрила една земя на страдания и бруталност, подобно на безкрайна и неизбежна халюцинация. Много пъти Сестрата беше надниквала в стъкления пръстен и беше улавяла размазано човешко лице, което гледаше назад, сякаш през някакво обезцветено огледало. Този образ се беше превърнал в константа през всичките седем години и макар да не беше виждала голяма част от лицето, смяташе, че е младо — детско лице, макар да не можеше да прецени дали принадлежи на момче, или на момиче — и през годините това лице се беше променило. Последния път, в който го видя, беше преди четири месеца и тогава остана с впечатлението, че чертите на него са заличени. Мъгливият образ не се беше появявал оттогава.

Понякога Сестрата беше сигурна, че следващият ден ще ѝ донесе отговор… но дните минаваха, превръщаха се в седмици, месеци и години, а търсенето продължаваше. Пътищата отвеждаха двама им с Пол през опустошената страна, през пустинните градчета и покрай обезобразените руини на някогашните големи градове. Много пъти се обезкуражи и обмисляше да се предаде и да остане в някое от селищата, покрай които минаваха, но това беше преди Маската на Йов да я обезобрази толкова много. Вече започваше да си мисли, че единственото място, на което щяха да я посрещнат с отворени обятия, беше колония на страдащи от същото заболяване като нейното.

Но истината беше, че се страхуваше да остане на едно място прекалено дълго. Все още надничаше през рамо, защото знаеше, че една тъмна фигура с променящо се лице най-накрая ще я открие и ще я изненада гърбом. В кошмарите ѝ за Дойл Халанд, или Дал Холмарк, или както там се наричаше сега, той имаше само едно алено око на челото като зловещата фигура на картата „Таро“, което неуморно я търсеше.

Много често през изминалите години кожата на Сестрата настръхваше, сякаш Халанд беше много близо и съвсем скоро щеше да я докопа. В тези моменти двамата с Пол отново тръгваха на път. Клошарката се страхуваше много от кръстопътищата, защото знаеше, че погрешният завой може да ги отведе до очакващите ръце на създанието.

Тя изгони спомените от главата си и попита Хю:

— Ами ти? Отдавна ли си тук?

— От осем месеца. След седемнадесети юли отидох на север от Амарило заедно със семейството си. Живяхме три години в едно селище край река Пургатори, южно от Лас Анимас, Колорадо. Имаше много индианци там. Някои от тях бяха ветерани от Виетнам и научиха нас, глупавите градски чеда, как да си строим къщи от кал и да оцеляваме. — Лекарят се усмихна болезнено. — Истински шок е за човек, който е живял в имение за един милион долара, да се озове под покрив от кал и кравешки фъшкии. Както и да е, две от децата ни умряха още през първата година — радиационно отравяне — но поне бяхме на топло, когато снегът заваля, и се смятахме за адски късметлии.

— Защо не остана там? — попита Пол.

Хю се загледа в огъня. Мина доста време, преди да отговори.

— Ние… бяхме общност от около двеста души. Имахме запаси от царевица, брашно, солено говеждо и много консерви. Водата от реката не беше много чиста, но ни поддържаше живи. — Лекарят потърка чукана на крака си. — Тогава дойдоха те.

— Кои?

— Първо бяха трима мъже и две жени. Пристигнаха с джип и буик с брониран преден прозорец. Спряха в Пургатори Флатс — така бяхме кръстили града си — и поискаха да купят половината ни храна. Разбира се, нямаше как да им я продадем, каквото и да ни предложеха. Ако го направехме, щяхме да гладуваме. Тогава ни заплашиха. Казаха ни, че ще съжаляваме, след като не им даваме каквото искат. Помня, че Къртис Червеното перо — това беше нашият кмет, едър индианец от племето поуни, който беше служил във Виетнам — отиде до колибата си и се върна с една автоматична пушка. Каза им да си вървят и те си тръгнаха. — Хю млъкна за миг и бавно сви юмруците си на масата. — Върнаха се — продължи с тих глас той. — Същата вечер. О, да, върнаха се… заедно с триста въоръжени войници и камиони, които бяха превърнали в танкове. Започнаха да изравняват Пургатори Флатс със земята… и да избиват всички. Абсолютно всички. — Гласът го предаде и лекарят не успя да продължи около минута. — Хората бягаха и се опитваха да се измъкнат. Но войниците имаха автомати. Аз побягнах заедно със съпругата и дъщеря ми. Видях как застреляха Къртис Червеното перо и го прегазиха с един джип. Накрая дори не… дори не приличаше на човешко същество.

Хю затвори очи, но на лицето му беше изписана такава мъка, че Сестрата не издържа на гледката и се обърна към огъня.

— Съпругата ми беше застреляна в гръб — продължи лекарят. — Спрях да ѝ помогна и казах на дъщеря ми да продължи към реката. Никога повече не я видях. Но… тъкмо вдигах съпругата си, когато куршумите ме улучиха. Мисля, че бяха два или три. В крака. Някой ме удари по главата и паднах. Спомням си… че се събудих с насочено в лицето ми дуло на пушка. Някой — беше мъж, познах го по гласа — каза: „Кажете на всички, че Армията на съвършенството е минала оттук“. Армията на съвършенството — повтори горчиво Хю и отвори очи. Бяха шокирани и зачервени. — Останахме четирима-петима. Останалите направиха носилка за мен. Носеха ме близо петдесет километра на север до друго селище… но то също беше превърнато в пепел, когато стигнахме до него. Кракът ми беше строшен. Трябваше да се ампутира. Казах им как да го направят. Оцелях, продължихме напред и така минаха четири години оттогава. — Лекарят погледна Сестрата и се наведе леко напред в стола си. — За бога — каза той, — не отивайте на запад. Там е Бойното поле.

— Бойното поле? — попита Пол. — Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че там се води война… в Канзас, Оклахома, Небраска… в Дакотите също. О, срещнах много бежанци, които идваха от запад. Наричат го Бойното поле, защото много армии се бият там — Американското братство, Нашествениците на Нолан, Армията на съвършенството, Ескадрон Хидра и още пет-шест други.

— Войната свърши. — Сестрата се намръщи. — За какво, по дяволите, се бият?

— Земя. Селища. Храна, оръжия, бензин — каквото е останало. Изгубили са умовете си. Искат да убият някого и щом не са руснаците, трябва да си създадат нови врагове. Чух, че Армията на съвършенството е тръгнала на поход срещу оцелелите с келоиди. — Хю докосна релефния ален белег, който покриваше половината му лице. — Смятат, че това е знакът на Сатаната.

Пол се помести неудобно на стола си. По време на пътуванията си двамата със Сестрата бяха чули за селища, нападнати и изпепелени от банди мародери, но за първи път чуваха за организирани групировки.

— Колко големи са тези армии? Кой ги води?

— Маниаци, псевдопатриоти, военни, сам си избери — отвърна лекарят. — Миналата седмица оттук минаха мъж и жена, които бяха виждали Американското братство. Казваха, че наброявало четири-петстотин души. Предвождал го някакъв луд проповедник от Калифорния. Нарича се Спасителя и убива всеки, който откаже да го последва. Чух, че Ескадрон Хидра екзекутира чернокожи, хора от испански произход, ориенталци, евреи и всеки друг, който сметнат за чужденец. Армията на съвършенството е водена от бивш военен — някакъв герой от Виетнам. Те са копелетата с танковете. Бог да ни е на помощ, ако тези маниаци се придвижат на изток.

— Единственото, което искаме, е достатъчно бензин, за да стигнем до следващия град — каза Пол. — Насочили сме се на юг към Мексиканския залив. — Той прогони мухата, която кацна на ръката му. Отново имаше чувството, че е убоден от леден пирон.

Хю се усмихна замечтано.

— Мексиканският залив. Господи, не съм го виждал от много, много дълго време.

— Кой е най-близкият град? — попита Сестрата.

— Предполагам, че това е Мерис Рест, намира се на юг от някогашния град Джеферсън. Пътят обаче не е много хубав. Някога имаше голямо езеро в Мерис Рест. Както и да е, не е далеч — само на около осемдесет километра.

— Как ще стигнем дотам с празен резервоар?

Хю погледна изцапаните с кръв стърготини.

— Е, пикапът на Ърл Хокът е паркиран отвън. Съмнявам се да се нуждае от бензина в него, какво мислите?

Пол кимна. Разполагаха с градински маркуч в джипа, а самият той беше станал много добър крадец на гориво.

Една муха кацна на масата пред Хю. Той неочаквано обърна чашата си от шльокавицата и хвана в капан насекомото. То забръмча гневно, докато летеше панически в кръг вътре.

— В последно време не се срещат много мухи — каза лекарят. — Предполагам, че са останали тук заради топлината. И кръвта. Тази е луда като Дявола, нали?

Сестрата чу тихото бръмчене на друга муха, която мина покрай главата ѝ. Тя направи малка обиколка над масата и се стрелна към една цепнатина в стената.

— Има ли някое място, на което можем да прекараме нощта? — попита клошарката.

— Мога да ви намеря — отговори Хю. — Ще е обикновена дупка в земята с капак отгоре ѝ, но поне няма да умрете от студ и няма да ви прережат гърлата. — Почука по чашата и голямата зелена муха се опита да нападне пръста му. — Но ако ви осигуря безопасно място за спане — каза той, — искам нещо в замяна.

— Какво?

Хю се усмихна.

— Искам да видя Мексиканския залив.

— Забрави! — каза му Пол. — Нямаме място.

— О, ще се изненадате колко малко пространство е необходимо на един еднокрак човек.

— По-голямата тежест означава, че ще изгорим повече гориво, а какво остава за храната и водата. Не. Съжалявам.

— Тежа колкото мокро перце — настоя лекарят. — А и ще си нося своя храна и вода. Ако искате заплащане за услугата да дойда с вас, вероятно мога да ви подкупя с две туби шльокавица, които пазех за спешни случаи.

Пол тъкмо щеше да му откаже отново, но устните му не помръднаха. Шльокавицата беше може би най-гадното нещо, което някога беше опитвал, но определено беше ускорила пулса му и го беше сгряла.

— Какво ще кажеш? — обърна се Хю към Сестрата. — Някои от мостовете до Мерис Рест са съборени. Мога да ви свърша много по-добра работа от тази антична карта, която размахвате.

Първият импулс на клошарката беше да се съгласи с Пол, но видя страданието в сивите очи на Хю Райън. Изражението му беше като на лоялно куче, което е било набито и изоставено от добрия си господар.

— Моля ви! — каза той. — Няма нищо, което да ме задържа тук. Искам да видя дали вълните все още са същите като преди.

Сестрата обмисли молбата му. Нямаше никакво съмнение, че ще успее да се свие отзад в джипа, а и със сигурност нямаше да е излишно да водят гид със себе си, за да стигнат до следващия град. Хю чакаше с нетърпение отговора ѝ.

— Намери ни безопасно място, на което да прекараме нощта — отвърна тя, — и на сутринта ще поговорим. Това е най-доброто, което мога да ти обещая засега. Имаме ли сделка?

Лекарят се поколеба и огледа лицето на Сестрата. То беше силно лице, а очите ѝ не бяха мъртви като на повечето от хората, с които се беше сблъсквал напоследък. За съжаление, Маската на Йов вероятно щеше да ги затвори.

— Имаме сделка — каза той и се ръкува с двама им.

Напуснаха „Кофа кръв“, за да източат бензина от пикапа на мъртвеца. Червената вещица ги изчака да излязат и отиде до масата им, за да погледне хванатата в капана на обърнатата чаша муха. Рязко я вдигна и хвана насекомото точно когато се опита да избяга. Преди да успее да се измъкне, тя го лапна и го сдъвка.

Лицето ѝ се изкриви. Отвори уста и изплю сиво-зелена плюнка в огъня, където тя изцвъртя като киселина.

— Гадост! — каза тя и избърса езика си със стърготини.

52

Той чакаше в мрака да се приберат у дома. Вятърът беше силен и пееше сладко на душата му за милиони мъртъвци и за смъртта, която не беше приключила още. За съжаление, когато вятърът беше толкова силен, не можеше да търси надалеч. Седеше в мрака с новото си лице и с новата си кожа, докато вятърът виеше отвън край бараката като някаква парти свирка, и си мислеше, че може би — може би — ще е тази вечер.

Но добре разбираше обратите на времето, така че ако не се случеше тази вечер, винаги щеше да има утре. Можеше да бъде много търпелив, ако се наложеше.

Седем години бяха минали много бързо за него. Беше самотен пътник, пътувал по много пътища през Охайо, Индиана, Кентъки, Тенеси и Арканзас. Понякога отсядаше в борещи се за оцеляване селища, а понякога, когато го налегнеше друго настроение, живееше сам в пещери и изоставени автомобили. Откъдето минеше, присъствието му помрачаваше всичко, селищата биваха лишени от надежда и състрадание и бързо спираха да съществуват, тъй като жителите им се избиваха едни други или се самоубиваха. Знаеше как да им покаже колко безсмислен е животът и каква трагедия беше напразната надежда. Ако детето ти е гладно, убий го, приканваше гладуващите майки. Мислете за самоубийството като за нещо благородно, казваше на мъжете, които идваха при него за съвет. Той беше същински фонтан от информация и мъдрост, които нямаше търпение да сподели — всички кучета разпространяваха рак и трябваше да бъдат убити, хората с кафяви келоиди обичаха да си похапват детска плът, в дивите земи на Канада беше създаден нов град и там трябва да отидете, можете да получите много протеини, като изядете собствените си пръсти… все пак колко ви трябва?

Постоянно се изумяваше колко лесно беше да ги накара да повярват.

Партито беше страхотно. Но имаше едно нещо, което го глождеше ден и нощ.

Къде беше стъкленият пръстен?

Жената — която се наричаше Сестрата — със сигурност вече беше умряла. Така или иначе не му пукаше за нея. Къде беше стъкленото чудо и кой го беше взел? Много пъти беше усещал, че се е доближил до него, че следващият кръстопът ще го отведе до търсеното, но инстинктите му избледняваха и трябваше да поеме в нова посока. Претърсваше умовете на всички, които срещаше, но жената не беше там, нито пък стъкленият пръстен. Затова продължаваше напред. С течение на годините обаче пътуването му се беше забавило, защото му се откриваха толкова много възможности в селищата и защото дори стъкленият пръстен все още да беше някъде там, не му пречеше. Все пак не правеше нищо, нали? Това все още беше неговото парти и нищо не се беше променило. Продължаваше да усеща опасността, която изпита от предмета в онази къща в Ню Джърси, но каквото и да представляваше той, определено не променяше нищо в съществуването му или в нещата, които виждаше наоколо.

„Но проблемо“ помисли си той… но къде беше? Кой го беше взел? И защо въобще съществуваше?

Често си спомняше деня, в който зави по магистрала 80 на френския си състезателен велосипед и продължи на юг. Понякога се чудеше какво щеше да се случи, ако се беше върнал на изток. Дали щеше да намери жената и стъкления пръстен? Защо часовите на пункта на Червения кръст не я бяха виждали, ако наистина беше жива?

Все пак не можеше да вижда или да знае всичко. Можеше да вижда и да знае само онова, което фалшивите му очи му показваха, което успяваше да намери в човешките умове и което му носеха търсачите му, когато се връщаха от мрака.

Точно сега идваха при него. Усети ги, че се събират от всички посоки на компаса и летят срещу вятъра. Насочи се към вратата и колелата под него изскърцаха.

Първата муха докосна бузата му и беше засмукана в плътта сякаш от ураган.

Очите му се прибраха в главата му и погледнаха отвътре. Видя мрачна гора, чу виещ вятър и нищо повече.

Още едно създание, което приличаше на муха, мина през една цепнатина в стената, кацна на челото му и мигновено беше засмукано от гърчещата се кожа. Още две се присъединиха към нея и също бяха издърпани.

Видя още мрачни гори, заледена локва, някакво малко животно, което лежеше мъртво в храстите. Един гарван прелетя, изщрака с клюн и се завъртя.

Още мухи бяха погълнати от лицето му. Още образи се завихриха в главата му: някаква жена переше дрехи в осветена от газена лампа стая, двама мъже се биеха с ножове в една алея, двуглав глиган душеше в боклука, а четирите му очи бяха навлажнени и проблясваха.

Мухите запълзяха по лицето му и бяха засмукани от плътта една след друга.

Той видя тъмни къщи, чу някой да свири на хармоника — много зле — а някой друг пляскаше в ритъм. Видя събрани около клада хора, които говореха за бейзболните мачове през летните нощи. Видя кльощави мъж и жена, чиито тела бяха преплетени върху матрак. Видя почистващи пушка ръце. Видя експлозия от светлина и глас, който казваше:

— Намерих си красивка чудесия…

Спри.

Светлината и гласът замръзнаха зад очите му като кадър от филм.

Потрепери.

Мухите все още бяха на лицето му, но той се съсредоточи върху светлината. Тя представляваше червено сияние и не можеше да прецени откъде идва. Сви ръце в юмруци и дългите му мръсни нокти издълбаха полумесеци в кожата му, но не потече кръв.

Продължи, помисли си той и филмът от спомени отново оживя.

— … нали? — довърши гласът, който беше мъжки. След малко последва изпълнен с изумление шепот: — Скъпоценни камъни!

Спри.

Той гледаше отгоре и видя, че в ръцете на мъжа беше… Продължи.

… стъкленият пръстен, който блестеше в тъмночервено и кафяво. Онзи се намираше в някакво помещение със стърготини на пода. Имаше чаши. Карти на маса.

Познаваше това място. Беше ходил там. Казваше се „Кофа кръв“ и много пътници се отбиваха в него по пътя си. Затова изпрати търсачите си там. Намираше се само на километър и половина от настоящото му местоположение, от другата страна на хълма.

Вътрешното му око наблюдаваше случващото се през погледа на муха. Изстрелът от пушка, горещата ударна вълна и окървавеното тяло, което падна върху масите.

Един женски глас попита:

— И ти ли искаш? — След това последва заповед: — Сложете оръжията си на масата.

„Намерих те“, помисли си той.

Зърна за кратко лицето ѝ. Оказа се голяма красавица, нали? Това тя ли беше?, зачуди се. Да, да! Трябваше да е тя! Стъкленият пръстен беше прибран в ученическа чанта. Трябваше да е тя!

Сцената продължи. Появи се още едно лице: мъж с пронизващо сини очи и сива брада.

— Прокажена! Прокажена! — развика се някой. Само след миг изникна друг мъж със сребриста коса и той разпозна това лице, защото то принадлежеше на човек, когото всички наричаха Отрепка. Разнесоха се още гласове:

— Ще ми окажеш ли тази чест… Дъруин е ловец… Също така имах още един крак… За бога, не отивайте на запад… Смятат, че това е знакът на Сатаната…

Той се усмихна.

— … Насочили сме се на юг… Предполагам, че това е Мерис Рест… Съмнявам се да се нуждае от бензина в него, какво мислите?

Гласовете станаха неясни, светлината се промени и долу отново имаше тъмни гори и къщи.

Той си пусна филма-спомен отново. Това беше тя, нямаше никакво съмнение.

— … Насочили сме се на юг… Предполагам, че това е Мерис Рест…

„Мерис Рест — помисли си той. — На осемдесет километра на юг. Намерих те! Отиваш на юг в Мерис Рест!“

Но какъв беше смисълът да чака? Вероятно Сестрата и стъкленият пръстен все още бяха в „Кофа кръв“, само на километър и половина оттук. Все още имаше време да отиде там и да…

— Лестър? Донесох ти купичка с…

Нещо се счупи и се разнесе ужасен стон.

Той позволи на очите си да се появят отново. На вратата на бараката стоеше жената, която го взе преди три седмици като момче за всичко. Тя все още беше много красива. Много жалко, че една вечер преди две седмици някакво диво животно беше изяло малкото ѝ момиченце в гората, защото детето приличаше точно на нея. Жената беше изтървала купичката със супа. Тя беше непохватна кучка, каза си той. Все пак всеки с по два пръста на всяка ръка щеше да е непохватен.

Щипката, в която се беше превърнала лявата ѝ ръка, държеше газена лампа и на светлината ѝ тя видя гърчещото се и осеяно с мухи лице на Лестър, момчето за всичко.

— Как е хавата, госпойце Спери — прошепна той и приличащите на мухи създания се разлетяха около главата му.

Жената направи крачка назад към отворената врата. Лицето ѝ застина в ужасена гримаса и Лестър се зачуди защо я смяташе за красива.

— Не са плашиш, нали, госпойце Спери? — попита я той, протегна ръце и заби пръсти в пръстта, за да се набере напред. Колелата на вагонетката изскърцаха, защото спешно се нуждаеха от смазване.

— Аз… Аз… — Жената се опита да каже нещо, но не можа. Краката ѝ отказаха да помръднат, защото знаеше, че няма къде да избяга — освен в гората.

— Със сигурност не са страхуваш от мен — каза нежно Лестър. — Не съм никъв мъж, нали? Оценявам, че са смили над беден човечец кат мен, със сигурност го оценявам. — Колелата скърцаха, скърцаха.

— Стой… далеч от мен…

— Туй е старият Лестър, с който говориш, госпойце Спери. Просто старият Лестър, туй е той. Можеш да ми кажеш всичко.

Жената почти помръдна, почти успя да избяга, но той ѝ каза:

— Старият Лестър кара болката да изчезва, нали? — Той я обработваше в лапите си като топъл маджун. — Защо не остайш лампата, госпойце Спери? Хайде хубавичко да си поговорим. Мога да опрая нищата.

Жената бавно остави газената лампа на пода.

„Толкова е лесно“, помисли си Лестър. Особено с тази, защото вече беше ходещ мъртвец.

Отегчи се от нея.

— Предполагам, че трая да опрая онуй пушкало — каза той и кимна мазно към пушката в ъгъла. — Ще ми го донесеш ли?

Жената взе пушката.

— Госпойце Спери? Искам да туриш дулото в устата си, а пръста на спусъка. Да, мадам, давай. Точно тъй. О, добре са справяш!

Очите на жената блестяха от сълзите, които течаха по бузите ѝ.

— А сега… искам да тестваш туй пушкало зарад мен. Искам да дръпнеш спусъка и да ми ка’еш дал’ работи. Стаа ли?

Жената се съпротивлява цяла секунда, благодарение на волята си за живот, с която не знаеше, че още разполага.

— Лестър ще опрай нищата — каза той. — А сега дръпни лекинко.

Пушката изгърмя.

Лестър се издърпа напред и колелата на вагонетката му изскърцаха върху тялото ѝ. „«Кофа кръв»! — помисли си той. — Трябва да отида там!“

Но после си промени решението… „Не, не. Почакай. Просто почакай.“

Знаеше, че Сестрата пътува за Мерис Рест. Нямаше да му отнеме много време да прекоси напряко, а на нея щеше да ѝ се наложи да мине по пътя или по онова, което беше останало от него. Можеше да я изпревари и да я чака там. В Мерис Рест живееха много хора и щяха да му се отворят много възможности. Бездруго смяташе да тръгне натам през следващите няколко дни. Вероятно Сестрата вече беше напуснала кръчмата и пътуваше към града. „Този път няма да ми избягаш — зарече се той. — Ще стигна до Мерис Рест преди теб. Старият Лестър ще опрай нищата и за теб, кучко!“

Това тяло беше добра дегизировка, помисли си той. Бяха необходими някои промени, ако смяташе да ходи на такова разстояние, но щеше да свърши работа. И когато кучката стигнеше до Мерис Рест, щеше да е готов да танцува ватуси върху костите ѝ, докато тя не се превърнеше в пепел.

Останалите мухи също бяха засмукани в лицето му, но те му донесоха информация, която не му беше от полза. Разтегна тялото си и след една-две минути успя да стане.

Изпъна краката си в панталоните, хвана малката си червена вагонетка и тръгна с боси крака през снега към гората. Запя много тихичко:

— „Събрали сме се около черницата, около черницата, около черницата…“

И мракът го погълна.

53

Една висока фигура с дълъг черен балтон с лъскави сребристи копчета вървеше през изпепелените руини на Броукън Боу, Небраска. По главната улица на града лежаха безброй трупове, а подобните на танкове камиони на Армията на съвършенството минаваха през онези, които се изпречеха на пътя им. Някои войници товареха камиони с плячка — чували с царевица, брашно, фасул и варели с масло и бензин. Една купчина с пушки и пистолети очакваше оръжейната бригада, която да ги прибере. Телата бяха съблечени от бригадата по облеклото, а членове на квартирната бригада събираха тенти, от които мъртвите вече нямаше да имат нужда. Механичната бригада отговаряше за изобилието от коли, каравани и камиони, които бяха попаднали в ръцете на победителите. Онези, които бяха в изправност, щяха да бъдат превърнати в разузнавателни и транспортни средства, а от другите щяха да вземат гумите, двигателите и всичко, което можеше да бъде използвано.

Мъжът с черния балтон и с излъсканите до съвършенство абаносови ботуши, които хрущяха върху изпепелената земя, се интересуваше от едно-единствено нещо. Той застана пред купчина с трупове, чиито дрехи бяха съблечени и нахвърлени в кашони, и разгледа лицата им на светлината на близката клада. Войниците около него спираха работа, за да му отдадат чест. Той бързо им отвръщаше и продължаваше с огледа. След като не намери търсеното, отиде при следващата купчина с трупове.

— Полковник Маклин! — провикна се един глас над грохота на преминаващите камиони и мъжът в черния балтон се обърна. Светлината от огньовете падна на черната му кожена маска, която покриваше лицето му. Дясното око на Джеймс Б. Маклин беше грубо зашито, но през другото си студено синьо око полковникът погледна приближаващата фигура. Под балтона си носеше сиво-зелена униформа и .45-калибров пистолет с перлена дръжка на кръста. На джоба на гърдите му се мъдреше кръгла черна емблема с пришити със сребърен конец букви „АНС“. На главата му беше нахлузена тъмнозелена вълнена шапка.

Облеченият в подобна униформа под дебелото си палто Джъд Лори се появи от пушека. На рамото му беше увесен автомат „М-16“, а през гърдите му минаваше патрондаш с муниции. Посивялата червена брада на Джъд Лори беше късо подрязана, а косата му беше подстригана почти до скалпа. През челото му минаваше дълбок белег, който започваше от лявото му слепоочие и продължаваше диагонално през косата му. През седемте години, в които следваше Маклин, Лори беше свалил повече от десет килограма мазнини и сега тялото му беше твърдо и мускулесто. Чертите на лицето му се бяха променили по неприятен начин, а очите му бяха хлътнали в орбитите си.

— Някакви новини, лейтенант Лори? — Гласът на Маклин беше променен, а думите му заваляни, сякаш нещо не беше наред с устата му.

— Не, сър. Никой не го е намерил. Говорих със сержант Маккоуън на северния периметър, но той не може да намери тялото. Сержант Улрих е изпратил хора да претърсят южната част на окопа, но засега без никакъв успех.

— Някаква информация от преследвачите?

— Отрядът на ефрейтор Уинслоу попаднал на шестима от тях на около километър и половина на изток. Опитали се да избягат, но не успели. Отрядът на сержант Олдфийлд намерил четирима на север, но те се самоубили. Все още не съм получил новини от южния патрул.

— Не можем да позволим да се измъкне, Лори — каза с твърд тон Маклин. — Трябва да намерим кучия син… или трупа му. Искам го — жив или мъртъв — в тентата си след два часа. Ясно?

— Да, сър. Ще направя всичко по силите си.

— Направи повече. Намери капитан Поуг и му кажи, че той отговаря за откриването и донасянето на трупа на Франклин Хейс при мен. Поуг е добър преследвач и ще свърши работата. Искам да получа информация за броя на жертвите и списък с иззетите оръжия до сутринта. Не желая нещата да се сговнят като предния път, ясно?

— Да, сър.

— Добре. Ще бъда в тентата си. — Маклин се обърна и тръгна. — Къде е Роланд?

— Не знам. Преди около час го видях в южния край на града.

— Ако го видиш, му кажи да дойде да ми докладва. Върви. — Полковникът се насочи към тентата, която играеше ролята на негова щабквартира.

Джъд Лори го изпрати с поглед и потръпна. Бяха минали повече от две години, откакто за последно видя лицето на Маклин. Полковникът беше започнал да носи тази кожена маска, за да предпазва кожата си от „радиация и замърсяване“… но на Лори му се струваше, че лицето му просто си променяше формата. Съдеше от начина, по който се изпъваше и изкривяваше маската. Лори знаеше какво е това — същото заболяване, което много други в Армията на съвършенството бяха пипнали: онези образувания, които се появяваха на лицето ти и се срастваха едно с друго, като покриваха всичко и ти оставяха само една дупка на мястото на устата. Всички бяха наясно, че Маклин страдаше точно от това — както и капитан Кронингер, чието лице беше бинтовано. Най-лошо засегнатите бяха екзекутирани. За Лори това заболяване беше много по-лошо от най-грозните келоиди, които беше виждал. Благодареше на Бога, че не го беше пипнал, защото си харесваше лицето. Но ако състоянието на полковник Маклин се влошеше, то тогава нямаше да е способен да води АНС още дълго време. А това щеше да доведе до много интересни възможности…

Лейтенант Лори изсумтя и отново се замисли за задълженията си, докато вървеше из руините.

От другата страна на Броукън Боу, полковник Маклин отдаде чест на двамата въоръжени часови, които стояха пред голямата му тента-щабквартира и мина през вратата. Вътре беше тъмно, макар да помнеше, че беше оставил запалена газена лампа на бюрото си. За съжаление, имаше толкова много неща на главата си, толкова много задачи за помнене, че нямаше как да е напълно сигурен. Отиде до бюрото, протегна единствената си ръка и намери лампата. Стъклото все още беше топло. Някак си беше изгаснала. Маклин свали стъкленото коминче, извади запалка от джоба на балтона си и произведе пламъче с нея. Запали фитила, остави го да се разгори и върна обратно коминчето. В тентата постепенно стана светло… и в този момент полковник Маклин осъзна, че не е сам.

Зад бюрото му беше седнал слаб мъж с къдрава рошава коса, която стигаше до раменете му, и руса брада. Калните му ботуши бяха вдигнати върху картите, таблиците и докладите. Той чистеше дългите си нокти с нож в мрака, което накара полковника веднага да извади от кобура .45-калибровия си пистолет и да го насочи в главата на натрапника.

— Здрасти — каза русокосият и се усмихна. Лицето му беше бледо като на мъртвец… и в средата му, където някога се беше намирал носът му, имаше дупка и зараснала около нея плът. — Чаках те.

— Остави ножа. Веднага.

Острието се заби в картата на Небраска и завибрира.

— Успокой топката — каза мъжът и вдигна ръце, за да покаже, че са празни.

Маклин забеляза, че натрапникът носеше изцапана с кръв униформа на АНС, но не видя никакви рани по него. Тази отвратителна рана в средата на лицето му — през която се виждаха синуси и сиви хрущяли — беше зараснала, доколкото това беше възможно.

— Кой си ти и как мина покрай часовите?

— Влязох през входа за прислугата. — Мъжът посочи задната част на тентата и Маклин видя мястото, където платът беше срязан, за да може този да пропълзи вътре. — Казвам се Алвин. — Калнозелените очи на мъжа изгледаха полковник Маклин и зъбите му лъснаха, когато се ухили. — Алвин Мангрим. Трябва да си намериш по-добра охрана, полковник. Някой ненормалник може да се промъкне и да те убие без никакъв проблем.

— Като теб може би?

— Мне, не като мен. — Мъжът се засмя и въздухът засвири през дупката, където някога се намираше носът му. — Донесох ти два подаръка.

— Мога да те екзекутирам за проникването ти в щабквартирата ми.

Усмивката на Алвин Мангрим не изчезна от лицето му.

— Не съм прониквал, човече. Пропълзях. Искам да знаеш, че съм много добър с ножовете. О, да… ножовете знаят името ми. Те ми говорят и аз правя каквото ми наредят.

Пръстът на Маклин беше на спусъка на пистолета и само на милиметър от отнасянето на главата на натрапника, но не искаше да изцапа документите си с кръв и мозък.

— Е? Не искаш ли да видиш какви са подаръците ми за теб?

— Не. Искам да станеш много бавно и да се размърдаш… — Сякаш не чул думите му, Алвин Мангрим рязко се наведе към пода и вдигна нещо. — Леко! — предупреди го полковникът и тъкмо щеше да повика часовите, когато натрапникът се изправи и остави отрязаната глава на Франклин Хейс на бюрото.

Лицето беше посиняло, а очите се бяха прибрали в главата и бяха оставили само белите склери на показ.

— Ето — каза Мангрим. — Не е ли хубавец? — Надвеси се над главата и я почука с кокалчетата на пръстите си. — Чук-чук! — Засмя се и въздухът отново изсвири през кратера в средата на лицето му. — Тцъ-тцъ, няма никого вкъщи!

— Къде я намери? — попита Маклин.

— На врата на шибаняка, полковник! Къде си мислиш, че съм я намерил? Прескочих онази стена ей там и кого мислиш видях точно пред мен — самия Франелин. Носех си брадвата, както винаги. На това му казвам съдба. Просто му отрязах главата и ти я донесох тук. Щях да дойда по-рано, но исках кръвта да се изтече, за да не ти изцапа тентата. Трябва да призная, че си имаш едно много приятно, спретнато местенце.

Полковник Маклин се приближи до главата, протегна се и я докосна с дулото на пистолета си.

— Ти ли го уби?

— Мне. Гъделичках го до смърт. Полковник Маклин, за такъв умен човек като теб стопляш много бавно.

Маклин вдигна горната устна с дулото на пистолета. Зъбите бяха бели и равни.

— Искаш ли да ги избиеш? — попита Мангрим. — Ще станат на чудесна огърлица за онази чернокоса жена, с която те видях.

Полковникът остави устната да се върне на мястото си.

— Кой, по дяволите, си ти? Как така не съм те виждал досега?

— Навъртах се наоколо. Следвам АНС от около два месеца. Аз и още няколко мои приятели си имаме свой собствен лагер. Свалих тази униформа от един мъртъв войник. Стои ми много добре, не мислиш ли?

Маклин усети раздвижване вляво и се обърна, за да види Роланд Кронингер да влиза в тентата. Младият мъж носеше дълго сиво палто с качулка, която беше сложил на главата си. Едва на двадесет години, капитан Роланд Кронингер беше метър и осемдесет и пет и само с два сантиметра по-нисък от Маклин. Беше слаб като плашило и униформата на АНС и палтото му стояха като на закачалка. Китките му се подаваха от ръкавите, а ръцете му приличаха на бели паяци. Той беше начело на атаката, която смаза защитата на Броукън Боу и по негово предложение преследваха Франклин Хейс до смърт. Сега младият мъж се сепна, спря на място и присви очи зад очилата с дебели стъкла към оставената на бюрото на полковник Маклин глава.

— Ти си капитан Кронингер, нали? — попита Мангрим. — И теб съм те виждал наоколо.

— Какво става тук? — гласът на Роланд все още беше писклив. Той погледна полковника. Газената лампа се отразяваше в очилата му.

— Този мъж ми донесе подарък. Убил е Франклин Хейс, или поне така твърди.

— Естествено, че го убих. Тряс! Тряс! — Мангрим удари бюрото с ръка. — И му падна главата!

— Забранено е да се влиза в тази тента — каза с хладен тон Роланд. — Можем да те разстреляме за тази волност.

— Исках да изненадам полковника.

Маклин свали пистолета. Алвин Мангрим не беше дошъл, за да го нарани. Човекът беше нарушил едно от най-важните правила на АНС, но отрязаната глава наистина беше хубав подарък. Сега, след като мисията беше изпълнена — Хейс беше мъртъв, АНС се беше сдобила с богата плячка от превозни средства, оръжия и бензин, и в редиците ѝ бяха постъпили около сто нови войници — Маклин изпита разочарование, точно както се случваше след всяка битка. Чувството беше като да желаеш някоя жена толкова силно, че чак топките да те болят от напрежението, а след като я получиш и можеш да правиш с нея каквото си искаш, да ти доскучае. Не самото получаване на жената беше важно, а вземането — на жени, земи или животи — което караше кръвта му да кипи.

— Не мога да дишам — каза внезапно той. — Не мога да си поема въздух. — Започна да вдишва, но явно не му беше достатъчно. Стори му се, че видя Войника сянка зад Алвин Мангрим, но когато примига, призракът изчезна. — Не мога да дишам — повтори и си махна шапката.

Нямаше коса, а скалпът му представляваше опустошен купол от кожни образувания, които приличаха на налепи върху изгнили стълбове. Опипа задната част на главата си, докато не намери ципа на маската. Махна я и вдиша през онова, което беше останало от носа му.

Лицето на Маклин беше обезобразена маса от дебели, подобни на краста образувания, които изцяло бяха скрили чертите му освен едното от пронизващите му сини очи, едната му ноздра и една цепка на мястото на устата му. Кожата под образуванията го изгаряше и сърбеше, а костите го боляха, сякаш бяха изкривени в нови форми. Не можеше да понесе отражението си в огледалото, затова не се поглеждаше, а когато палуваше с Шийла Фонтана, тя — както и другите жени, които последваха АНС — стискаше очи и извръщаше глава от него. Но Шийла Фонтана бездруго се беше побъркала, Маклин беше наясно с този факт. Вече ставаше единствено за чукане; жената пищеше посред нощ за някого на име Руди, който пропълзявал в леглото ѝ с мъртво бебе в ръце. Алвин Мангрим остана мълчалив за известно време, след което каза:

— Е, каквото и да е това, никак не те е пощадило.

— Донесе си подаръка — каза Маклин. — А сега се разкарай от тентата ми.

— Казах, че съм ти донесъл два подаръка. Не искаш ли да видиш другия?

— Полковник Маклин ти нареди да се махаш. — На Роланд никак не му харесваше този русокос кучи син и нямаше да има нищо против да го убие. Все още беше надрусан от всичките убийства. Усещаше миризмата на кръв в ноздрите си като някакъв сладък парфюм. През изминалите седем години Роланд Кронингер се беше превърнал в професор по убийствата, осакатяванията и мъченията. Когато Краля искаше да получи информация от пленник, той викаше сър Роланд, който имаше своя черна каравана, в която се пееха много песни под акомпанимента на вериги, воденични камъни, чукове и триони.

Алвин Мангрим отново се наведе към пода. Маклин насочи .45-калибровия си пистолет… но русокосият мъж вдигна малка кутия, завързана с яркосиня панделка.

— Ето — каза той и бутна подаръка си. — Вземи. Специално за теб.

Полковникът застина, хвърли бърз поглед към Роланд, остави пистолета наблизо и взе кутията. Със здравата си лява ръка разкъса панделката и вдигна капака.

— Направих я за теб. Харесва ли ти?

Маклин бръкна в кутията… и извади дясна китка, облечена в черна кожена ръкавица. Китката и ръкавицата бяха пронизани от петнадесет-двадесет пирона, забити така, че острите им върхове излизаха през дланта.

— Сам я издялах — каза Мангрим. — Добър дърводелец съм. Знаеш ли, че Исус също е бил дърводелец?

Полковник Маклин се загледа недоумяващо в приличащата на истинска дървена китка.

— Това някаква шега ли е?

Мангрим като че ли се обиди.

— Човече, бяха ми необходими три дни, за да я направя както трябва! Виж, тежи почти колкото една истинска и е балансирана толкова добре, че няма да личи, че е от дърво. Не знам какво се е случило с истинската ти, но сметнах, че тази ще ти хареса.

Полковникът се поколеба. Никога досега не беше виждал подобно нещо. Дървената китка, която беше вкарана в стегната ръкавица, приличаше на таралеж с тези пирони.

— Какво трябва да е? Папиемаше?

— Мне. Предполага се, че ще я носиш — обясни Мангрим. — На чукана си. Като истинска ръка. Виж, който погледне тази китка с тези пирони по нея, ще си каже: „Уха, този шибаняк просто не знае какво е болка!“. Ако някой говори зад гърба ти, просто ще го шамаросаш в лицето и ще му отнесеш устните. — Русокосият мъж се ухили доволно. — Направих я специално за теб.

— Ти си луд — каза му Маклин. — Изгубил си си шибания ум! Защо, по дяволите, бих си сложил…

— Полковник — прекъсна го Роланд. — Този може да е побъркан, но мисля, че идеята му е добра.

— Какво?

Младият мъж дръпна качулката си. Лицето и главата му бяха скрити зад мръсни бинтове, закрепени с тиксо. Там, където намотките се разминаваха, се виждаха сиви образувания, които бяха твърди като броня. Бинтовете бяха плътно увити около челото, брадичката и бузите му и стигаха до краищата на танкистките му очила. Роланд отлепи една от лентите тиксо, развъртя около тридесет сантиметра бинт и го откъсна. Предложи го на Маклин.

— Ето — каза му той. — Закрепи на чукана китката.

Полковникът го изгледа така, сякаш смяташе, че си е изгубил ума, след което взе бинта и лентата тиксо и се зае със слагането на изкуствената китка на чукана на дясната си ръка. Най-накрая успя да я намести добре, с пироните от вътрешната страна.

— Чувството е странно — каза Маклин. — Сякаш тежи пет килограма. — Но освен странното усещане, новата дясна китка изглеждаше съвсем като истинска. Ако някой не знаеше, че е дървена, щеше да реши, че пироните са забити в истинска плът. Полковникът изпъна ръка и бавно замахна. Разбира се, сега не я беше прикрепил особено стабилно за чукана; ако смяташе да я носи, трябваше да я стегне здраво с дебело тиксо. Харесваше му как изглежда и изведнъж разбра защо — изкуствената китка беше перфектен символ на дисциплината и контрола. Ако един човек можеше да издържи подобна болка — дори символично, — то в такъв случай той имаше невероятна дисциплина и беше мъж, от който да се страхуваш и който да следваш.

— Трябва да носиш китката през цялото време — каза Роланд. — Особено когато преговаряме за провизии. Не мисля, че лидерът на което и да е селище ще издържи дълго време, след като я види.

Маклин беше като хипнотизиран от новата си ръка. Тя щеше да е опустошително психологическо оръжие, както и адски опасно оръжие в ръкопашен бой. Само трябваше да внимава, когато се чешеше по носа — или онова, което беше останало от него.

— Знаех си, че ще ти хареса — каза Мангрим, доволен от реакцията на полковника. — Сякаш си роден с нея.

— Това не те извинява за нахлуването в тентата, господине — скастри го Роланд. — Просиш си куршума.

— Не, не си го прося, капитане. Прося си да бъда произведен в сержант на механичната бригада. — Зелените му очи се плъзнаха от Роланд към полковник Маклин. — Много съм добър с машините. Мога да поправя почти всичко. Дайте ми частите и аз ще ги сложа по местата им. Също така мога да правя разни неща. Да, сър, ако ме произведеш в сержант на механичната бригада, ще ти покажа какво мога да направя за Армията на съвършенството.

Маклин се замисли и погледна безносото лице на Алвин Мангрим. Точно от такива мъже имаше нужда АНС. Този тук имаше кураж и не се страхуваше да поема рискове, за да получи каквото желае.

— Ще те произведа в ефрейтор — отвърна той. — Ако си вършиш добре работата и покажеш лидерски качества, ще те произведа в сержант на механичната бригада след един месец. Съгласен ли си?

Другият мъж сви рамене и стана.

— Мисля, че да. Ефрейтор е по-добре от редник, нали? Ще мога да давам заповеди на редниците, не е ли така?

— А един капитан може да нареди да ти гръмнат задника. — Роланд застана пред Мангрим. Двамата се гледаха очи в очи като две диви животни. На лицето на русокосия се появи тънка усмивка. Превързаната и гротескна мутра на младия мъж остана безстрастна. Най-накрая каза: — Ако отново влезеш в тази тента без разрешение, лично ще те застрелям… или може би ще предпочетеш екскурзия до караваната за разпити?

— Някой друг път. Сър.

— Докладвай на сержант Дрейгър в тентата на механичната бригада. Размърдай се!

Мангрим извади ножа си от бюрото. Отиде до мястото, където беше срязал тентата, за да се промъкне тук, и се наведе, но преди да изпълзи навън, погледна отново Роланд.

— Капитане? — каза с мек глас той. — На твое място щях да внимавам, докато се разхождам в мрака. Има много начупени стъкла навън. Може да се спънеш и да си отрежеш главата. Сещаш ли се какво имам предвид? — Преди Роланд да успее да отговори, Мангрим пропълзя през процепа и изчезна.

— Копеле! — кипна младият мъж. — Ще заповядам да го разстрелят!

Маклин се разсмя. Забавляваше се, когато видеше Роланд, който се контролираше до съвършенство и имаше емоциите на машина, да излиза от кожата си. Така чувстваше, че контролира положението.

— Този човек ще стане лейтенант за шест месеца — каза полковникът. — Разполага с въображението, необходимо на АНС. — Той отиде до бюрото и се загледа в главата на Франклин Хейс. С пръста на лявата си ръка проследи един от кафявите келоиди, които петняха студената синя кожа. — Проклет със Знака на Каин. Колкото по-скоро се отървем от тази мръсотия, толкова по-бързо ще върнем нещата както си бяха преди. Не. Ще ги направим по-добри, отколкото бяха. — Маклин протегна новата си ръка и я сложи на картата на Небраска, като я прониза с пироните. Придърпа я към себе си. — Призори изпрати разузнавателни патрули на изток и югоизток — каза на Роланд. — Кажи им да разузнават, докато се стъмни.

— Колко време ще останем тук?

— Докато АНС не си почине и не събере сили. Искам всички превозни средства да бъдат обслужени и готови за употреба. — Основната част от камионите, колите и караваните — включително и собствената каравана „Еърстрийм“ на Маклин, която използваше за постоянна щабквартира — бяха на дванадесет километра западно от Броукън Боу и щяха да тръгнат насам, за да се съберат с настъпващия военен батальон призори. Полковникът беше сложил началото с лагера на Фреди Кемпка и беше създал пътуваща армия, в която всеки имаше своите задължения, включително пехотинците, офицерите, механиците, готвачите, ковачите, шивачите, двамата лекари и дори лагерните проститутки като Шийла Фонтана. Всички бяха свързани от водачеството на Маклин и нуждата си за храна, вода, подслон… и схващането, че оцелелите, които носеха Знака на Каин, трябва да бъдат изтребени. Всеизвестен факт беше, че тези със знака заразяваха човешката раса с отровени от радиацията гени и ако Америка искаше отново да бъде достатъчно силна, че да отвърне на руснаците, Знакът на Каин трябваше да бъде заличен. Маклин разгледа картата на Небраска. Окото му обходи маршрута на изток по червената линия на магистрала 2, през Гранд Айлънд, Аврора и Линкълн, чак до синята линия, която представляваше река Мисури. От град Небраска АНС можеше да продължи до Айова или Мисури — девствена земя с нови селища и складове, които чакаха да бъдат превзети. След това ги очакваше протежението на река Мисисипи и цялата източна част на страната щеше да се озове пред Армията на съвършенството, която да я завземе и прочисти точно както прочисти огромни части от Юта, Колорадо, Уайоминг и Небраска. Винаги щеше да го има следващото селище и по-следващото и Маклин беше неспокоен. Беше получил доклади за Ескадрон Хидра, Нашествениците на Нолан и така нареченото Американско братство. Нямаше търпение да се изправи срещу тези „армии“. АНС щеше да ги смаже точно както беше смазала Отряда на свободните хора през няколкото месеца на военни действия в Скалистите планини.

— Заминаваме на изток — каза на Роланд. — Ще прекосим река Мисури. — Окото му в загрозеното от образувания лице засия от вълнение от предстоящия лов. Вдигна дясната си ръка и замахна с облечената си в ръкавица длан. Замахна отново, този път по-силно. И по-силно.

Пироните издаваха зловещ свирещ звук, който приличаше на човешки писъци.

54

— Хей! Хей, елате да видите! — Вратата на хамбара рязко се отвори и Слай Муди влезе вътре заедно със сутрешния вятър по петите си. Убиец мигновено скочи от мястото си под каруцата и залая като картечница. — Елате да видите! — провикна се отново домакинът, чието лице беше почервеняло от вълнение. В косата и брадата му се топяха снежинки. Личеше, че се е облякъл набързо, беше хвърлил на гърба си кафяво палто върху дълги панталони, а на краката си все още носеше пантофи. — Трябва да дойдете да видите!

— За какво, по дяволите, си се разкряскал, господине? — Ръсти се беше изправил от купчината със сено, в която беше спал, и разтриваше зачервените си очи. През вратата на хамбара влизаше съвсем слаба светлина. — Всемогъщи боже! Още не се е зазорило!

Джош беше станал на крака и наместваше маската, която тъкмо си беше сложил на главата. Беше спал до каруцата. През годините се беше научил, че да се събудиш по тревога е добър начин да останеш жив.

— Какво има? — попита той.

— Навън! — Муди посочи с треперещ пръст през вратата. — Трябва да дойдете да видите! Къде е момичето? Будна ли е? — Старецът погледна към опънатата върху каруцата палатка.

— За какво е всичко това? — попита Джош. Миналата вечер Слай Муди каза на двама им с Ръсти да държат Суон в хамбара. Те взеха купичките си с яхния и боб и се нахраниха при нея. Тя беше изнервена и мълчалива като сфинкс. Сега за Джош нямаше никаква логика Слай Муди да иска да види Суон.

— Просто я доведете! — каза старецът. — Доведете я и елате да видите! — Той хукна към вратата и излезе на студа, докато Убиец джафкаше по него.

— Кой разхлопа дъската на този? — измърмори си Ръсти под носа, докато си обличаше палтото и си нахлузваше ботушите.

— Суон? — провикна се Джош. — Суон, будна…

Тентата се отвори и момичето излезе. Беше висока, слаба и обезобразена. Лицето и главата ѝ приличаха на грозен шлем. Носеше сини дънки, дебел жълт пуловер и кадифено палто. На краката си беше обула туристически обувки. В едната си ръка държеше Ревльото. Днес не беше направила опит да скрие лицето си. Опипа пътя си с багетата и слезе по стълбата. Наклони глава, за да може да види Джош през тясната цепка, благодарение на която все още не беше изгубила зрението си. Главата ѝ ставаше все по-тежка и трудна за контролиране. Понякога се страхуваше, че вратът ѝ ще се счупи. Онова, което беше останало под образуванията, я изгаряше толкова жестоко, че често пищеше от болка. Веднъж взе един нож и го опря в грозното и деформирано нещо, в което се беше превърнала главата ѝ, и започна да реже. Но образуванията бяха прекалено твърди, същинска броня.

Суон спря да се гледа във вълшебното огледало преди няколко месеца. Вече не издържаше на гледката, макар фигурата със светещия пръстен да приближаваше… но освен нея се явяваше и зловещото обло лице с променящите се чудовищни черти, което също идваше все по-близо.

— Хайде! — прикани ги Слай Муди от предния двор на къщата. — Побързайте!

— Какво иска да видим? — попита Суон с променения си глас.

— Не знам. Защо не излезем да видим? — предложи Джош. Ръсти си сложи каубойската шапка и заедно със Суон и гиганта излязоха от хамбара. Момичето вървеше бавно, с увиснали от тежестта на главата ѝ рамене.

Джош рязко спря.

— Господи — каза тихичко и с изумен глас той.

— Виждате ли? — изграчи Слай Муди. — Вижте го! Просто го вижте!

Суон наклони на една страна главата си, за да може да вижда напред. Първоначално не беше сигурна какво вижда заради сипещия се сняг, но сърцето ѝ заби силно, когато тръгна към стареца. Зад нея Ръсти също спря. Не можеше да повярва на очите си и смяташе, че още спи и сънува. Отвори уста и изпусна изумен стон.

— Казах ви, нали? — развика се Муди и се засмя. Карла стоеше близо до него, навлечена с палто и бяла вълнена шапка. Изражението ѝ подсказваше, че е смаяна. — Казах ви! — Старецът започна да танцува жига, да рита снега и да лудува сред пъновете, които преди време бяха живи дървета в овощната му градина.

Единственото оцеляло ябълково дърво вече не беше голо. По хилавите му клони бяха разцъфнали стотици бели цветове и докато вятърът ги въртеше като някакви малки чадърчета от слонова кост, под тях бяха израснали яркозелени листа.

— Живо е! — изкрещя радостно Слай Муди, зарита с крака, хлъзна се, падна и пак се изправи. Цялото му лице беше в сняг. — Дървото ми отново оживя!

— О — прошепна Суон. Край нея прелитаха ябълкови цветове. Усещаше аромата им, носен от вятъра — сладкия парфюм на живота. Наклони глава напред, за да огледа ствола на ябълковото дърво. И там, като прогорени в дървото бяха следите, оставени от дланта ѝ и написаните с пръст букви: „С… У… О… Н.“

Една ръка докосна рамото ѝ. Беше Карла, която отстъпи назад, когато момичето най-накрая обърна деформираната си глава към нея. През тясното си зрително поле видя ужаса в очите на възрастната жена… но в тях имаше и сълзи. Карла се опитваше да каже нещо, но не можеше да намери думите. Пръстите ѝ стиснаха рамото на Суон и най-накрая съумя да проговори:

— Ти направи това. Ти върна живота в това дърво, нали?

— Не знам — отвърна момичето. — Мисля, че просто го… събудих.

— Вързало е цветове през нощта! — Слай Муди танцуваше около дървото, сякаш беше някаква украса, около която трябваше да обикаляш. Старецът спря, протегна се и хвана един по-нисък клон, който притегли към себе си, за да могат всички да го видят. — Вече има пъпки по него! Мили боже, до първи май ще напълним цяла кофа с ябълки! Никога досега не съм виждал някое дърво да цъфти толкова бързо! — Слай Муди разклати клона и се засмя като дете, когато белите цветове закапаха отгоре му. Той погледна Суон и усмивката му изчезна. Пусна клона и продължи да я гледа мълчаливо, докато снегът и белите цветове падаха помежду им, а въздухът беше изпълнен с ароматно обещание за плод и сайдер.

— Ако не бях видял това със собствените си очи — каза старецът с изпълнен с емоции глас, — нямаше да повярвам, че е възможно. Няма никакъв естествен начин едно дърво да е голо на единия ден, а на другия да е вързало цвят. По дяволите, та тази ябълка има листа по себе си! Отново цъфти като едно време, когато април се паднеше топъл месец и лятото чукаше на вратата! — Гласът му го предаде и се наложи да изчака малко, преди да продължи. — Знам, че на дървото е изписано името ти. Нямам представа как се е озовало там или защо внезапно е вързало цвят… но ако това е сън, не искам да се събуждам от него. Помиришете въздуха! Просто го помиришете. — Слай Муди отиде при Суон, взе ръката ѝ и я допря до бузата си. Изхлипа едва чуто и падна на колене в снега. — Благодаря ти. Благодаря ти, много ти благодаря.

Джош си спомни зелените стръкове трева, които бяха поникнали в пръстта във формата на тялото на Суон в мазето на хранителния магазин на Поу-Поу. Спомни си какво му каза за болезнения звук, за земята, която била жива и как всичко живо си имало свой собствен език и начин да разбира нещата. Момичето често говореше за цветята и растенията, които беше отглеждала на паркингите за каравани или зад мотелски стаи, и Джош и Ръсти бяха наясно, че едва издържаше да гледа мъртвите дървета и някогашните гори. Но нищо не ги беше подготвило за това. Гигантът отиде до ябълката и прокара пръсти през буквите от името на Суон. Те приличаха на прогорени с горелка в кората. Момичето беше призовало някаква сила или енергия миналата вечер и сега пред него се намираше физическото доказателство за това.

— Как го направи? — попита я той. Не знаеше по какъв друг начин да се изрази.

— Просто го докоснах — отвърна тя. — Почувствах, че не е мъртво и го докоснах, защото исках да го запазя живо. — Суон се засрами от факта, че старецът е паднал на колене пред нея. Искаше ѝ се да стане и да спре да плаче. Съпругата му я гледаше със смесица от отвращение и изумление, както човек би гледал крастава жаба със златни криле. Цялото това внимание я изнерви още повече, отколкото миналата вечер, когато изкара акъла на стареца и старицата. — Моля ви — каза тя и дръпна палтото на Слай Муди. — Моля ви, станете, господине.

— Това е чудо — промърмори Карла, докато наблюдаваше как цветовете летят наоколо. Убиец бягаше наблизо и се опитваше да ги хване в уста. — Тя направи чудо! — Две сълзи се стекоха по бузите ѝ и замръзнаха като диаманти, преди да стигнат до челюстта ѝ.

Суон беше изнервена и премръзнала и се страхуваше, че обезобразената ѝ глава може да се килне прекалено много на една страна и да ѝ счупи врата. Вече не издържаше на хапещия вятър и се дръпна от хватката на Слай Муди. Обърна се и тръгна към хамбара, като опипваше снега пред себе си с Ревльото, докато старецът и останалите я изпратиха с погледи. Убиец бягаше в кръг около нея с един цвят от ябълковото дърво в устата си.

Ръсти беше онзи, чийто език се развърза пръв.

— Кой е най-близкият град? — обърна се той към стареца, който още беше на колене. — Тръгнали сме на север.

Слай Муди примига бавно и избърса очи с опакото на ръката си.

— Ричланд — отговори той. И поклати глава. — Не, не. Ричланд е мъртъв. Всички го напуснаха или умряха от коремен тиф миналата година. — Изправи се на крака. — Мерис Рест — сети се най-накрая. — Това е следващото селище. Намира се на около деветдесет и пет километра северно оттук по магистрала 44. Никога не съм ходил там, но чувам, че е наистина голям град.

— Мерис Рест да е тогава — каза Джош на Ръсти. — Място като всяко друго.

Муди излезе от транса, в който беше изпаднал.

— Не е нужно да си тръгвате. Можете да останете с нас! Разполагаме с много храна и ще ви намерим място в къщата! Господи, за нищо на света няма да позволя това момиче да прекара още една нощ в хамбара!

— Благодаря ти — каза Джош, — но трябва да продължим напред. Храната си е ваша и ще ви е необходима. Както вече Ръсти спомена, ние сме изпълнители, забавляваме хората. Така си изкарваме прехраната.

Слай Муди хвана Джош за ръката.

— Слушай, не знаеш какво имате, господине! Това момиче е чудодеец! Погледни дървото! Вчера беше мъртво, а сега можеш да помиришеш цветовете му! Господине, това момиче е специално. Нямаш представа на какво е способна, ако реши да го направи!

— Какво може да направи? — Ръсти беше объркан от всичко това и въобще не се чувстваше на място, както всеки път, в който вдигнеше огледалото на Фабриозо и не виждаше нищо в него освен мръсна повърхност.

— Погледни това дърво и си представи овощна градина! — каза развълнувано Слай Муди. — Представи си царевична нива, или пък поле с фасул и тикви! Каквото се сетиш! Нямам представа какво има в това момиче, но то разполага със силата на живота. Не виждаш ли? Тя докосна това дърво и го върна обратно! Господине, тази Суон може отново да събуди цялата земя!

— Това е просто едно дърво — напомни му Джош. — Откъде знаеш, че може да направи същото нещо с цяла овощна градина?

— Ти си глупак! Овощната градина е просто едно дърво и още едно! — изръмжа старецът. — Нямам представа как го направи, нито пък знам нещо за нея, но ако може да съживи едно ябълково дърво, значи може да съживи цяла овощна градина или цяла нива! Ти си безумец, ако отведеш някого с Божията дарба отново на пътя! Цялата страна е пълна с убийци, разбойници, луди и само Дяволът знае какви други! Ако останете тук, тя ще започне работа на полето и ще прави каквото е необходимо, за да го събуди отново!

Джош погледна Ръсти, който поклати глава и се освободи от Слай Муди.

— Трябва да продължим.

— Защо? Накъде? Какво търсите, което си струва да бъде намерено?

— Не знам — призна си Джош. През седемте години на скитане от селище на селище именно скиталчеството се беше превърнало в смисъл на живота им, а не установяването на някое място. Въпреки това гигантът се надяваше един ден да намерят място, на което да останат за повече от няколко месеца… Дори можеше да тръгне на юг към Мобайл, за да потърси Роуз и момчетата си. — Предполагам, че ще разберем, когато го намерим.

Муди имаше намерение да се възпротиви отново, но съпругата му го спря:

— Силвестър? Става много студено тук навън. Те са взели своето решение и смятам, че трябва да направят онова, което смятат за правилно.

Старецът се поколеба, погледна отново към ябълковото си дърво и кимна.

— Добре — измърмори той. — Разбирам, че трябва да продължите по своя път. — Изгледа сърдито Джош, който беше поне с десет сантиметра по-висок от него. — А сега ме слушай внимателно, господине — предупреди го Слай Муди. — Ще защитаваш това момиче, чуваш ли ме? Вероятно един ден ще осъзнае, че трябва да прави това, което виждам, че може. Но ти ще я защитаваш, чу ли?

— Да — отвърна гигантът. — Чух.

— В такъв случай продължавайте — каза Слай Муди. Джош и Ръсти тръгнаха към хамбара, но старецът не беше приключил. — Нека Бог да е с вас! — Той вдигна една шепа с бели цветове от снега, доближи ги до носа си и вдиша.

Близо час след като „Пътуващо представление“ се заклатушка по пътя на север, Слай Муди си облече най-дебелото палто и ботуши и каза на Карла, че не може да седи и минута повече. Смяташе да мине през гората, да отиде до дома на Бил Макхенри и да му разкаже историята за момичето, което можеше да върне живота на дърво само с допира си. Бил Макхенри имаше пикап и малко бензин и Слай Муди обеща, че ще разпространи наоколо новината за това девойче, защото беше видял чудо и надеждата за света все още не беше умряла. Щеше да намери някой хълм, от който да крещи името на Суон, и когато ябълките узрееха, щеше да направи ябълково пюре и да покани всички, които живееха в опустошените ферми в радиус от няколко километра, да станат част от чудото.

След това прегърна жената, която беше взел за своя съпруга, целуна я и видя как очите ѝ заблестяха като звезди.

Девет

Фонтанът и огънят

Знаци и символи ♦ Изпитанието на хирурга ♦ Костите на хиляди свещи ♦ Шивачката

55

Джипът ръмжеше в коловозите на покрития със сняг път и подминаваше останки и изоставени автомобили, отбити от двете страни. В преспите лежаха замръзнали трупове. Сестрата видя един, на който ръцете му бяха вдигнати нагоре, като че ли в последен призив за милост.

Стигнаха до кръстовище без никакви табели и Пол намали. Погледна през рамо към Хю Райън, който се беше свил в багажника до багажа. Лекарят беше прегърнал патерицата си с две ръце и хъркаше.

— Хей! — каза Пол и бутна спящия. — Събуди се!

Хю изхърка и най-накрая отвори тежките си клепачи.

— Какво има? Стигнахме ли?

— Не, по дяволите! Мисля, че поехме по грешния път още преди осем километра! Няма никакъв признак на живот тук! — Погледна през предния прозорец и видя заплахата от нови снеговалежи в облаците. Светлината тъкмо беше започнала да замира и на Пол не му се искаше да поглежда към стрелката за горивото, защото знаеше, че карат на изпарения.

— Мислех, че знаеш пътя!

— Знам го — увери го Хю. — Но доста време не съм напускал Мобърли. — Той огледа мрачния пейзаж. — Намираме се на кръстопът.

— Наясно сме с това. По кой път да поемем?

— Трябва да има табела. Може би вятърът я е съборил. — Лекарят се заоглежда в опит да намери нещо познато. Той не сподели с Пол и Сестрата, че никога не беше идвал тук преди, но искаше да се махне от Мобърли, защото се страхуваше, че ще го убият заради одеялата му, докато спи. — Нека видим. Мисля, че си спомням една голяма гора със стари дъбове.

Пол завъртя очи. От двете страни на тесния път имаше гъста гора.

— Виж — каза той, — искам да ме чуеш много внимателно, ако трябва чети по устните ми: намираме се в средата на нищото и ни свършва бензинът. Този път няма резервоари наблизо, които да източим. Съвсем скоро ще стане тъмно и мисля, че не сме на правилния път. А сега ми кажи защо да не ти извия проклетия тънък врат?!

Хю изглеждаше наранен.

— Защото — отвърна с невероятно достойнство той — си добро човешко същество. — Лекарят хвърли бърз поглед на Сестрата, която го изгледа косо. — Знам пътя. Наистина. Показах ви откъде да заобиколим онзи срутен мост, нали?

— Накъде да продължим? — попита с твърд тон клошарката. — Наляво или надясно?

— Наляво — отвърна Хю… и веднага съжали, че не беше казал „надясно“, но вече беше прекалено късно, пък и не искаше да изглежда като глупак.

— Надявам се Мерис Рест да е зад следващия завой — каза сърдито Пол, — или съвсем скоро ще продължим пеша. — Включи на скорост и зави наляво. Пътят се изви през коридор от мъртви дървета, чиито клони се преплитаха и скриваха небето.

Хю се разположи удобно и зачака присъдата си, а Сестрата се наведе, за да вдигне чантата си. Разкопча ѝ ципа, бръкна за стъкления пръстен и го извади. Сложи го в скута си и хванатите в капана на стъклото скъпоценни камъни веднага засветиха. Тя се загледа в блестящата им дълбочина.

— Виждаш ли нещо? — попита Пол.

Сестрата поклати глава. Цветовете пулсираха, но все още не бяха нарисували картини. Как функционираше стъкленият пръстен и какво точно представляваше, си оставаше загадка. Според Пол радиацията беше превърнала стъклото, скъпоценните камъни и благородните метали в някаква суперчувствителна антена, но не знаеха към какво беше настроена. Въпреки това бяха стигнали до извода, че стъкленият пръстен ги води към някого, което означаваше, че бяха запазили онази част от себе си, която вярваше в чудеса. Използването на този предмет беше като скок в мрака и загърбване на съмнението, страха и всички останали поквари, които замъгляваха съзнанието. Следването му беше върховна демонстрация на вяра.

По-близо ли сме до отговора, или по-далеч? — запита се Сестрата, докато гледаше пръстена. — Кого търсим и защо? Въпросите ѝ, знаеше тя, щяха да получат отговори в символи, картини, гледки, сенки и звуци, които можеше в действителност да са далечни човешки гласове, скърцането на колела или лаят на куче.

Един диамант гореше като метеор и светлината му се разпространи по нишки от сребро и платина. Подобно на верижна реакция още диаманти избухнаха в пламъци. Сестрата усети как силата на стъкления пръстен се протяга към нея, придърпва я надълбоко, още по-надълбоко и по-надълбоко, докато цялото ѝ същество не се съсредоточи върху експлозиите от светлина, които избухваха в хипнотичен ритъм.

Вече не се намираше в джипа с Пол Торсън и еднокракия лекар от Амарило. Стоеше на някакво покрито със сняг поле, осеяно с пъновете на отсечени дървета. Едно дърво обаче беше останало. То беше покрито с диамантено бели цветове, които бяха галени от вятъра. На ствола на дървото бяха оставени отпечатъци от длани, сякаш прогорени в кората — пръстите бяха дълги и тънки, пръсти на млад човек.

Върху ствола имаше и букви, като че ли написани с огън: „С… У… О… Н“.

Сестрата се опита да обърне глава, за да огледа по-добре мястото, на което се намираше, но съновидението започна да избледнява. Усети присъствието на сенчести фигури и чу далечни гласове. Вероятно това беше един хванат в капана на времето момент, който някак си беше предаван към нея като снимка през призрачни проводници. И в следващия миг съновидението изведнъж изчезна и тя отново беше в джипа със стъкления пръстен в ръцете си.

Сестрата изпусна затаения си дъх.

— Пак беше там — обърна се тя към Пол. — Отново го видях — единственото дърво в полето с пънове, с отпечатъците от длан и прогорения в ствола надпис „СУОН“. Видението беше по-ясно от миналата вечер и този път… Мисля, че помирисах ябълки. — Целият ден вчера бяха пътували към Мерис Рест и прекараха нощта в останките на стара къща. Именно там клошарката беше погледнала в стъкления пръстен и за първи път видя дървото с цветовете по него. Този път видението беше по-ясно — видя всяка малка подробност от дървото, всеки хилав клон и дори малките зелени пъпки, които се подаваха под цветовете. — Мисля, че се приближаваме — каза тя. Сърцето ѝ биеше бързо. — Видението беше по-ясно. Трябва да се приближаваме!

— Всички дървета са мъртви — напомни ѝ Пол. — Просто се огледай. Нищо не цъфти… и нищо няма да цъфне. Защо това чудо ти показва цъфнало дърво?

— Не знам. Ако знаех, щях да ти кажа. — Сестрата отново се съсредоточи в стъкления пръстен, който пулсираше с ускорения ритъм на сърцето ѝ, но не я покани в ново съновидение. Съобщението беше доставено и — поне засега — нямаше да бъде повторено.

— Суон. Лебед. — Пол поклати глава. — В това няма абсолютно никакъв смисъл.

— Напротив, има. Някак си има. Просто трябва да наредим пъзела.

Пол стисна здраво волана.

— Сестра — каза той със съжалителен тон, — повтаряш едно и също от доста дълго време. Постоянно гледаш тази стъклария като циганка, която предсказва бъдещето на чаени листа. И ето докъде стигнахме — въртим се напред-назад и следваме знаци и символи, които вероятно не означават нищо. — Изгледа я косо. — Някога замисляла ли си се над това?

— Намерихме Матисън, нали? Намерихме също картите „Таро“ и куклата. — Клошарката говореше уверено. През много дни и нощи се бе страхувала от същото нещо… но винаги за кратко, след което увереността ѝ се завръщаше. — Смятам, че пръстенът ни води към някого… към някой много важен човек.

— Имаш предвид, че ти се иска да вярваш.

— Имам предвид, че вярвам! — сопна се тя. — Как бих могла да продължавам, ако не е така?

Пол въздъхна тежко. Беше изморен, брадата го сърбеше и знаеше, че мирише като клетка с маймуни в зоопарк. От колко ли време не се беше къпал? Най-доброто, което успя да направи през последните няколко седмици, беше да се изтърка тук-там с пепел и сняг. През последните две години обикаляха като двама боксьори на ринга около темата за това доколко могат да разчитат на стъкления пръстен. Пол не виждаше нищо в предмета, освен цветове и много пъти се беше питал дали жената, с която пътуваше — която беше обикнал и уважаваше много — не си измисляше знаците и не ги интерпретираше както ѝ беше угодно, за да продължават този безумен поход.

— Вярвам — каза Сестрата, — че това е дар. Вярвам, че го намерих с причина. Вярвам, че ни води по пътя ни с някаква цел. И всичко, което ни показва, е следа, която да последваме. Не подценя…

— Глупости! — прекъсна я Пол и едва не скочи на спирачката, но се страхуваше, че джипът ще се хлъзне и ще излезе от пътя. Клошарката го погледна. На покритото ѝ с отвратителните образувания лице бяха изписани шок, гняв и разочарование. — Помниш ли, че видя някакъв шибан клоун в това проклето чудо? Видя счупена каруца „Конестога“ или каквото там смяташ, че е, както и хиляди други неща, в които няма никакъв смисъл! Каза да продължим на изток, защото смяташ, че виденията или картините, които виждаш по време на сънеброденето ти, или каквото са там, стават по-ясни. След това каза да се върнем отново на запад, защото виденията започнаха да избледняват и ти се опита да се съсредоточиш върху посоката. След това каза да вървим на север, после на юг… и после пак на север и на юг. Сестра, ти виждаш в това проклето нещо онова, което искаш да видиш! Да, намерихме Матисън в Канзас! Е, и? Може би си чула нещо за този град, когато си била дете! Някога замисляла ли си се за това?

Сестрата мълчеше и стискаше стъкления пръстен по-близо до себе си. Най-накрая каза онова, което искаше да каже от много, много дълго време:

— Вярвам, че този предмет е дар от Господ.

— Да бе — Пол се усмихна горчиво. — Е, огледай се. Просто се огледай. Някога замисляла ли си се, че Бог може да е луд?

Очите на клошарката запариха от сълзи и тя извърна поглед от мъжа, защото проклета да беше, ако му позволеше да я види да плаче.

— Цялото това нещо си ти, не разбираш ли? — продължи той. — Онова, което ти виждаш, което ти чувстваш и което ти решиш. Ако проклетото чудо те води нанякъде — или при някого — защо направо не ти покаже къде трябва да отидеш? Защо си играе номера със съзнанието ти? Защо ти изпраща тези „следи“ на парчета и части?

— Защото — отговори Сестрата със съвсем лек трепет в гласа си — да бъдеш избран да получиш подарък не означава, че знаеш как да го използваш. Проблемът не е в стъкления пръстен… а в мен, понеже онова, което мога да разбера, си има граници. Давам всичко от себе си и може би… може би човека, когото търся, още не е готов да бъде намерен.

— Какво? Я стига!

— Може би обстоятелствата още не са както трябва. Може би картината не е завършена и затова…

— О, Господи! — отвърна изморено Пол. — Наясно ли си, че бълнуваш? Измисляш си неща, които не са верни, защото много силно желаеш да са истина. Не искаш да си признаеш, че пропиляхме седем години от животите си в преследване на духове.

Сестрата се загледа в разгръщащия се пред тях път, който отвеждаше джипа в мрачна, мъртва гора.

— Ако наистина мислиш това, което говориш — каза най-накрая тя, — защо пътуваш с мен от толкова дълго време?

— Не знам. Може би защото исках да повярвам също като теб. Исках да намеря някаква логика в тази лудост… но такава няма и никога не е имало.

— Помня късовълновото радио — каза Сестрата.

— Какво?

— Късовълновото радио — повтори тя. — Онова, което използваше, за да попречиш на онези хора в хижата ти да се самоубият. Караше ги да продължават напред и им даваше надежда. Помниш ли?

— Да. Какво от това?

— Самият ти не се ли надяваше поне малко, че ще чуеш човешки глас по него? Не си ли казваше, че може би на следващия ден, или на по-следващия, ще получите сигнал от други оцелели? Едва ли си правил всичко онова само за да опазиш шепа непознати живи. Правил си го, за да запазиш и своя живот. И си се надявал, че може би един ден ще чуете нещо повече от статичен шум. Е, това е моето късовълново радио. — Сестрата прокара ръце по гладкото стъкло. — И смятам, че е настроено към сила, която дори не мога да започна да разбирам… но нямам намерение да се съмнявам в нея. Не. Смятам да продължа напред, стъпка по стъпка. С теб или без…

— Какво, по дяволите…? — Пол я прекъсна, когато завиха. В средата на пътя, под надвисналите дървета, имаше три огромни снежни човека, които бяха облечени с шапки и шалове, а очите и носовете им бяха направени от камъни. Единият от тях беше захапал царевична лула. Пол изведнъж осъзна, че няма да може да спре навреме и макар да настъпи спирачката, гумите поднесоха по снега и предната броня на джипа се вряза в единия от снежните човеци.

Ударът едва не изхвърли Пол и Сестрата през предното стъкло. Зъбите на Хю изтракаха и той изкряска отзад. Двигателят на джипа се задави и изгасна. Видяха, че снежният човек всъщност е служил за маскировка на барикада от смачкан метал, дървета и камъни.

— Мамка му! — изруга Пол, когато отново можеше да говори. — Някой глупак е сложил на…

Чифт крака в протрити кафяви ботуши скочиха отнякъде върху капака на джипа.

Сестрата вдигна поглед и видя закачулена фигура в дълго дрипаво кафяво палто. Едната ѝ ръка беше увита около въже, завързано за клоните на дървото над пътя. В другата държеше .38-калибров револвер, насочен през предното стъкло в Пол Торсън.

Още фигури се затичаха от всички посоки на гората към джипа.

— Бандити! — изблея като агне на заколение Хю, чиито очи бяха ококорени от ужас. — Ще ни ограбят и ще ни прережат гърлата!

— Как ли пък не — отвърна спокойно Сестрата и сложи ръка на дръжката на рязаната пушка, която беше оставила до седалката си. Издърпа я нагоре, насочи я във фигурата на капака и имаше намерение да стреля, когато двете врати на джипа се отвориха.

Десетина пистолета, три пушки и седем заострени дървени копия се насочиха към нея и същият брой оръжия заплашиха Пол.

— Не ни убивайте! — изкрещя Хю. — Моля ви, не ни убивайте! Ще ви дадем каквото поискате!

„Лесно ти е да го кажеш, след като не притежаваш абсолютно нищо!“, помисли си Сестрата, когато се загледа в стената от огнестрелни оръжия и копия. Изчисли колко време ѝ беше необходимо, за да обърне пушката и да стреля по бандитите… но осъзна, че ще е история в момента, в който направеше рязко движение. Застина с една ръка върху оръжието си и с другата върху стъкления пръстен.

— Излезте от джипа — нареди фигурата на капака. Гласът принадлежеше на младеж… на момче. Револверът беше насочен от Пол към Сестрата. — Махни си пръста от спусъка, ако искаш да го запазиш.

Тя се поколеба и погледна лицето на момчето, но не можа да види нищо от него заради качулката на палтото. Той държеше оръжието стабилно, сякаш ръката му беше от камък. Тонът му беше мъртвешки сериозен.

Сестрата примига и махна пръста си от спусъка.

Пол знаеше, че нямат никакъв шанс. Измърмори ругатня и слезе от джипа. Изгаряше от желание да удуши Хю Райън.

— Страшен гид си — обърна се клошарката към лекаря. Пое си дълбоко въздух, изпусна го и също слезе.

Беше по-висока от похитителите.

Те бяха деца.

Кльощави и мръсни деца. Най-малкото беше на около девет-десет години, а най-голямото на около шестнадесет… и всички се взираха като едно същество в пулсиращия стъклен пръстен.

56

Пол, Сестрата и Хю бяха изправени пред шумната банда от двадесет и седем момчета бандити и поведени под цевите и острите върхове на копията им през заснежената гора. На около стотина метра от пътя им заповядаха да спрат. Зачакаха, докато няколко от момчетата разчистиха храстите и клоните от входа на малка пещера. Дулото на една пушка бутна Сестрата вътре и останалите я последваха.

Вътре пещерата се разширяваше и образуваше просторна и висока зала. Въздухът в нея беше влажен. Наоколо горяха десетки свещи, а в средата на пода беше запален малък огън, чийто дим се извиваше нагоре през една дупка в тавана. Осем други момчета, които също бяха кльощави и с болнав вид, чакаха завръщането на своите другари и когато чантите бяха отворени, хлапетата закрещяха и се разсмяха, докато разхвърляха дрехите на Сестрата и Пол. Бандитите грабеха препалено големите за тях палта и пуловери, нахлузваха си вълнени шалове и шапки и танцуваха наоколо като апачи. Единият от тях отпуши бутилката с шльокавица, която носеше Хю, и виковете се усилиха, а танците станаха по-дивашки. Към цялата тази врява беше добавен акомпанимент от удрящи се едно в друго дървени трупчета, дрънчащи кратуни и ритмично биене с пръчки по кашони.

Хю едва пазеше равновесие на патерицата и единствения си крак, докато момчетата вилнееха около него и го ръгаха с копията си. Беше чувал истории за горските бандити и никак не му се нравеше идеята да бъде скалпиран или одран.

— Не ни убивайте! — изкрещя в опит да надвика врявата той. — Моля ви, не ни… — И в следващия миг падна по задник, когато едно кораво десетгодишно с чорлава черна коса изрита патерицата му. Надигна се истинска буря от смях и още копия и оръжия бяха насочени към Пол и Сестрата. Клошарката погледна към другия край на пещерата и през мъглата от дим видя малко слабо момче с червена коса и тебеширен цвят на кожата. То държеше стъкления пръстен в ръце и се взираше като хипнотизирано в него… преди второ момче да му го отнеме и да избяга. Трето хлапе нападна второто и се опита да докопа съкровището. Сестрата видя как цяла шайка дрипави момчета се блъскаха и биеха весело и изгуби от поглед предмета. Още едно момче навря пушката си в лицето ѝ и ѝ се ухили, сякаш я предизвикваше да направи нещо. След това се извърна от нея, грабна тубата с шльокавица и се присъедини към танца на победата.

Пол помогна на Хю да се изправи. Едно копие го прониза в ребрата и той се обърна гневно към мъчителя си, но Сестрата го сграбчи за ръката, за да го спре. Едно момче със завързани в рошавата си руса коса кости на малки животни насочи копието си в лицето ѝ и за малко да ѝ прониже окото. Тя го изгледа безстрастно и то се разкикоти като хиена, преди да се отдалечи с подскоци.

Момчето, което беше взело магнума на Пол, танцуваше наоколо, като едва удържаше тежкия револвер в двете си ръце. Тубата с шльокавица се предаваше от ръка на ръка и възпламеняваше още повече страстите. Сестрата се страхуваше, че хлапетата ще започнат да стрелят напосоки с оръжията си, а на затворено място като това рикошетите щяха да бъдат смъртоносни. Тя забеляза блясъка на стъкления пръстен, когато едно от децата го взе от друго. След това две момчета се сбиха за него и на клошарката ѝ стана лошо при мисълта, че може да го счупят. Тя направи крачка напред, но поне пет копия я накараха да отстъпи назад.

И тогава се случи ужасното нещо. Едно от момчетата, което вече беше замаяно от шльокавицата, вдигна стъкления пръстен над главата си… и беше нападнато гърбом от друго, което се опита да го вземе. Пръстенът полетя от ръцете му и се завъртя във въздуха. Сестрата беше на път да изпищи. Видя как съкровището ѝ пада към пода като на забавен каданс и се чу как извика Не!, но не можеше да направи нищо. Стъкленият пръстен падаше… падаше… падаше.

Една ръка го хвана, преди да стигне до долу, и предметът засвети с огнени цветове, сякаш в него експлодираха метеори.

Беше спасен от фигурата с палтото с качулка, която се беше приземила на капака на джипа. Този младеж беше по-висок от останалите с поне тридесет сантиметра и когато се приближи до Сестрата, момчетата около него отстъпиха, за да му направят път. Лицето му все още беше скрито от качулката. Крясъците, удрянето на дървените трупчета едно в друго и барабанният тътен заглъхнаха. Стъкленият пръстен светеше ярко в бавен пулсиращ ритъм. Младежът застана пред Сестрата.

— Какво е това? — попита той и вдигна предмета пред нея. Останалите спряха да танцуват и да викат и го наобиколиха, за да наблюдават случващото се.

— Това е мое — отвърна жената.

— Не. Беше твое. Попитах те какво е.

— То е… — Млъкна, за да измисли какво да каже. — То е магия — отговори тя. — То е чудо, ако знаеш как да го използваш. Моля те… — Чу непозната нотка на молба в гласа си. — Моля те, не го чупи.

— Какво ще стане, ако го направя? Какво ще стане, ако го изпусна и се счупи? Магията ще изтече ли?

Сестрата не отговори нищо, защото знаеше, че младежът ѝ се подиграва.

Той дръпна качулката, за да разкрие лицето си.

— Не вярвам в магията — каза ѝ. — Тя е за глупаците и децата.

Това хлапе беше по-голямо от останалите — може би на седемнадесет или осемнадесет. На височина беше почти колкото нея, а големината на раменете му подсказваше, че един ден, когато пораснеше и наддадеше, щеше да стане едър мъж. Лицето му беше слабо и бледо, с остри скули и пепеляви на цвят очи. В дългата му до раменете тъмнокестенява коса бяха сплетени малки кости и пера и с тях изглеждаше суров и сериозен като индиански вожд. Рехавите и светлокафяви косми на брадата покриваха долната част на лицето му, но Сестрата видя, че челюстта му е издадена и квадратна. За неумолимия му вид спомагаха също гъстите му тъмни вежди и кривия му сплескан като на боксьор нос. Този младеж беше красив, но и опасен. И не беше нито хлапе, нито глупак.

Той изгледа мълчаливо стъкления пръстен и попита:

— Накъде бяхте тръгнали?

— Мерис Рест — отвърна изнервено Хю. — Ние сме просто бедни пътници. Не искаме да…

— Млъквай — нареди му младежът и лекарят затвори уста. Той погледна Пол в очите за няколко секунди, след което изсумтя и отмести поглед. — Мерис Рест — повтори. — Намирате се на около двадесет и пет километра източно от Мерис Рест. Защо отивате там?

— Смятахме да минем през града по пътя си на юг — обясни Сестрата. — Искахме да се снабдим с малко храна и вода.

— Така ли? Е, нямате късмет. Храната никаква я няма в Мерис Рест. Хората там гладуват, а езерото им пресъхна преди около пет месеца. Пият разтопен сняг, също като всички останали.

— Снегът е радиационен — каза Хю. — Пиенето на разтопен сняг ще ви убие.

— Ти какъв си? Експерт някакъв?

— Не, но съм — бях — лекар и знам какво говоря.

— Лекар? Какъв лекар?

— Хирург — отвърна Хю с изпълнен с гордост глас. — Бях най-добрият хирург в Амарило.

— Хирург? Имаш предвид, че си оперирал болни хора?

— Точно така. И никога не съм губил пациент.

Сестрата се осмели да направи крачка напред. Младежът мигновено сложи ръка на револвера на колана под палтото му.

— Слушай — започна тя, — хайде да престанем с глупостите. Вече взе всичко, което имаме. През останалата част от пътя ще вървим… но си искам стъкления пръстен обратно. Искам го веднага. Ако смяташ да ме убиваш, по-добре го направи, защото или ще ми дадеш моето, или сама ще си го взема.

Младежът не помръдна, а ястребовият му поглед я предизвика.

„Време е за действие!“, помисли си клошарката и сърцето ѝ заби бързо в гърдите ѝ. Тя посегна към него, но онзи неочаквано се разсмя и отстъпи назад. Той вдигна пръстена, сякаш имаше намерение да го разбие в пода на пещерата.

— Недей — извика Сестрата. — Моля те, недей.

Ръката му остана във въздуха. Клошарката се подготви да се спусне да го хване, ако младежът разтвореше пръсти.

— Робин? — обади се някакъв слаб глас от дъното на пещерата. — Робин?

Момчето изгледа Сестрата с непоколебим и проницателен поглед, след което примига, свали ръка и ѝ подаде пръстена.

— Ето. Така или иначе не струва пукната пара.

Тя го взе и изпита огромно облекчение.

— Никой от вас няма да си отиде — заяви младежът. — Особено ти, докторе.

— А? — Хю беше ужасен.

— Върви в дъното на пещерата — нареди водачът на момчетата. — Всички отидете. — Пленниците се поколебаха. — Веднага — изрева той с глас, който не търпеше неподчинение.

Тримата изпълниха нареждането му и след малко Сестрата видя още няколко фигури в дъното на залата. Три от тях бяха момчета с Маската на Йов в различни фази на развитие — едното едва успяваше да държи деформираната си глава изправена. На пода в ъгъла, на легло от слама и листа, лежеше кестеняво момче на десет-единадесет години, чието лице лъщеше от трескава пот. Върху белите му гърди беше наложен компрес от мазни листа, точно под сърцето; около тях беше текла кръв. Раненото хлапе се опита да вдигне глава, когато ги видя, но нямаше достатъчно сила.

— Робин? — прошепна то. — Там ли си?

— Тук съм, Бъки. — Младежът се наведе над него и отметна мократа му коса от челото.

— Боли ме… много ме боли. — Бъки се разкашля и на устните му се появи пенеста кръв. Робин побърза да я избърше с листо. — Няма да ме оставиш да изляза навън, когато е тъмно, нали?

— Не — отвърна тихичко младежът. — Няма да те оставя да излезеш навън, когато е тъмно. — Той погледна Сестрата с очи, които принадлежаха на стогодишен човек. — Бъки беше прострелян преди три дни. — Съвсем нежно отлепи слоя листа от гърдите на момчето. Раната представляваше грозна алена дупка с подпухнали сиви инфектирани краища. Робин отмести поглед към Хю, а после и към стъкления пръстен. — Не вярвам в магията и чудесата. Но може би е чудо, че те намерихме днес, док. Ще извадиш куршума.

— Аз? — Хю едва не се задави. — О, не. Не мога. Не и аз.

— Каза, че си оперирал болни хора. Каза, че никога не си губил пациент.

— Това беше преди цял един живот — изскимтя лекарят. — Погледнете тази рана! Прекалено близо е до сърцето! — Той вдигна треперещата си ръка. — Не мога да нарежа дори маруля с тази ръка!

Робин се изправи и отиде до него, докато не се озоваха лице в лице.

— Ти си лекар. Ще извадиш куршума и ще го оправиш, или можеш да започваш да копаеш гробове за теб и приятелите ти.

— Не мога! Тук няма никакви инструменти, няма светлина, няма дезинфектанти, няма упойка! Не съм оперирал вече седем години, а и така или иначе не съм сърдечен хирург! Не. Съжалявам. Това момче няма…

Робин дръпна петлето на револвера си и го притисна в гърлото на Хю.

— Лекар, който не може да помогне на никого, не трябва да живее. Само хабиш въздуха, нали?

— Моля… моля… — Хю зяпна, а очите му се ококориха.

— Почакай малко — намеси се Сестрата. — Хю, дупката вече е направена. Само трябва да извадиш куршума.

— О, разбира се! Разбира се! Само трябва да извадя куршума! — Той се засмя на ръба на истерията. — Сестра, куршумът може да е навсякъде! С какво ще спра кръвта? Как да извадя проклетото нещо… с пръсти ли?

— Имаме ножове — каза му Робин. — Можем да ги нагреем в огъня. Това ги почиства, нали?

— Няма такова нещо като „чисто“ в подобни условия! Господи, не знаеш какво ме молиш да направя!

— Не те моля. Нареждам ти. Направи го, док.

Хю потърси подкрепа от Пол и Сестрата, но те нямаха какво да направят за него.

— Не мога — прошепна с дрезгав глас той. — Моля те… ще го убия, ако се опитам да извадя куршума.

— Със сигурност ще умре, ако не го сториш. Аз съм водачът тук. Когато дам дума на някого, я спазвам. Бъки беше прострелян, защото го изпратих навън с още няколко момчета да спрат преминаващ камион. Но той още не беше готов да убива и не беше достатъчно бърз, за да избегне куршум. — Робин отново навря пистолета в гърлото на Хю. — Аз съм готов да убивам. Правил съм го и преди. Виж, обещах на Бъки да направя всичко по силите си за него. Така че… ще извадиш ли куршума, или да ви избия всичките?

Хю преглътна. Очите му се навлажниха от страх.

— Има много… много неща, които съм забравил.

— Спомни си ги. Бързо.

Лекарят се тресеше. Затвори очи и ги отвори отново. Момчето все още беше пред него. Цялото му тяло туптеше с ритъма на сърцето му. „Какво си спомням? — запита се той. — Мисли, мамка му!“ Нищо не му идваше, всичко беше една мъглива бъркотия. Младежът чакаше с пръст на спусъка. Хю осъзна, че ще се наложи да действа инстинктивно и Бог да им беше на помощ, ако се провали.

— Някой… трябва да ми помага — съумя да каже накрая той. — Вече не мога да пазя равновесие. Ще ми трябва и светлина. Трябва да имам светлина, колкото е възможно по-силна. Нуждая се още от… — „Мисли!“ — … три-четири остри ножа с тесни остриета. Натъркайте ги с пепел и ги сложете в огъня. Искам парцали и… о, Господи, трябват ми клампи, форцепси, сонди… не мога да убия това момче, проклети да сте! — Очите му направо пламнаха срещу Робин.

— Ще ти донеса тези неща. Без медицинските простотии. Но ще ги заменя с други.

— И шльокавица — каза Хю. — Тубата. За момчето и за мен. Искам пепел, с която да си измия ръцете. Ще ми трябва и кофа, в която да мога да повърна. — С треперещата си ръка избута револвера настрани от гърлото си. — Как се казваш, млади човече?

— Робин Оукс.

— Добре, господин Оукс. Когато започна, не искам да ме докосваш с пръст. Без значение какво правя, без значение какво си мислиш, че трябва да направя. Ще съм достатъчно изплашен за двама ни. — Хю погледна раната и потръпна. Беше много, ама много неприятна. — С какво оръжие е бил прострелян?

— Не знам. Вероятно с пистолет.

— Това не ми говори абсолютно нищо за размера на куршума. О, Господи, това е безумие! Не мога да извадя куршум от рана, която е толкова близо до… — Револверът отново беше насочен в него. Хю видя, че пръстът на младежа беше готов да дръпне спусъка. Близостта му до смъртта го накара да издигне отново арогантната фасада, зад която се беше крил в Амарило. — Разкарай този револвер от лицето ми, малка свиня такава — каза той и Робин примига насреща му. — Ще направя каквото мога… но не обещавам чудеса, нали разбираш? Е? Какво дремеш? Донеси ми нещата!

Младежът свали револвера. Отиде да донесе шльокавица, ножове и пепел.

Бяха необходими около двадесет минути, за да напият Бъки така, както Хю го искаше. По нареждане на Робин останалите момчета донесоха свещи и ги разположиха около пациента. Хю натърка ръцете си с пепел и зачака остриетата да се нагреят достатъчно.

— Той те нарече „сестра“ — каза младежът. — Да не си монахиня?

— Не. Това е името ми.

— О.

Робин като че ли беше разочарован и клошарката го попита защо.

Той сви рамене.

— В голямата сграда, в която бяхме, имаше монахини. Наричах ги косове, защото винаги долитаха при теб, когато сметнеха, че си направил нещо лошо. Но някои от тях бяха добри. Сестра Маргарет постоянно ми казваше, че ще постигна някои неща, ще създам семейство, ще имам дом и подобни. — Младежът огледа пещерата. — Страшен дом, а?

Сестрата разбра за какво ѝ говори.

— Живял си в сиропиталище?

— Да. Всички ние. Много от нас се разболяха и умряха, когато стегна студът. Особено най-малките. — Погледът му стана мрачен. — Отец Томас се спомина и го заровихме зад голямата сграда. Последва го сестра Лин, а след нея сестра Мей и сестра Маргарет. Отец Къмингс избяга посред нощ. Не го виня. Кой би искал да се грижи за сбирщина дрипави хлапета? Някои от другите също си тръгнаха. Последният, който умря, беше отец Клинтън и след него останахме само ние.

— Нямаше ли други големи момчета с вас?

— О, да. Някои от тях останаха, но повечето решиха да се оправят сами. В един момент се оказах най-големият. Осъзнах, че ако си тръгна, няма да има кой да се грижи за малчуганите.

— Тогава си намерил тази пещера и си започнал да ограбваш хората?

— Естествено. Защо не? Имам предвид, че светът полудя, нали? Защо да не ограбваме хората, ако това е единственият начин да останем живи?

— Защото не е правилно — отговори Сестрата. Робин се засмя. Тя го изчака да се насмее, след което му каза: — Колко души си убил?

Всички признаци за усмивка се изпариха от лицето му. Младежът се загледа в ръцете си, които бяха ръцете на мъж, груби и мазолести.

— Четирима. Но всички те искаха да ме убият. — Робин се почувства неудобно и сви рамене. — Не е кой знае какво.

— Ножовете са готови — съобщи Пол, който наглеждаше огъня. Хю, който се подпираше на патерицата си над раненото момче, си пое дълбоко въздух и наведе глава.

Остана така за минута.

— Добре. — Гласът му беше тих и смирен. — Донесете ножовете. Сестра, ще клекнеш ли до мен, за да ме придържаш, моля? Също така ще се нуждая от няколко момчета, които да държат Бъки. Не искам да шава много.

— Не може ли просто да го нокаутираме или нещо подобно? — попита Робин.

— Не. Съществува риск от мозъчна травма, а и първият импулс на човек след изпадане в безсъзнание е да повърне. Не искаме това, нали? Пол, ще държиш ли краката на Бъки? Надявам се да не ти се гади от малко кръв.

— Няма — отвърна Пол и Сестрата си спомни онзи ден на магистрала 80, когато разпори търбуха на вълка.

Горещите ножове бяха донесени в тенджера. Клошарката коленичи до Хю и му позволи да отпусне лекото си тяло върху нея. Остави стъкления пръстен на земята. Бъки беше пиян и бълнуваше, че чува пеещи птички. Дестрата се заслуша, но чу единствено пронизващия вой на вятъра отвън.

— Мили боже, моля те, напътствай ръката ми — прошепна Хю. Взе един от ножовете. Острието му беше прекалено широко и това го накара да избере друг. Дори най-тесният от наличните ножове щеше да е неподходящ за целта. Хю знаеше, че дори едно леко срязване можеше да засегне лявата камера на сърцето и тогава нищо нямаше да може да спре гейзера от кръв.

— Давай — нареди Робин.

— Ще започна, когато съм готов! Нито секунда по-рано! А сега се разкарай по-далеч от мен, момче!

Младежът отстъпи, но остана достатъчно близо, за да гледа.

Някои от другите хлапета държаха ръцете, главата и тялото на Бъки притиснати в земята. Повечето от тях — дори онези с Маската на Йов — се бяха събрали около оперирания. Хю погледна ножа в ръцете си. Трепереше и не можеше да се спре. Наведе се напред, преди нервите му напълно да откажат, и притисна горещото острие в края на раната.

Изпръска го инфектирана течност. Тялото на Бъки се изви и момчето изрева от агония.

— Дръжте го здраво! — извика Хю. — Дръжте го, проклети да сте! — Момчетата се опитваха да го удържат, но дори Пол изпитваше затруднения с буйните му крака. Хю заби ножа по-надълбоко и ревът на Бъки заехтя наоколо.

— Убиваш го! — изкрещя Робин, но лекарят не му обърна внимание. Той взе тубата с шльокавица и поля във и около кървящата рана. Момчетата едва успяваха да удържат Бъки. Хю отново се опита да бръкне в раната. Собственото му сърце биеше толкова силно, че заплашваше да изскочи от гърдите му.

— Не виждам куршума — каза той. — Прекалено навътре е! — Кръвта бликаше от раната — гъста и тъмночервена. Лекарят извади парчета от кост от ожуленото ребро. Червената и пореста повърхност на дроба подскочи и се разпени. — Дръжте го здраво, за бога! — изкрещя той. Острието беше прекалено широко, то не беше хирургичен инструмент, а касапско пособие. — Не мога да го направя! Не мога! — зави Хю и хвърли ножа настрани.

Робин притисна дулото на револвера си в главата му.

— Извади го от него!

— Не разполагам с необходимите инструменти! Не мога да работя без…

— Майната им на инструментите ти! — изкрещя младежът. — Използвай пръстите си, ако се налага! Просто извади куршума!

Бъки стенеше, а клепачите му потреперваха. Тялото му продължаваше да се извива в ембрионална поза. Хлапетата вложиха всички сили, за да го удържат. Хю не знаеше какво да прави. В тенджерата нямаше достатъчно тънко острие, с което да работи. Робин отново притисна револвера в главата му. Лекарят погледна настрани и видя стъкления пръстен на земята.

На него имаше два тънки шипа и личаха местата, на които други три бяха отчупени.

— Сестра, нуждая се от един от тези шипове. Ще го използвам като сонда — каза той. — Можеш ли да го счупиш и да ми го дадеш?

Клошарката се поколеба само една-две секунди и след това шипът вече беше в дланта на лекаря и блестеше в пламенни цветове.

Хю разтвори раната с другата си ръка и пъхна стъклото в алената дупка.

Наложи се да го напъха по-надълбоко и потръпна при мисълта какво можеше да одраска.

— Дръжте го! — предупреди той и изкриви шипа със сантиметър наляво. Сърцето биеше тежко, а тялото преминаваше нов праг на шок. „Побързай! Побързай! — каза си Хю. — Намери копелето и го извади!“ Напъха сондата още по-надълбоко, но не намери куршума.

Въобрази си, че изведнъж стъклото стана топло в ръката му… много топло. Почти горещо.

Минаха още две секунди и вече беше напълно сигурен: сондата се стопляше. Бъки се разтресе, очите му побеляха и той припадна.

От раната излезе струйка пара като въздишка. Хю имаше чувството, че усеща мириса на обгорена тъкан.

— Сестра? Нямам представа… какво се случва, но мисля, че… Сондата докосна нещо твърдо в меките гънки на тъканта, на около сантиметър под лявата коронарна артерия.

— Намерих го! — изграчи лекарят и се съсредоточи в определянето на размера на куршума с върха на сондата. Навсякъде имаше кръв, но не беше яркочервена като артериалната и течеше много бавно. Стъклото в ръката му беше горещо, а миризмата на обгорена плът по-силна. Хю усети, че единственият му крак и долната половина на тялото му замръзваха, но от раната се надигаше пара. Това парче стъкло някак си изсмукваше телесната му температура, увеличаваше я и я изпращаше към раната. Хю почувства сила в ръката си — спокойна, великолепна сила. Тя потече като светкавица, прочисти главата му от страха и изгори мрежите, които шльокавицата беше разпънала. Изведнъж тридесетте му години медицински опит се завърнаха и той отново се почувства млад, силен и безстрашен.

Нямаше представа каква беше тази сила — прилив, създаден от самия живот или от онова, което хората посещаващи църкви наричаха избавление — но отново можеше да вижда. Можеше да извади куршума. Да. Можеше.

Ръцете му вече не трепереха.

Хю осъзна, че трябва да напъха сондата под куршума и да го надигне, за да може да го хване с пръсти. Лявата коронарна артерия и лявата камера бяха близо, много близо. Започна да работи с геометрично прецизни движения.

— Внимателно — предупреди го Сестрата, но знаеше, че няма нужда да го прави. Лицето на лекаря беше над раната и изведнъж изкрещя:

— Повече светлина! — Робин приближи една от свещите.

Куршумът се освободи от заобикалящата го тъкан. Хю чу цвъртене и усети миризмата на обгорени плът и кръв. „Какво, по дяволите…?“, помисли си той, но нямаше време да се разсейва. Стъкленият шип беше много горещ и едва го държеше, но не смееше да го пусне. Имаше чувството, че тялото му е заледено до гърдите.

— Виждам го! — каза той. — Благодаря на Бога, куршумът е малък! — Лекарят натика два пръста в раната и хвана парчето олово между тях. Извади ги и хвърли онова, което приличаше на пломба, към Робин.

Започна да вади сондата и всички чуха цвъртенето на плът и кръв. Хю не можеше да повярва на очите си — разкъсаната тъкан в раната се обгаряше и зарастваше, докато шипът излизаше.

Когато го извади, приличаше на пръчка от горещ бял огън. След като напусна раната, се чу съскане и кръвта се съсири. От инфектираните страни се надигна син пламък, който изгоря за четири бързи удара на сърцето на Сестрата. На мястото на раната остана само кафяв обгорен кръг.

Хю задържа парчето стъкло пред очите си и лицето му се окъпа в чиста бяла светлина. Усещаше жегата, макар че най-горещият лечебен огън беше съсредоточен на върха. Той осъзна, че шипът беше обгорил малките кръвоносни съдове и разкъсаната тъкан като хирургичен лазер.

Вътрешният пламък на сондата започна да отслабва и да загасва. Докато светлината бързо се губеше, Сестрата видя, че скъпоценните камъни в шипа се превръщат в малки абаносови трохички, а преплитащите се нишки от благородни метали бяха станали линии от пепел. Светлината продължи да отслабва, докато най-накрая не остана просто искра от бял огън на върха. Тя пулсираше с ритъма на сърцето на Хю — веднъж, два пъти, три пъти — и загасна като мъртва звезда.

Бъки все още дишаше.

Лицето на лекаря беше цялото в пот и кървави пръски. Той погледна Робин. Опита се да проговори, но не намери гласа си. Долната част на тялото му започна да се затопля отново.

— Предполагам това означава, че няма да ни убиете днес?

57

Джош бутна Суон.

— Добре ли си?

— Да. — Тя вдигна деформираната си глава от гънките на палтото. — Все още не съм мъртва.

— Само проверявам. Много си мълчалива цял ден.

— Размишлявах.

— О. — Джош погледна към Убиец, който бягаше напред по пътя. Кучето спря и изджафка, за да го настигнат. Муле нямаше как да върви по-бързо, затова гигантът държеше хлабаво юздите му. Ръсти се тътреше до каруцата с нахлупена на главата му каубойска шапка и свит под дебелото си палто.

Каруцата на „Пътуващо представление“ скърцаше по заобиколения от гъста гора път. Облаците като че ли висяха точно над дърветата, а вятърът беше спрял да духа — милостиво и рядко явление. Джош знаеше, че времето е непредвидимо — в един и същи ден можеше да има виелица и гръмотевична буря, а на следващия спокойните ветрове да се превърнат в торнада.

През последните два дни не бяха видели нищо живо. Бяха стигнали до един срутен мост и трябваше да заобиколят няколко километра, за да се върнат на главния път. Малко по-нататък този път беше блокиран от паднало дърво, така че трябваше отново да заобикалят. Но днес, преди около четири-пет километра, бяха минали покрай дърво, на ствола на което пишеше „КЪМ МЕРИС РЕСТ“. Джош въздъхна от облекчение. Поне вървяха в правилната посока и градът не можеше да е много далеч.

— Мога ли да те попитам за какво си мислиш? — настоя да разбере гигантът.

Суон сви слабите си рамене под палтото и не отговори нищо.

— Дървото — каза той. — За него, нали?

— Да. — Ябълковите цветове, които падаха в снега, и пъновете продължаваха да я преследват — живот насред смъртта. — Мисля много за него.

— Не знам как го направи, но… — Джош поклати глава. „Правилата на света се промениха — помисли си той. — Сега царуват мистериите.“ Заслуша се в скърцащите оси и в хрущящите в снега копита на Муле, след което попита: — Какво е… какво е чувството?

— Не знам. — Поредното свиване на рамене.

— Естествено, че знаеш. Няма нужда да се срамуваш. Направи нещо чудесно и искам да разбера какво е чувството.

Суон продължи да мълчи. Петнадесет метра напред, Убиец излая няколко пъти. За момичето това беше сигнал, че пътят е чист.

— Чувството е… сякаш бях фонтан — отвърна тя. — И дървото пиеше. Сякаш бях огън и за минута… — вдигна деформираното си лице към натежалото небе — … си помислих, че мога да погледна нагоре и да си спомня как изглеждаха звездите в мрака… като обещания. Така се почувствах.

Почувстваното от Суон беше непознато за сетивата на Джош, но той разбираше какво има предвид за звездите. Не ги беше виждал от седем години. През нощта царуваше единствено безкраен мрак, сякаш небесните лампи бяха изгорели.

— Прав ли е господин Муди? — попита го момичето.

— За кое?

— Той каза, че ако мога да събудя едно дърво, ще успея да създам овощни градини и ниви с посеви. Той каза… че разполагам със силата на живота в мен. Прав ли беше?

Гигантът не отговори. Той си спомни нещо друго, което му каза Слай Муди:

— Господине, тази Суон може отново да събуди цялата земя!

— Бях добра в отглеждането на растения и цветя — продължи тя. — Когато исках някое болно растение да се оправи, мачках пръстта с ръце и почти винаги кафявите листа падаха и израстваха зелени. Но никога преди не се бях опитвала да лекувам дърво. Имам предвид… че да отглеждаш градина е едно, а дърветата се оправят сами. — Суон наклони глава, за да може да види Джош. — Ами ако наистина мога да съживя овощните градини и посевите? Ами ако господин Муди е прав и има нещо в мен, което може да събуди всичко и да го накара да расте?

— Не знам — отвърна Джош. — Предполагам, че това ще те направи много известна млада дама. Но както вече казах, едно дърво не е овощна градина. — Гигантът се помести на твърдата дъска, на която седеше. Тази тема го изнервяше. Защити детето, помисли си той. Ако Суон наистина можеше да събужда живот от мъртвата земя, затова ли Поу-Поу му даде тази заповед, заради изумителната ѝ сила?

Убиец изджафка отново в далечината. Суон се притесни; този път лаят беше различен — по-бърз и по-писклив. В него се криеше предупреждение.

— Спри каруцата — каза тя.

— А?

— Спри каруцата.

Настоятелността в гласа ѝ накара Джош да дръпне юздите на Муле.

Ръсти също спря. Долната част на лицето му под каубойската шапка беше скрито от вълнен шал.

— Хей! Защо спираме?

Суон се заслуша в лая на Убиец. Звукът се носеше зад завоя отпред. Муле затропа на място, вдигна глава, за да подуши въздуха и изцвили силно. „Още едно предупреждение“, помисли си момичето. Муле надушваше същата опасност като Убиец. Тя наклони глава, за да види пътя. Всичко изглеждаше наред, но гледката пред нея се размазваше и се изясняваше. Знаеше, че зрението на единственото останало ѝ око бързо се разваляше.

— Какво има? — попита Джош.

— Не знам. Но на Убиец не му харесва.

— Може би зад този завой се намира градът! — каза Ръсти. — Ще избързам напред, за да проверя! — Ръцете му бяха прибрани в джобовете на палтото му. Той тръгна към завоя. Кучето продължаваше френетично да лае.

— Ръсти! Почакай! — провикна се Суон, но гласът ѝ беше толкова завален, че фокусникът не я разбра и продължи напред с бодра крачка.

Джош се сети, че Ръсти не носи оръжие, а нямаха представа какво се криеше зад завоя.

— Ръсти! — извика и той, но другият мъж вече беше стигнал до извивката в пътя. — О, мамка му! — Гигантът отвори вратата на палатката, бръкна в кутията за обувки, където държаха .38-калибровия, и набързо го зареди. Чуваше как джаф-джаф-джафкането на Убиец ехтеше в гората. Само след секунди Ръсти щеше да се сблъска с онова, което беше видяло кучето.

Фокусникът зави и пред него се появиха още от пътя и гората. Убиец стоеше в средата на пътя, на около тридесет метра отпред, и лаеше силно по нещо вдясно. Козината му беше настръхнала.

— Какво, по дяволите, те е захапало за задника? — попита Ръсти. Кучето се спусна в краката му и едва не го събори. — Шантаво, глупаво псе! — Той се наведе да вдигне териера… и тогава усети миризмата.

Тя беше остра и неприятна.

Веднага я разпозна. Това беше тежката воня на диво животно.

Разнесе се опъващ нервите писък, почти до ухото му, и една сива форма изскочи от гората. Ръсти не видя какво беше, но прикри с ръка очите си, за да ги предпази. Животното се удари в рамото му и за момент фокусникът се почувства като оплетен в кабели и бодли. Залитна назад и се опита да извика, но в дробовете му не беше останал въздух. Шапката му, опръскана в кръв, се килна на една страна и той падна на колене.

Виеше му се свят, но поне видя какво го нападна.

На около два метра от него беше приклекнал с извит в дъга гръб червен рис с размерите на теле. Извадените нокти на животното приличаха на извити ками, но онова, което шокира Ръсти, бяха двете му глави.

Онази със зелените очи изпищя с остър като бръснарски ножчета върху стъкло писък, а другата оголи зъби и изсъска като радиатор, който беше на път да се взриви.

Ръсти се опита да изпълзи надалеч, но тялото му отказа да се подчини. Нещо не беше наред с дясната му ръка, а по дясната страна на лицето му се стичаше кръв. „Кървя! — помисли си той. — Кървя лошо! О, Господи, аз…“

Рисът се спусна към него като пружина. Ноктите и двата му комплекта зъби бяха готови да го разкъсат на парчета.

Хищникът беше посрещнат във въздуха от друго животно. Убиец едва не откъсна едното от ушите му. Приземиха се и се впуснаха в безумна борба с нокти, в която хвърчеше козина и кръв. Но битката не продължи повече от миг. Масивният рис събори кучето по гръб и едната от устите му разкъса гърлото на бедното животинче.

Ръсти се опита да стане на крака, но залитна и падна. Рисът се обърна към него. Едната му уста зяпна широко, а другата помириса въздуха. Фокусникът вдигна обутия си в ботуш крак, за да изрита атакуващото го чудовище. Рисът се отпусна на задните си крака. „Хайде! — помисли си мъжът. — Давай да приключваме, двуглаво копе…“

Разнесе се бам! от пистолет и снегът подскочи на два метра зад риса. Чудовището се завъртя. Ръсти видя, че Джош бяга към него. Гигантът спря на място, прицели се и стреля. Куршумът отново отиде настрани. Животното започна да се върти в различни посоки, сякаш двата мозъка не можеха да стигнат до съгласие накъде да продължат. Главите се изпънаха на врата си и се опитаха да се захапят.

Джош зарови крак в снега, прицели се с единственото си око и дръпна спусъка.

В ребрата на риса се появи дупка. Едната глава пронизително изрева, а другата изръмжа предизвикателно към гиганта. Той стреля отново и пропусна, но следващите му два изстрела намериха целта. Чудовището потрепери и се запъти към гората, но реши да промени посоката си и нападна отново Ръсти. Очите на едната глава бяха побелели, но другата все още беше жива и зъбите ѝ бяха готови да се впият в гърлото на жертвата.

Ръсти чу собствения си писък, докато чудовището го връхлиташе, но на по-малко от метър от него то потрепери и краката му го предадоха. Рисът падна на пътя и живата му глава захапа въздуха.

Ръсти изпълзя настрани от животното и мигом го налегна ужасна слабост. Остана да лежи, докато Джош не отиде при него.

Гигантът коленичи до спътника си и видя, че дясната част на лицето му е одрана от косата до челюстта, а в скъсания ръкав на дясното му рамо имаше разкъсана плът.

— Май ще гушна букета, Джош. — Ръсти се усмихна вяло. — О, как ще го гушна само, нали?

— Дръж се. — Гигантът пъхна револвера под мишница, вдигна спътника си от земята и го преметна през рамо. Суон вървеше към тях, опитваше се да бяга, но не можеше да пази равновесие от тежестта на главата си. На няколко метра от тях мутиралият рис щракна със зъби като челюстите на стоманен капан. Тялото му се разтресе и очите му побеляха като големи топчета за игра. Джош мина покрай чудовището и отиде при Убиец. Розовият език на териера се появи от кървавата му уста и облиза ботуша на гиганта.

— Какво се случи? — попита шокирано Суон. — Какво стана?

Убиец се опита да стане на четирите си крака, когато чу гласа на момичето, но тялото му не му се подчиняваше. Главата му увисна и той падна отново на една страна. Гигантът забеляза, че животът беше започнал да се изцежда от очите му.

— Джош? — провикна се Суон. Тя беше вдигнала ръце напред, защото почти не виждаше къде ходи. — Отговори ми, мътните го взели!

Убиец въздъхна за последно и си отиде.

Джош пристъпи между Суон и кучето.

— Ръсти беше ранен — отговори той. — От червен рис. Трябва бързо да го отведем в града! — Хвана едната ѝ ръка и я дръпна, преди да е видяла мъртвия териер.

Джош нежно положи Ръсти в каруцата и го зави с червеното одеяло. Спътникът му трепереше и беше в полусъзнание. След това нареди на Суон да стои при него, след което отиде отпред и хвана юздите на Муле.

— Дий! — изкрещя той. Старият кон се изненада от командата и усети необичайна тревога в дърпането на юздите. Животното изпръхтя през ноздрите си, от които излезе облаче пара, и тръгна напред с новооткрита сила.

Суон отвори вратата на палатката.

— Къде е Убиец? Не можем просто да го оставим!

Джош още не можеше да се насили да ѝ каже, че териерът е мъртъв.

— Не се тревожи. Той ще намери пътя. — Шибна хълбоците на коня с юздите. — Дий, Муле! Давай, момче!

Каруцата зави зад ъгъла, а тялото на Убиец мина между колелата ѝ. Муле хвърляше сняг зад копитата си, докато бягаше към Мерис Рест.

58

Пътят се виеше пред тях още километър и половина, преди гората да отстъпи място на пуста хълмиста местност, която някога е била обработваема. Сега представляваше покрита със сняг пустош, украсена тук-там с черни дървета, които се бяха изкривили в агонизиращи и сюрреалистични форми. Насред всичко това беше разположен град. От двете страни на пътя имаше около триста дървени бараки. Джош си помисли, че преди седем години щеше да определи това тук като гето, но сега беше на върха на щастието и за малко да се разплаче. Кални алеи свързваха бараките, от които се издигаше дим от кюнци. Зад прозорци, които бяха изолирани с жълти вестници и страници от списания, горяха газени лампи. Хърбави кучета виеха и лаеха в краката на Муле. Той насочи каруцата към бараките. По-нагоре и малко встрани от пътя бяха останали овъглените останки от една от сградите на Мерис Рест. Огънят беше вилнял преди време, защото руините бяха затрупани от сняг.

— Хей! — провикна се Джош. — Някой да ни помогне!

Няколко кльощави деца в дрипави палта излязоха от алеите, за да видят какво става.

— Има ли лекар наоколо? — попита гигантът, но хлапетата отново се скриха. Вратата на близката барака се отвори и едно брадато лице надникна предпазливо през нея. — Трябва ни лекар! — примоли се Джош. Брадатият поклати глава и затвори вратата.

Гигантът насочи Муле към вътрешността на този беден град и продължи да вика за лекар. Още няколко души отвориха врати и го проследиха с поглед, но никой не му предложи помощ. Малко по-нататък една глутница кучета, която разкъсваше останките на някакво животно в калта, заръмжа и залая срещу Муле, но конят запази спокойствие. На прага на една врата се появи мършавата фигура на дрипав старец, чието лице беше осеяно с червени келоиди.

— Нямаме място! Нямаме храна! Не искаме непознати! — занарежда той и удари каруцата с една крива пръчка. Дъртакът продължи да мърмори дори когато го отминаха.

Джош беше виждал много подобни окаяни градове, но този беше най-зле. Хрумна му, че това е селище от непознати, на които не им пука кой ще живее и кой ще умре в съседната барака. Наоколо беше налегнало неприятното усещане за поражение и фатална депресия и дори въздухът вонеше на разложение. Ако Ръсти не беше толкова лошо ранен, щяха да подминат тази язва, наречена Мерис Рест, и щяха да продължат към място, на което въздухът миришеше по-добре. Една фигура с деформирана глава се клатеше отстрани на пътя и Джош разпозна същото заболяване, от което страдаха двамата със Суон. Повика човека, но какъвто и да беше — мъж или жена — той се обърна и побягна към една алея, където се скри. След няколко метра се натъкнаха на гол труп, чиито зъби бяха лъснали в усмивка, вероятно от радост, че се беше отървал от всичко това. Няколко кучета душеха около него, но все още не бяха започнали своя пир.

И в следващия миг Муле спря, сякаш се беше натъкнал на тухлена стена, изцвили пронизително и едва не тръгна назад.

— Уха! По-спокойно! — изкрещя Джош и се наложи да дръпне юздите на животното, за да го укроти.

Забеляза, че на пътя пред тях имаше някого. Фигурата беше облечена в избеляло дънково яке, с червена шапка и седеше в червена детска вагонетка. Нямаше крака — панталоните бяха навити и празни под бедрата.

— Хей! — провикна се Джош. — Има ли лекар в града?

Лицето бавно се обърна към него. То принадлежеше на мъж с рехава светлокестенява брада и мътни, измъчени очи.

— Трябва ни лекар! — продължи Джош. — Можеш ли да ни помогнеш? — Стори му се, че мъжът се усмихна, но не беше сигурен. Онзи отвърна:

— Добре дошли!

— Лекар! Не ме ли разбираш?

— Добре дошли! — повтори сакатият и се засмя. На Джош му стана ясно, че не е с всичкия си.

Онзи се протегна, заби ръце в калта и започна да засилва вагонетката си по пътя.

— Добре дошли! — изкрещя той и зави в една от алеите.

Джош потрепери, и то не само заради студа. Очите на този човек… те бяха най-ужасните очи, в които беше поглеждал. Муле се успокои и продължи напред.

Гигантът отново се развика за помощ. От време на време се подаваше някое лице, но бързо се прибираше.

„Ръсти ще умре — изплаши се той. — Ще кърви до смърт и нито едно копеле в тази адска дупка няма да си мръдне пръста, за да му помогне!“

Над пътя се носеше жълт дим, а колелата на каруцата минаваха през локви от човешки фекалии.

— Някой да ни помогне! — Джош започваше да преграква. — Моля ви… за бога… някой да ни помогне!

— Божичко! Какво си се развикал?

Гигантът се стресна и погледна по посока на гласа. На прага на една от разнебитените бараки стоеше чернокожа жена с дълга посивяла коса. Носеше палто, което беше ушито от стотици различни парчета плат.

— Трябва да намеря лекар! Можеш ли да ми помогнеш?

— Какво ти има? — Очите ѝ, които бяха с цвят на медни пенита, се присвиха. — Тиф? Дизентерия?

— Не. Приятелят ми беше ранен. Отзад е.

— Няма лекари в Мерис Рест. Нашият умря от тиф. Никой не може да ти помогне.

— Кърви много лошо! Мога ли да го заведа някъде?

— Можете да отиде в Ямата — предложи чернокожата жена. Чертите на лицето ѝ бяха красиви и царствени. — Намира се на километър и половина надолу по пътя. Там карат всички тела. — До нея се появи черното лице на седем-осемгодишно момче и тя сложи ръка на рамото му. — Няма къде другаде да го заведете освен там.

— Ръсти още не е мъртъв, госпожа! — сопна се Джош. — Но със сигурност ще умре, ако не намеря някой да му помогне! — Той перна Муле с юздите.

Чернокожата жена го остави да продължи още няколко метра напред по пътя, след което се провикна:

— Почакай!

Джош дръпна юздите на Муле.

Жената тръгна по пътеката от плочки пред бараката ѝ и отиде в задната част на каруцата. Малкото момче я гледаше изплашено.

— Отвори това чудо! — каза тя… и задната врата изведнъж се отвори. Озоваха се лице в лице със Суон. Жената отстъпи крачка назад, но бързо се опомни, пое си дълбоко въздух и събрала целия си кураж, надникна в каруцата към окървавения белокож мъж, завит с червено одеяло. Той не помръдваше. — Жив ли е още? — обърна се към фигурата без лице.

— Да, госпожо — отвърна Суон. — Но не диша много добре.

Чернокожата жена разбра единствено „да“-то и нищо повече.

— Какво се случи?

— Нападна го рис — отвърна Джош, който също беше дошъл до задната част на каруцата. Трепереше толкова силно, че едва стоеше на краката си. Жената го изгледа дълго и преценяващо с пронизващите си медни очи. — Проклетото създание имаше две глави.

— Да, пръкнаха се много такива в гората. Ако се сблъскаш с тях, смъртта ти е в кърпа вързана. — Тя погледна към къщата и отново се обърна към Ръсти. Той издаде тих стон и разкри ужасната рана на лицето си. Жената въздъхна през стиснати зъби. — Вкарайте го вътре.

— Можеш ли да му помогнеш?

— Ще разберем. — Тя тръгна към бараката и по пътя се обърна, за да каже: — Аз съм шивачка. Добра съм с иглата и конеца. Доведете го.

Къщата беше също толкова мрачна вътре, колкото и отвън, но жената разполагаше с две газени лампи и с разпънати цветни платове на стените. В средата на предната стая имаше правена печка, събрана от частите на пералня, хладилник и някакво превозно средство — кола или пикап. Зад решетката от автомобилен радиатор горяха няколко цепеници дърво, които осигуряваха топлина в радиус от не повече от метър. Димът излизаше през изведена в покрива фуния, която създаваше жълта мъгла вътре. Мебелите на жената — маса и два стола — бяха сковани от грубо отрязан, прояден от дървояди чамов материал. Прозорците бяха покрити със стари вестници, а вятърът свиреше през цепнатините в стените. На чамовата маса бяха оставени парчета плат, ножица, игла и подобни, както и кош, в който бяха нахвърлени всякакви парчета плат в различни цветове и шарки.

— Не е много — каза домакинята и сви рамене, — но е повече, отколкото имат другите. Доведи го тук. — Тя посочи на Джош към друга, по-малка стая, където имаше пружинено легло и натъпкан с вестници и парцали матрак. На пода до леглото бяха оставени парцали, малка възглавница от кръпки и малко одеяло, с които, помисли си Джош, спеше детето. В стаята нямаше прозорци, а за осигуряването на светлината се грижеше една газена лампа с метална пластина зад нея, която да отразява пламъка. На стената висеше картина на черен Исус на хълм, заобиколен от овце. — Сложи го да легне — нареди жената. — Не на легло то ми, глупако. На пода.

Джош остави Ръсти на земята и внимателно сложи главата му на възглавницата от кръпки.

— Свали му якето и пуловера, за да видя дали му е останало някакво месо на ръката.

Гигантът изпълни нареждането, а Суон стоеше на прага на вратата с наклонена на една страна глава, за да може да вижда. Малкото момче беше застанало от другата страна на стаята и се взираше в момичето.

Жената взе газената лампа и я сложи на пода до Ръсти. Изсвири тихичко.

— Остърган е до кокал. Арън, донеси другите лампи тук. Ще ми трябват също дългата костна игла, кълбото корда и остри ножици. Побързай!

— Да, мамо — отвърна момчето и мина като стрела покрай Суон.

— Как се казва приятелят ти?

— Ръсти.

— Ранен е лошо. Не знам дали ще мога да го закърпя, но ще дам всичко от себе си. Не разполагам с нищо друго освен разтопен сняг, с което да почистя раните, а определено не искаш тази гадост в отворена… — Жената млъкна и погледна петнистите ръце на Джош, който си свали ръкавиците. — Черен или бял си?

— Има ли значение вече?

— Не. Май няма. — Арън донесе другите две газени лампи и тя ги сложи до главата на Ръсти. Момчето излезе отново, за да донесе и другите неща. — Имаш ли име?

— Джош Хъчинс. Момичето се казва Суон.

Жената кимна. Дългите ѝ нежни пръсти опипаха краищата на раната на рамото на Ръсти.

— Моето име е Глори Боуен. Изкарвам си прехраната като шия дрехи за другите, но не съм лекар. Най-големите ми подвизи в тази сфера бяха няколкото пъти, в които помогнах при израждания на бебета… но знам как да шия платове и кучешки и кравешки кожи. Вероятно човешката не е много по-различна.

Тялото на Ръсти изведнъж се стегна, той отвори очи и се опита да стане, но Джош и Глори Боуен не му позволиха. Мъжът се бори около минута, но осъзна къде се намира и се успокои.

— Джош? — попита той.

— Да, тук съм.

— Копелето ме пипна, нали? Ама че гадно двуглаво копеле. Направо ми срита задника. — Ръсти примига и погледна Глори. — Коя си ти?

— Жената, която ще намразиш след около три минути — отвърна спокойно тя. Арън се върна с тънка заострена треска от кост, която беше дълга около осем сантиметра. Сложи я в дланта на майка си заедно с малко лъскаво кълбо корда и ножици. След това се оттегли в другия край на стаята, а погледът му се местеше между Суон и останалите.

— Какво ще ми правиш? — Ръсти видя костната игла, когато Глори вкара кордата през ухото ѝ и завърза стегнат възел. — Това за какво ти е?

— Съвсем скоро ще разбереш. — Жената взе един парцал и избърса потта и кръвта от лицето на пациента си. — Трябва да те позакърпя малко. Ще те зашия като хубава риза. Това устройва ли те?

Ръсти съумя да изрече единствено „О… Господи!“.

— Какво избираш: да те завържем или да се държиш като мъж? Няма с какво да притъпим болката ти.

— Просто… ми говори — отвърна Ръсти. — Става ли?

— Разбира се. За какво искаш да ти говоря? — Жената доближи иглата до рамото на пациента си. — Какво ще кажеш за храна? Пържено пиле. Цяла кофа с „Полковник Сандърс“ с онези пикантни подправки. Добре ли ти звучи? — Изви иглата под ъгъл и се зае за работа. — Помирисваш ли този „Кентъки Фрайд“ рай?

Ръсти затвори очи.

— Да — прошепна с пресипнал глас той. — О, да… разбира се, че мога.

Суон не можеше повече да гледа болката на приятеля си. Тя отиде в предната стая, където се стопли на правената печка. Арън надникна през вратата, но побърза да се скрие. Ръсти рязко си пое въздух и това я накара да отвори вратата и да излезе навън.

Качи се в каруцата, за да вземе Ревльото и след това отиде да погали врата на Муле. Тревожеше се за Убиец. Как щеше да ги намери? И ако рисът беше наранил толкова лошо Ръсти, какво щеше да стори на Убиец?

— Не се тревожи — беше ѝ казал Джош. — Той ще намери пътя.

— Имаш ли глава там вътре? — попита я любопитен детски глас зад нея.

Суон видя Арън, който стоеше на няколко крачки от нея.

— Можеш да говориш, нали? Чух те да казваш нещо на мама.

— Мога да говоря — отвърна тя. — Но трябва да говоря бавно, иначе няма да можеш да ме разбираш.

— О. Главата ти прилича на голяма презряла кратуна.

Суон се усмихна. Кожата на лицето ѝ се опъна толкова много, че имаше чувството, че ще се сцепи. Знаеше, че момчето просто е честно, а не грубо.

— Предполагам, че си прав. И да, имам глава тук вътре. Просто е покрита.

— Виждал съм и други хора, които приличат на теб. Мама казва, че това е много лоша болест. Че пипнеш ли я веднъж, ще я имаш за цял живот. Така ли е?

— Не знам.

— Казва също така, че не е заразна. Ако била, всички в града щели да я хванат. Каква е тази пръчка?

— Багета.

— Какво означава това?

Суон му обясни, че служи за намирането на вода, ако държиш разклонения край правилно, но също така му сподели, че досега не е намирала такава. Спомни си нежния глас на Леона Скелтън, който сякаш се понесе през времето, за да ѝ прошепне:

— Ревльото има още работа… о, да, още много работа!

— Може би просто не я държиш правилно — предположи Арън.

— Използвам я като бастун. Не виждам много добре.

— Сигурно. Нямаш очи.

Суон се засмя и усети как мускулите на лицето ѝ застиват. Вятърът донесе нова доза воня на разложение, която усети още като влязоха в Мерис Рест.

— Арън? — попита тя. — Каква е тази миризма?

— Каква миризма?

Суон осъзна, че момчето беше свикнало с нея. Навсякъде имаше човешки фекалии и боклук, но тази миризма беше по-неприятна.

— Идва и си отива — каза тя. — Вятърът я разнася.

— О, предполагам, че имаш предвид езерото. Или онова, което остана от него. Не е много далеч. Искаш ли да го видиш?

„Не“, помисли си Суон. Не искаше да се доближава до нещо толкова отвратително. Но Арън изгаряше от нетърпение да ѝ го покаже, а и любопитството ѝ надделя.

— Добре, но трябва да вървим наистина много бавно. И да не си посмял да избягаш и да ме оставиш, ясно?

— Добре — обеща момчето и бързо прибяга десетина метра по една кална пътека, след което се обърна и я изчака.

Суон го последва по тесните и мръсни алеи. Много от бараките бяха изгорени, но хората продължаваха да си изкопават укрития в руините. Тя опипваше пътя си с Ревльото и се изплаши, когато едно хърбаво куче изскочи от странична алея. Арън го срита и то избяга. Зад някоя от вратите плачеше гладно бебе. Малко по-напред едва не се спъна в свит в калта човек. Наведе се и докосна рамото му, но момчето я предупреди:

— Мъртъв е! Хайде, не е далеч!

Минаха между още мизерни бараки и се озоваха на широко поле, покрито със сив сняг. Тук-там лежаха замръзналите тела на хора и животни, изкривени в грозни пози.

— Хайде! — провикна се Арън и заподскача нетърпеливо. Той беше роден насред смъртта и тя се беше превърнала в нормална гледка за него. Прескочи труп на жена и продължи напред по склона към голямо езеро, което беше привлякло стотици скиталци в Мерис Рест през годините.

— Ето го — каза Арън, когато Суон го настигна, и посочи.

На тридесет метра отпред, в лоното на мъртви дървета, се намираше някога голямото езеро. Момичето забеляза, че беше останала около два сантиметра жълто-зелена вода в средата му и навсякъде около нея имаше напукана и грозна жълта кал.

В тази кал лежаха десетки полузаровени човешки и животински скелети, сякаш бяха засмукани надолу, докато се опитваха да изпият и последната капка от заразената вода. Гарвани бяха накацали на костите и чакаха. Издигаха се замръзнали купчини от човешки екскременти и боклук. Вонята, която се носеше от някогашното езеро, преобърна стомаха на Суон. Миришеше на отворена рана или на пълна с фекалии кофа.

— Не можем да се приближим повече, без да ни стане лошо — обясни Арън, — но исках да го видиш. Цветът му не ти ли се струва странен?

— Господи! — Суон се бореше с желанието си да повърне. — Защо някой не го изчисти?

— Кое да изчисти? — учуди се момчето.

— Езерото! Невинаги е било такова, нали?

— О, не! Помня го, когато имаше вода в него. Истинска вода за пиене. Но мама каза, че просто се е предало.

Каза, че така или иначе не може да е вечно.

Суон се извърна от тази неприятна гледка. Погледна пътя, от който дойдоха, и видя самотна фигура на хълма, която пълнеше кофа с мръсен сняг. Пиенето на разтопен сняг вместо вода си беше бавна смърт, но пак беше за предпочитане пред отровното езеро.

— Готова съм да се връщаме — каза тя и тръгна бавно нагоре по склона, като опипваше пътя си с Ревльото.

Почти на върха, Суон се спъна в някакво тяло. Спря се и погледна малкия труп на дете. Дали беше на момче, или на момиче, не можеше да каже. Детето беше умряло по корем, едната му ръка беше забита в пръстта, а другата замръзнала в юмрук. Загледа се в тези малки ръчички, които стояха восъчнобели на фона на снега.

— Защо тези трупове са тук? — попита Суон.

— Защото тук са умрели — отвърна Арън, сякаш тя беше най-глупавата кратуна в целия свят.

— Това дете се е опитвало да изрови нещо.

— Вероятно корени. Понякога успяваме да изкопаем корени от земята, понякога не. Когато намерим такива, мама прави супа от тях.

— Корени? Какви корени?

— Много въпроси задаваш — каза задъхано момчето и тръгна напред.

— Какви корени? — повтори въпроса си Суон, този път по-бавно и по-настоятелно.

— Царевични, предполагам! — Арън сви рамене. — Мама казва, че тук е имало голяма царевична нива, но всичко умряло. Не е останало нищо освен няколко корена… които, ако човек има късмет, може да намери. Хайде, идвай! Студено ми е!

Суон погледна празното поле между бараките и езерото. Труповете приличаха на странни препинателни знаци, надраскани върху сива дъска. Зрението ѝ постоянно се проясняваше и замъгляваше, а онова, което се намираше под дебелия слой твърди образувания, я изгаряше и щипеше. Белите и замръзнали ръце на детето отново привлякоха вниманието ѝ. „Има нещо в тези ръце“, помисли си тя. Нещо… но не знаеше какво.

От вонята от езерото ѝ се повдигаше. Последва Арън към бараките.

— Тук е имало голяма царевична нива — каза ѝ момчето, — но всичко умряло.

Суон разбута снега с Ревльото. Земята беше черна и твърда. Ако тук бяха останали някакви корени, то те се намираха много под ледената кора.

Все още вървяха от алея на алея, когато чу Муле да цвили; при това тревожно. Тя забърза крачка, като забиваше бързо багетата пред себе си.

Стигнаха алеята до бараката на Глори Боуен и Суон отново чу коня да цвили гневно и изплашено. Тя наклони глава, за да види какво става и най-накрая успя. Някакви облечени в дрипи хора бяха нападнали каруцата и я опустошаваха. Разкъсваха платното на палатката и се биеха за одеялата, консервите, дрехите и пушките, и бягаха с тях.

— Спрете! — каза Суон, но, разбира се, никой не ѝ обърна внимание. Един от клошарите се опита да отвърже Муле от поводите му, но конят подскочи и хвърли толкова силен къч, че онзи се отказа. Тези хора дори се опитваха да свалят колелата на каруцата. — Спрете! — провикна се отново момичето и пристъпи напред. Някой я блъсна, събори я в студената кал и едва не я прегази. Наблизо двама мъже са биеха в калта за едно от одеялата, но боят приключи, когато трети клошар го сграбчи и побягна с него.

Вратата на бараката се отвори. Джош беше чул вика на Суон и идваше да провери какво става само за да види как каруцата на „Пътуващо представление“ биваше разкъсвана на части. Обзе го паника. Тя и нещата в нея бяха всичко, което притежаваха! Един мъж бягаше с купчина пуловери и чорапи в ръце. Гигантът хукна след него, но се хлъзна в калта. Клошарите се пръснаха във всички посоки, като взеха със себе си последните остатъци от платното на палатката, оръжията, одеялата и всичко, до което се докопаха. Една жена с оранжев келоид, който покриваше по-голямата част от лицето и врата ѝ, се опита да съблече палтото на Суон, но момичето се сви и онази я удари и изпищя от яд. Джош успя да стане на крака и жената избяга по една от алеите.

В следващия миг всички клошари бяха избягали с притежанията на „Пътуващо представление“… и с по-голямата част от каруцата.

— Проклятие! — избухна гигантът. Не им беше останало нищо друго освен рамката на каруцата и Муле, който продължаваше да пръхти и да се тресе. „Затънахме до уши в лайната“, помисли си той. Нямаха какво да ядат, не им остана дори един проклет чорап!

— Добре ли си? — обърна се към Суон и отиде да ѝ помогне да стане. Арън стоеше до нея и реши да докосне приличащата ѝ на кратуна глава, но дръпна ръка в последната минута.

— Да. — Рамото малко я болеше, където я удари клошарката. — Мисля, че съм добре.

Джош нежно ѝ помогна да стане и да запази равновесие.

— Откраднаха всичко, което имаме! — изрече той с обезпокоен тон. В калта лежаха няколко останали неща: крива метална чаша, дрипав шал и износен ботуш, който Ръсти имаше намерение да поправи, но така и не стигна до него.

— Ако си оставяте нещата тук навън, със сигурност ще бъдат откраднати! — каза далновидно Арън. — Всеки глупак знае това!

— Е — отвърна Суон, — може би тези хора са имали нужда от нещата ни повече от нас.

На Джош му идеше да се разсмее подигравателно, но не го стори. Момичето беше право. Поне разполагаха с дебелите си палта и ръкавици и носеха плътни чорапи и здрави ботуши. Някои от тези клошари бяха на косъм от оня свят… а и това тук определено не беше Райската градина.

Суон заобиколи каруцата и отиде при Муле, за да успокои стария кон като нежно загали носа му. Той продължи да издава изплашени и обезпокоени звуци.

— По-добре влез вътре — каза ѝ Джош. — Вятърът отново се усилва.

Тя тръгна към него, но спря, когато Ревльото попадна на нещо твърдо в калта. Наведе се внимателно, опипа нещото и го вдигна. Беше тъмното овално огледало, което някой беше изтървал. „Вълшебното огледало“, помисли си Суон, докато се изправяше. Беше минало доста време, откакто за последно се огледа в него. Избърса калта в крачола на дънките си и го вдигна пред себе си, като го държеше за дръжката с двете гравирани маски, които гледаха в различни посоки.

— Какво е това? — попита Арън. — Можеш ли да се видиш в него?

Суон видя единствено тъмните очертания на главата си и си помисли, че наистина прилича на презряла кратуна. Отпусна ръка до тялото си… и в същия миг нещо се появи в огледалото. Тя отново го вдигна и го завъртя, за да го насочи в друга посока. Търсеше светлината, но не успя да я намери. След това се премести с тридесет сантиметра вдясно и затаи дъх.

На по-малко от три метра зад нея стоеше фигурата, която държеше светещия стъклен пръстен… вече беше близо, много близо. Суон все още не можеше да види чертите на лицето ѝ. Въпреки това усещаше, че нещо с лицето ѝ не е наред. То беше изкривено и деформирано, но не като нейното. Помисли си, че фигурата принадлежи на жена, заключение, което си направи от самата ѝ стойка и облекло. Толкова близо, толкова близо… макар че Суон знаеше, че ако се обърне, няма да види нищо зад себе си освен бараките и алеите.

— В каква посока е обърнато огледалото? — попита тя.

— На север — отвърна Джош. — Дойдохме от юг. По този път. — Той посочи противоположната посока. — Защо? — Нямаше представа какво вижда Суон, когато погледнеше в това чудо. Всеки път, когато я попиташе, тя вдигаше рамене и оставяше огледалото. Но то винаги му беше напомняло за един стих, който майка му обичаше да чете от Библията: „Сега виждаме смътно като през огледало, а тогава — лице с лице“[30].

Фигурата със светещия пръстен не се беше намирала толкова близо досега. Понякога беше толкова далеч, че светлината не беше нищо повече от искра в стъклото. Суон не знаеше коя е тя и какво представляваше стъкленият пръстен, но смяташе, че и двете са много важни. Сега жената се намираше близо, по нейна преценка беше някъде на север от Мерис Рест.

Тъкмо щеше да отговори на Джош, когато лицето с прокажената, подобна на пергамент кожа, изникна над лявото ѝ рамо. Чудовищната мутра изпълни цялото огледало, устата ѝ се ухили със сивите си устни, а на челото ѝ се появи алено око с абаносова зеница. На бузата ѝ, подобно на рана, се отвори втора уста с остри зъби, които изпъкнаха напред, сякаш за да ухапят Суон по врата.

Момичето се обърна толкова бързо, че тежестта на главата ѝ едва не я завъртя като пумпал.

Пътят зад нея беше пуст.

Суон свали вълшебното огледало. Достатъчно се взира в него за днес. Ако онова, което ѝ показваше, беше истина, то фигурата със светещия стъклен пръстен беше много близо.

Но още по-близо беше създанието, което ѝ приличаше на Дявола от картата „Таро“ на Леона Скелтън.

Джош изпрати с поглед Суон, която мина по пътеката от плочки до бараката на Глори Боуен, и погледна на север. Всичко беше спокойно и пусто, само димът от комините се издигаше нагоре и биваше разкъсван от вятъра. Гигантът погледна отново каруцата и поклати глава. Знаеше, че Муле ще се справи с всеки, който опиташе да го открадне, а и вече нямаше нищо друго за крадене.

— Там беше всичката ни храна — каза по-скоро на себе си той. — Дори последната трохичка!

— О, знам едно място, на което можеш да хванеш много големи парчета — сподели Арън. — Само трябва да знаеш къде са и да ги улавяш бързо.

— Какво да улавям бързо?

— Плъхове — отвърна момчето, сякаш всеки глупак знаеше, че повечето хора в Мерис Рест оцеляваха именно по този начин през последните години. — Това ще вечеряме тази вечер, ако смятате да останете.

Джош преглътна трудно, макар да не можеше да отрече, че познава добре вкуса на месото от плъх.

— Надявам се да имате сол — каза той и последва Арън по стъпалата. — Обичам месото доста солено.

Точно преди да стигне до вратата, кожата на врата му настръхна. Чу Муле да пръхти и да цвили, и отново погледна пътя. Имаше неприятното усещане, че го наблюдават… не, беше нещо повече от това. Имаше чувството, че му правят дисекция.

Нямаше никой. Ни жива душа.

Вятърът виеше около него и донесе до слуха му скърцане… на колела, които се нуждаеха от смазване. Звукът се изгуби само след секунда.

Светлината бързо замираше, а на Джош му беше пределно ясно, че не бива да се разхожда по алеите на това място през нощта дори за Т-боун стек. Влезе в бараката и затвори вратата след себе си.

Десет

Царевични зърна

Скритото в ръката ♦ Суон и големия тип ♦ Благородно желание ♦ Дивашки принц ♦ Отвръщай на огъня с огън

59

Суон се събуди от сън. В него бягаше през поле от човешки тела, които се поклащаха като пшенични класове на вятъра, а по петите я преследваше създанието с едно-единствено алено око, чиято коса сечеше глави, ръце и крака. Главата ѝ беше прекалено тежка, а краката ѝ затъваха в жълтата кал и не можеше да бяга бързо. Чудовището я доближаваше. То продължаваше да размахва косата си, която свистеше във въздуха като писък. Суон падна върху детски труп и погледна белите му ръце — едната се беше забила в земята, а другата беше стисната в юмрук.

Момичето лежеше на пода в бараката на Глори Боуен. Жаравата зад решетката на печката все още хвърляше слаба светлина и оскъдна топлина наоколо. Изправи се бавно до седнало положение и се облегна на стената. Ръцете на детето се бяха запечатали в главата ѝ. Джош се беше свил близо до нея и дишаше тежко в съня си. Ръсти спеше до печката, завит с едно тънко одеяло. Под главата му беше възглавницата от кръпки. Глори беше свършила чудесна работа по почистването и зашиването на раните, но каза, че следващите два дни ще бъдат тежки за него. Жената постъпи много мило, като им позволи да останат да пренощуват тук и сподели водата и яхнията си. Арън ѝ зададе десетки въпроси за състоянието ѝ, за земите отвъд Мерис Рест и за всички неща, които беше видяла. Глори му каза да спре да я тормози, но тя нямаше нищо против. Арън беше любопитен момък, а това беше нещо рядко и трябваше да се окуражава.

Глори сподели, че съпругът ѝ бил баптистки свещеник в Уин, Арканзас, когато бомбите паднали. Радиацията в Литъл Рок убила повечето хора в града. Глори, съпругът ѝ и малкият им син се присъединили към керван на скитници в търсене на безопасно място, на което да се установят. Но вече нямало такива места. Четири години по-късно се заселили в Мерис Рест, който по онова време бил проспериращ град, издигнат около езерото. В него нямало свещеник и църква и съпругът на Глори започнал да строи такава със собствените си ръце.

Но тогава се разразила тифната епидемия, разказа им жената. Хората умирали като мухи и дивите животни излизали от гората, за да разпорят труповете. Когато последните запаси от консервирана храна свършили, жителите започнали да ядат плъхове и да варят кори, корени, кожи — дори пръст — на „супа“. Една вечер църквата се запалила и съпругът на Глори умрял в опит да я спаси. Овъглените руини останали, защото никой не разполагал с енергията или волята да я възобнови. Двамата със сина ѝ останали живи, защото била добра шивачка и хората ѝ плащали с храна, кафе и подобни, за да кърпи дрехите им. Това беше историята на живота на Глори, така се превърнала в старица, макар да била едва на тридесет и пет години.

Суон се беше заслушала в странстващия навън вятър. Дали не доближаваше отговора на загадката на вълшебното огледало?, зачуди се тя. Или го издухваше по-надалеч?

И съвсем неочаквано, докато вятърът утихна, за да си поеме дъх, Суон чу настоятелен кучешки лай.

Сърцето ѝ прескочи в гърдите ѝ. Лаят утихна, секна… но след малко отново се разнесе, този път отнякъде наблизо.

Суон можеше да познае този лай навсякъде.

Протегна се, за да събуди Джош и да му каже, че Убиец е намерил пътя, но той хъркаше и бълнуваше насън. Остави го да спи, изправи се с помощта на багетата и отиде до вратата.

Лаят затихна, когато вятърът смени посоката си, но Суон разбра какво се опитваше да ѝ каже: „Побързай! Ела да видиш какво ще ти покажа!“.

Тя си облече палтото, закопча го до врата и излезе от бараката в мрака.

Не можеше да види териера. Джош беше свалил юздите на Муле, за да може да се защитава сам и животното се беше отдалечило, за да си намери убежище.

Вятърът се надигна отново, а с него и лаят. Откъде идваше? „Отляво — помисли си Суон. — Не, отдясно!“ Слезе по стъпалата. Нямаше следа от Убиец, а и лаят беше секнал. Но беше сигурна, че беше дошъл отдясно, може би от онази алея, същата, по която Арън я беше отвел до езерото.

Суон се поколеба. Навън беше студено и тъмно, ако не се броеше сиянието на клада, която се намираше през няколко алеи. Беше ли чула лая на Убиец, или не? Сега не го чуваше, не чуваше нищо друго освен пронизителния писък на вятъра по алеите и между бараките.

Замръзналите ръце на детския труп отново се появиха в съзнанието ѝ. Какво имаше в тези ръце, че постоянно я преследваха? Не беше само фактът, че принадлежаха на мъртво дете… имаше нещо много, много повече.

Не разбра кога точно взе това решение или кога направи първата крачка, но в следващия миг вече беше тръгнала по алеята и опипваше с Ревльото пътя си. Беше се насочила към нивата.

Зрението ѝ беше размазано и окото ѝ щипеше от болка. Суон ослепя, но не се паникьоса, а просто изчака да отмине с надеждата, че това не беше моментът, в който щеше да изгуби зрението си завинаги. То се завърна и тя продължи напред.

Падна веднъж върху поредния труп в алеята и чу някакво животно да ръмжи наблизо, но това не я спря. Не след дълго полето се разкри пред нея на слабата светлина на далечната клада. Тръгна по него, придружена от вонята на отровното езеро, и се замоли да помни пътя.

Лаят се завърна, някъде отляво. Суон смени посоката си, за да го последва и се провикна:

— Убиец! Къде си? — Вятърът обаче грабна и отнесе гласа ѝ.

Стъпка по стъпка Суон пресече нивата. На някои места снегът достигаше десет-петнадесет сантиметра, но на други вятърът го беше издухал и разкрил под него голата земя. Лаят отново заглъхна, след което се завърна от различна посока. Момичето промени курса си с няколко градуса, но не виждаше териера никъде.

Лаят спря.

Както и тя.

— Къде си? — провикна се. Вятърът я блъсна и едва не я събори. Погледна обратно към Мерис Рест, видя кладата и няколко газени лампи на прозорците на бараките и ѝ се стори, че са много далеч. Но въпреки това направи още една крачка по посока на езерото.

Ревльото докосна нещо на земята точно пред нея и Суон различи детско тяло.

Вятърът задуха в друга посока. Лаят отново се разнесе — сега беше просто шепот, който идваше от неизвестно разстояние. Продължи да заглъхва и малко преди да утихне напълно, остави странно впечатление в момичето: лаят вече не принадлежеше на старо и изморено куче. Той беше изпълнен с младост, сила и копнеж по неизвървени пътища.

Звукът се изгуби и Суон остана сама с детския труп.

Тя се наведе и погледна ръцете. Едната беше забита в земята, а другата свита в юмрук. Имаше нещо много познато в това, но какво?

И в същия миг разбра: по този начин садеше семена, когато беше малко момиченце. Едната ръка копаеше дупка, а другата…

Сграбчи кокалестия юмрук и се опита да го отвори. Той ѝ се противопостави, но тя не беше нетърпелива и си представи как се разтварят венчелистчетата на цвете. Ръката бавно разкри скритото в дланта.

Шест набръчкани зърна царевица.

„Едната ръка копае дупката — помисли си Суон, — а другата поставя царевичните зърна.“

Царевични зърна.

Детето не беше умряло в търсене на корени. Детето беше умряло, докато се беше опитвало да засее сбръчканите царевични зърна.

Суон ги взе в собствената си ръка. Дали беше останал живот в тях, или бяха само студени късчета нищо?

— Тук е имало голяма царевична нива — беше ѝ казал Арън, — но всичко умряло.

Тя се замисли за ябълковото дърво, което се беше съживило. Сети се за зелените стръкове, които бяха поникнали във формата на тялото ѝ. Сети се за цветята, които беше отглеждала в сухата прашна пръст преди много време.

— Тук е имало голяма царевична нива.

Суон погледна отново тялото. Детето беше умряло в странна поза. Защо лежеше по корем на студената земя, вместо да се свие, за да запази последните си запаси от топлина? Тя нежно го хвана за рамото и се опита да го обърне. Разнесе се тихо пропукване, когато дрипавите дрехи се откъснаха от земята. Трупът беше лек като обвивка.

Под тялото имаше малка кожена кесия.

Суон я вдигна с трепереща ръка, отвори я и бръкна с два пръста в нея… но вече знаеше какво ще намери вътре.

В кесията имаше още изсъхнали царевични зърна. Детето ги предпазваше с телесната си топлина. Суон осъзна, че би направила същото нещо и че може би двамата имаха много общи неща.

Зърната бяха налице. От нея зависеше дали ще завърши работата, която мъртвото дете беше започнало.

Тя разчисти снега и заби пръсти в пръстта, която беше твърда, глинеста, замръзнала и пълна с остри камъчета. Загреба шепа и я стопли, след което сложи едно зърно в нея и направи онова, което правеше, когато садеше семена в прахта в Канзас — събра слюнка в устата си и се изплю в ръката си. Смачка пръстта на топка и продължи да я върти в дланта си, докато не усети електричеството в гръбначния си стълб, което се разля по ръцете и пръстите ѝ. След това върна пръстта в земята и я натисна в дупката, която беше изкопала.

Това беше първото засято зърно, но Суон нямаше представа дали щеше да поникне в тази измъчена почва, или не.

Тя вдигна Ревльото, изпълзя на известно разстояние от тялото и загреба нова шепа пръст. Остър лед или камък поряза пръстите ѝ, но болката не я спря. Съзнанието ѝ беше съсредоточено върху задачата. Усещането за иглички и бодлички се засили и започна да облива тялото ѝ на вълни като електричество през жужащи жици.

Суон пропълзя напред и зася трето зърно. Студът си проправяше път през дрехите ѝ и полазваше костите ѝ, но тя продължи, като загребваше шепа пръст на разстояние от половин-един метър и полагаше по едно зърно в отворилата се дупка. На някои места земята беше много замръзнала и непробиваема като гранит, затова изпълзяваше на друго място. Така установи, че пръстта под преспите беше по-мека, отколкото онази, над която вятърът беше издухал снега. Въпреки това ръцете ѝ бързо се разраниха и от раните потече кръв. Капките кръв се смесваха със зърната и пръстта, докато Суон работеше — бавно и методично — без да спира.

Не зася никакви зърна близо до езерото, но вместо това се върна до Мерис Рест, за да изкара още един ред. Някакво животно зави в гората — пронизителен и самотен рев. Тя продължи да работи с окървавени ръце, които търсеха мека пръст през снега. Студът най-накрая я прониза и се наложи да спре и да полегне. Ледът беше запушил ноздрите ѝ, а окото ѝ, което принципно едва виждаше, почти се беше затворило. Лежеше и трепереше, и в този миг ѝ хрумна, че ще се почувства по-силна, ако поспи малко. Само щеше да си почине за няколко минути и отново щеше да се захване с работата си.

Нещо побутна ребрата ѝ. Суон беше замаяна и слаба и нямаше сили да вдигне глава, за да види кой я безпокои. Побутнаха я отново, този път много по-силно.

Тя се претърколи и наклони глава на една страна.

Усети топъл дъх да облива лицето си. Муле беше застанал над нея. Стоеше неподвижно като изсечен от сиво-пъстър камък. Суон полегна отново, но конят продължи да я бута с носа си по рамото. Той изпръхтя и от ноздрите му излезе пара като от бойлер.

Муле нямаше да я остави да заспи. Топлият въздух, който излизаше от дробовете му, само ѝ напомни колко беше студено и колко близо беше до това да се откаже. Ако останеше да лежи още малко, щеше да замръзне. Трябваше да се размърда отново и да подобри кръвообращението си.

Муле я бутна по-настоятелно. Суон се изправи до седнало положение и каза „Добре, добре!“, след което вдигна изцапаната си с кръв и пръст ръка към ноздрите на коня и той облиза наранената ѝ кожа.

Започна отново да засява зърната от кожената кесия, а Муле я следваше на няколко крачки зад нея. Ушите му настръхваха и потреперваха от приближаващия рев на горски животни.

Студът стягаше, а Суон се насилваше да продължава да работи. Зави ѝ се свят и като че ли падна мъгла. Имаше чувството, че работи под вода. От време на време топлият дъх на коня я сгряваше. Усети плахо раздвижване навсякъде около тях в мрака, което приближаваше. Чу писъка на някакво животно, на който Муле отговори, като изпръхтя предупредително. Продължи да работи, да бърка в снега, да загребва шепи с пръст и да полага зърна в отворилите се дупки. Всяко движение на пръстите ѝ беше истинско агонизиращо изпитание. Тя беше наясно, че животните бяха привлечени от гората от мириса на кръвта ѝ.

Но първо трябваше да свърши работата. Бяха останали тридесет-четиридесет зърна в кожената кесия и Суон беше твърдо решена да ги засее. Електрическите потоци, които течаха по костите ѝ, ставаха все по-силни, почти болезнени, и докато работеше в мрака, си представи, че вижда да излизат искри от кървавите ѝ пръсти. Разнесе се слаб мирис на изгоряло като от електрически контакт, който е започнал да се нагрява и е дал на късо. Лицето ѝ под подобната на маска обвивка от образувания изгаряше от болка. От време на време зрението ѝ я предадеше, но тя продължаваше да работи няколко минути в пълна слепота, преди да се завърне. Пропълзяваше напред — с около метър-метър и двадесет — и засяваше по едно зърно във всяка дупка.

Някакво животно — стори ѝ се, че е червен рис — изръмжа някъде вляво; намираше се в опасна близост. Суон се приготви за атаката му, но вместо това чу Муле да цвили и усети тропота на копитата му, когато мина в галоп покрай нея. Рисът изсъска. Животните се сбориха в снега… и минута по-късно топлият дъх на коня отново стопли лицето ѝ. Друго животно изръмжа предизвикателно, този път някъде вдясно, и Муле се спусна към него, когато рисът скочи отгоре му. Момичето чу пронизителен писък на болка и конят изпръхтя, сякаш беше ранен. Усети го да удря с копитата си по земята — веднъж, втори път, отново. Върна се при нея и тя зася още едно зърно.

Суон нямаше представа колко време продължиха атаките. Беше се съсредоточила върху работата си и не след дълго ѝ останаха само пет зърна.

При първата светлина от изток Джош се изправи до седнало положение в предната стая на бараката на Глори Боуен и осъзна, че Суон я няма. Повика жената и сина ѝ и заедно претърсиха алеите на Мерис Рест. Арън се сети да отиде до нивата да провери и се върна с крясъци, които призоваваха гиганта и майка му да дойдат бързо.

Намериха фигура на земята, свита на една страна. Притиснат до нея беше Муле, който вдигна глава и изцвили вяло, когато Джош хукна към тях. Едва не стъпи върху премазания труп на червен рис, от чиито ребра беше пораснал още един крак. Наблизо лежеше някакво друго създание, което също приличаше на рис, но беше прекалено размазано, за да бъде сигурен.

Ребрата и краката на Муле бяха целите в мрежа от рани. В кръг около момичето имаше още три животински трупа, всичките премазани.

— Суон! — провикна се Джош и коленичи до нея. Тя не помръдна и той взе крехкото ѝ тяло в ръцете си. — Събуди се, скъпа! — каза ѝ и я разтърси. — Хайде, събуди се! — Въздухът беше изключително студен, но гигантът усещаше топлината, която Муле излъчваше. Разтресе я още по-силно. — Суон! Събуди се!

— О, Господи мили — прошепна Глори, когато застана зад гиганта. — Виж… ръцете ѝ.

Джош ги видя и потръпна. Целите бяха подути и покрити със засъхнала черна кръв и пръст. Наранените ѝ пръсти бяха заприличали на криви нокти. В дланта на дясната ѝ ръка имаше кожена кесия, а в лявата ѝ длан лежеше едно-единствено изсъхнало царевично зърно, изцапано с пръст и кръв.

— О, Господи… Суон…

— Тя мъртва ли е, мамо? — попита Арън, но Глори не му отговори. Момчето пристъпи крачка напред. — Тя не е мъртва, господине! Ощипи я и ще я събудиш!

Джош докосна китката ѝ. Усети слаб пулс, но не беше кой знае каква надежда. От ъгълчето на окото му се отдели сълза и падна върху лицето ѝ.

Суон си пое рязко въздух и бавно го изпусна под формата на стон. Тялото ѝ затрепери, докато се измъкваше от място, което беше много тъмно и студено.

— Суон? Чуваш ли ме?

Някакъв глас — приглушен и далечен — ѝ говореше. Май го познаваше. Ръцете я боляха… о, само как я боляха.

— Джош?

Гласът не беше нищо повече от шепот, но сърцето на гиганта подскочи в гърдите му.

— Да, скъпа. Джош е. Просто лежи спокойно сега, ще те отведем на топло. — Той стана с момичето в ръце и се обърна към надрания и изтощен кон. — На теб също ще ти намеря топло място. Хайде, Муле. — Конят се изправи с усилие на крака и го последва.

Арън видя багетата на Суон в снега и я взе. С нея побутна изпълнен от любопитство единия от мъртвите рисове с втория врат и главата, които растяха на корема му, след което побягна след Джош и майка си.

Суон се опита да отвори окото си. Имаше чувството, че някой е сложил капак отгоре му. Гъста течност течеше от ъгълчето му и така я изгаряше, че се наложи да прехапе устна, за да не се разплаче. Другото око, отдавна затворено, пулсираше в орбитата си. Тя вдигна ръка, за да докосне лицето си, но пръстите ѝ не искаха да ѝ се подчинят.

Джош я чу да шепне нещо.

— Почти стигнахме, скъпа. Само още няколко минути. Дръж се. — Той знаеше, че Суон се беше доближила до смъртта тук навън… и може би все още не беше излязла от опасност. Тя заговори отново и този път я разбра, но попита: — Какво?

— Окото ми — отговори му, като се опитваше да говори бавно, но гласът ѝ трепереше. — Джош… ослепях.

60

Легнала на своето легло от листа, Сестрата усети раздвижване до себе си. Събуди се и сграбчи като менгеме нечия китка.

Тя принадлежеше на коленичилия Робин Оукс, чиято дълга кестенява коса беше пълна с пера и кости, а очите му грееха. Цветовете на стъкления пръстен пулсираха върху кокалестото му лице. Той беше отворил чантата ѝ и се опитваше да извади пръстена от нея. Двамата се гледаха в очите за няколко секунди и накрая Сестрата каза:

— Не. — Тя сложи другата си ръка върху пръстена и младежът я остави да го вземе.

— Не се ядосвай — каза Робин. — Не съм го счупил.

— Благодаря на Бога за това. Кой ти каза, че можеш да ровиш в чантата ми?

— Не ровех. Просто гледах какво има в нея. Нищо не е станало. — Костите на Сестрата изпукаха, когато се изправи в седнало положение. През входа на пещерата влизаше мрачна дневна светлина. Повечето от младите разбойници още спяха, но две момчета деряха два малки трупа — зайци?, катерици? — а друго нареждаше клони, за да запали сутрешния огън. В задната част на пещерата Хю спеше до своя пациент, а Пол върху легло от листа.

— Това е важно за мен — сподели Сестрата. — Нямаш представа колко важно. Просто го остави, става ли?

— Майната му — отвърна Робин и се изправи. — Прибирах проклетото нещо обратно и смятах да ти кажа за Суон и големия тип. Но забрави, госпожо. — Тръгна към приятеля си Бъки.

На Сестрата ѝ бяха необходими няколко секунди, за да осмисли казаното от младия мъж.

— Суон. Суон и големия тип.

Не беше казала на никое от тези хлапета за съновиденията си. Не беше казвала нищо за думата „суон“ и отпечатъците от длани, прогорени в ствола на дървото с цветовете. Как тогава Робии Оукс знаеше… освен ако и той не беше сънебродил?

— Почакай! — изкрещя тя. Гласът ѝ проехтя като камбана в пещерата. Пол и Хю бяха извадени от сънищата си. Повечето от момчетата също се събудиха и посегнаха към пистолетите и копията си. Робин спря на място.

Сестрата се опита да заговори, но не успя да намери правилните думи. Тя стана и отиде при него, като държеше в ръце стъкления пръстен.

— Какво видя в него?

Робин погледна другите момчета, а после отново нея и сви рамене.

— Видял си нещо, нали? — Сърцето ѝ биеше силно. Цветовете на пръстена също бяха започнали да пулсират по-бързо. — Видял си! Сънебродил си, нали?

— Съне какво?

— Суон — напомни му Сестрата. — Видял си тази дума изписана на дървото, нали? Дървото с цветовете. Видял си също така отпечатъците от длани, прогорени в кората. — Тя вдигна пръстена пред лицето си. — Видял си ги, нали?

— Тцъ. — Робин поклати глава. — Нищо такова не съм видял.

Клошарката застина, защото виждаше, че младежът казва истината.

— Моля те, кажи ми какво видя.

— Аз… извадих това нещо от чантата ти преди около час, когато се събудих — каза той с тих и почтителен глас. — Просто исках да го поддържа. Да го огледам. Досега не бях виждал нещо подобно и след случилото се с Бъки… Знаех, че е нещо специално. — Робин млъкна и помълча няколко секунди, сякаш беше хипнотизиран. — Нямам представа какво е това нещо, но… те кара да желаеш да го държиш и да гледаш вътре в него, където блестят всички онези светлини и цветове. Извадих го от чантата ти, отдалечих се и седнах. — Посочи собственото си легло от листа в другия край на пещерата. — Нямах намерение да го държа за дълго, но… цветовете започнаха да се сменят. Започнаха да оформят картина… Не знам, предполагам, че всичко това звучи налудничаво, нали?

— Продължавай. — Пол и Хю слушаха внимателно младия мъж, както и всички останали.

— Просто го държах и наблюдавах как се оформя картината, подобно на една от онези мозайки, които имаха в параклиса на сиропиталището: ако ги гледаш прекалено дълго, можеш да се закълнеш, че са оживели и са се раздвижили. Това беше същото — само че в следващия миг вече не беше просто картина. Беше истинско. Намирах се на някаква покрита със сняг нива. Вятърът духаше силно и беше мъгливо… но проклятие, доста студено си беше! Видях някакъв човек да лежи на земята. В началото си помислих, че са купчина парцали, но после осъзнах, че е човешко същество. Точно до него в снега беше легнал кон. — Робин огледа глуповато слушащите го момчета, след което отново насочи поглед в Сестрата. — Странно, а?

— Какво друго видя?

— Големият тип дойде на бегом на нивата. Носеше черна маска и мина на два метра от мен. Изкара ми ангелите. Исках да отскоча назад, но той продължи напред. Кълна се, че дори видях следите, които остави в снега. Също така го чух да крещи „Суон“. Чух го съвсем ясно, както чувам собствения си глас в момента. Звучеше изплашен. След това коленичи до лежащата на земята и се опита да я събуди.

— Нея? Какво имаш предвид — че е била жена?

— Момиче. Мисля, че той викаше името ѝ: Суон.

„Момиче — помисли си Сестрата. — Момиче на име Суон — към нея ни води стъкленият пръстен!“ Зави ѝ се свят. Почувства се слаба и затвори очи за момент, за да не припадне. Когато ги отвори отново, цветовете на стъкления пръстен пулсираха зашеметяващо.

Пол се беше изправил. Макар да беше спрял да вярва в силата на пръстена, преди Хю да спаси момчето, сега направо трепереше от вълнение. Вече нямаше значение, че не може да види нищо в стъклото, може би беше сляп и не гледаше достатъчно надълбоко. Може би причината се криеше в това, че беше отказал да повярва в нещо друго освен в себе си или съзнанието му просто не беше настроено на друга честота. Но ако този млад мъж виждаше нещо в пръстена и беше изпитал така нареченото „сънебродене“, за което говореше Сестрата, то може би тогава наистина търсеха реален човек.

— Какво друго? — попита Пол. — Видя ли нещо друго?

Робин отговори:

— Когато се канех да отскоча назад от големия тип с черната маска, видях нещо на земята почти пред мен. Някакво животно, което беше премазано и кърваво. Не знам какво беше, но някой го беше подредил много добре.

— Мъжът с маската? — попита нетърпеливо Сестрата. — Видя ли го откъде дойде?

— Не. Както вече споменах, беше малко мъгливо. Одимено, по-скоро. Подушвах много дим във въздуха. И някаква друга миризма — някаква воня. Мисля, че имаше още двама души, но не съм напълно сигурен. Картината започна да избледнява и да се разпада. Тази воня не ми харесваше и исках да се върна тук. След това се озовах ей там с това нещо в ръцете си. И всичко свърши.

— Суон — прошепна Сестрата и погледна Пол. Видя изумлението в ококорените му очи. — Търсим момиче на име Суон.

— Но къде е тя? Господи, тази нива може да е навсякъде… на километър или сто!

— Видя ли нещо друго? — попита клошарката. — Нещо отличително… като хамбар? Къща? Каквото и да е?

— Само нивата. На места беше натрупал сняг, а на други беше издухан. Както вече казах, всичко беше толкова реално, че усещах студа. Беше толкова реално, направо плашещо… Предполагам, че затова те оставих да ме хванеш, докато прибирах това нещо в чантата ти. Мисля, че исках да разкажа на някого за видяното.

— Как ще намерим някаква нива без никакви отличителни белези? — попита Пол. — Няма начин!

— Хм… извинете.

Всички погледнаха към Хю, който се опитваше да стане с помощта на патерицата си.

— Наистина не разбирам нищо от това — каза той, след като се изправи. — Но знам, че мястото, което мислите, че сте видели в стъклото, наистина съществува. Аз съм последният човек в света, който разбира подобни неща… Както и да е, струва ми се, че ако тръгнете да търсите това място, трябва да започнете от Мерис Рест.

— Защо? — попита го Пол.

— Защото, докато живях в Мобърли, имах възможността да се срещна с много пътници — отвърна лекарят. — Точно както срещнах теб и Сестрата. Предполагах, че пътниците ще се смилят над един еднокрак просяк… но за съжаление, в повечето случаи грешах. Но си спомням един мъж, който беше минал през Мерис Рест. Той ми каза, че езерото там е пресъхнало. Спомням си също така… че ми каза, че въздухът в Мерис Рест бил нечист. — Хю се обърна към Робин. — Каза, че си подушил някаква „воня“… и дим. Така ли е?

— Да. Имаше дим във въздуха.

Лекарят кимна.

— Дим. Комини. Огньове за хората, за да се топлят на тях. Мисля, че нивата, която търсите — ако въобще съществува такова място — се намира близо до Мерис Рест.

— Колко далеч е този град оттук? — попита Сестрата.

— Десет-дванадесет километра — отвърна Робин. — Може би малко повече. Никога не съм ходил в него, но сме ограбвали много хора, които са отивали или идвали оттам. Макар че мина доста време оттогава. Вече няма много пътници по този път.

— Нямаме достатъчно бензин в джипа, за да изминем това разстояние — напомни Пол. — Съмнявам се да ни стигне и за километър.

— Не казах, че са десет-дванадесет километра по пътя — поправи се Робин. — Имах предвид напряко. Градът се намира югозападно от тук, през гората, и теренът е суров. Шестима от хората ми минаха по този маршрут преди около година. Двама от тях се завърнаха и докладваха, че няма нищо ценно за крадене в Мерис Рест. По-скоро онези там биха обрали нас, ако имаха възможност.

— Ако не можем да отидем с джипа, трябва да вървим. — Сестрата вдигна чантата си и прибра стъкления пръстен в нея. Ръцете ѝ трепереха.

Робин изсумтя.

— Сестра — каза той, — не искам да те обиждам, но ти си луда. Десет километра по онзи терен не са точно приятна разходка. Знаеш ли, вероятно ви спасихме животите, като ви нападнахме. Досега щяхте да сте премръзнали от студ, ако не го бяхме сторили.

— Трябва да стигнем до Мерис Рест… или поне аз трябва да го направя. Пол и Хю ще решат сами дали да дойдат. Минах много повече от десет километра, за да стигна дотук и малко студ няма да ме спре.

— Не са само разстоянието и студът. А онова, което се крие в гората.

— Какво е то? — попита неспокойно Хю и закуцука с помощта на патерицата си.

— О, има някои много интересни диви животни. Създания, които приличат на създадени от луд учен. Гладни създания. Не ви се иска някое от тях да ви пипне в гората посред нощ.

— Трябва да се съглася с теб — отвърна Хю.

— Налага се да стигна до Мерис Рест — отсече Сестрата. Сериозното ѝ изражение подсказа на Робин, че вече е взела своето решение. — Нуждая се единствено от малко храна, топли дрехи и пушката ми. Ще се оправя там навън.

— Сестра, няма да минеш и километър, преди да се изгубиш… или преди да те изядат.

Тя погледна Пол Торсън.

— Пол? С мен ли си?

Мъжът се поколеба, погледна към мрачната светлина, която влизаше през входа на пещерата, а след това и към огъня, който момчетата палеха, като търкаха две пръчки една в друга. „Проклятие! — помисли си той. — Така и не се научих да правя това, когато бях бойскаут!“ Може би не беше прекалено късно да се пробва. Все пак бяха стигнали толкова далеч и вероятно бяха много близо до отговора, който търсеха. Пол видя как една искра подскочи и се запали, но вече беше взел своето решение.

— С теб съм.

— Хю? — попита Сестрата.

— Искам да тръгна с вас — отвърна той, — наистина искам. Но трябва да се грижа за пациента си. — Лекарят погледна към спящото момче. — Искам да разбера какво — и кого — ще намерите в Мерис Рест, но… мисля, че тук имат нужда от мен, Сестра. Мина много време, откакто за последно се почувствах полезен. Разбираш ли ме?

— Да. — Тя бездруго вече беше решила да убеди Хю да остане, тъй като нямаше начин да измине разстоянието на един крак и само щеше да ги бави. — Разбирам те. — Погледна Робин. — Искаме да тръгнем веднага, след като си съберем нещата. Ще се нуждая от пушката си и патрони… ако нямаш нищо против.

— Ще ти трябва много повече от това, за да оцелееш.

— В такъв случай съм сигурна, че ще върнеш револвера на Пол и патроните. Също така ще ни е от полза да ни дадеш храна и дрехи.

Робин се засмя, но очите му останаха сериозни.

— Предполага се, че ние сме крадците, Сестра!

— Просто ни върнете откраднатото от нас и ще сме квит.

— Някой да ти е казвал, че си луда? — попита той.

— Да. Казвали са ми го и по-корави хлапетии от теб.

На лицето на младия мъж се появи усмивка и очите му станаха по-милостиви.

— Добре, ще ви върнем нещата. Предполагам, че на вас ще ви трябват повече, отколкото на нас. — Робин се замисли за миг. — Почакай. — Отиде до леглото си от листа. Наведе се и затършува в някакъв кашон с консерви, ножове, часовници, връзки за обувки и други неща. Намери търсеното и се върна при Сестрата. — Ето — каза той и сложи нещо в ръката ѝ. — Това ще ти трябва.

Беше малък метален компас, който приличаше на спечелен от пакет с пуканки „Кракърджак“.

— Работи — увери я Робин. — Или поне работеше, когато го взех от един мъртвец преди две седмици.

— Благодаря. Надявам се да ми донесе повече късмет, отколкото на стария си притежател.

— Да. Ами… можеш да вземеш и това, ако го искаш. — Младежът разкопча копчетата на кафявото си палто около врата. На бледата му кожа висеше потъмняло малко разпятие на сребърно синджирче. Посегна да го свали, но Сестрата го хвана за ръката, за да го спре.

— Няма нужда. — Тя махна вълнения си шал от врата, за да му покаже белега във формата на разпятие, който беше прогорен в кожата ѝ в киното на Четиридесет и втора преди много време. — Имам си свое.

— Аха. — Робин кимна. — Наистина си имаш.

Върнаха им палтата, пуловерите и ръкавиците, заедно с оръжията и патрони за магнума на Пол и пушката на Сестрата. Една консерва с печен боб и малко сушено катеричо месо, увити в листа, бяха прибрани в мешката на клошарката, която също ѝ беше върната, заедно с нож за всякакви цели и яркооранжева вълнена шапка. Робин даде и на двама им часовници и след претърсването на още един кашон от плячка, намери три клечки кибрит.

Пол източи последния бензин от резервоара на джипа в малка пластмасова туба за мляко и едва намокри дъното ѝ. Но тубата беше здраво затворена с тиксо и прибрана в мешката, за да бъде използвана за паленето на огън.

Навън беше станало достатъчно светло. Небето беше мрачно и не можеше да се прецени къде е слънцето. Часовникът на Сестрата твърдеше, че часът е десет и двадесет и две. Този на Пол — три и тринадесет.

Време беше да тръгват.

— Готов ли си? — попита Сестрата.

Пол погледна с копнеж към огъня и отвърна:

— Да.

— Успех! — провикна се Хю, който закуцука до входа на пещерата, когато приятелите му тръгнаха. Сестрата размаха облечената си в ръкавица ръка, след което вдигна яката около шала на врата си. Провери компаса и двамата с Пол влязоха в гората.

61

— Ето го! — Глори посочи към един посивял хамбар, полускрит между дърветата. Две други постройки се бяха срутили, а от едната се подаваше строшен тухлен комин. — Арън намери това място преди известно време — каза жената на Джош, който вървеше след нея заедно с Муле. — Никой не живее тук. — Тя посочи към пътеката, която минаваше между разрушените сгради и продължаваше навътре в гората. — Ямата не е много далеч.

Ямата, доколкото беше разбрал гигантът, представляваше гробището на тази общност — изкоп, в който бяха хвърлени стотици тела през годините.

— Джаксън казваше по нещо за мъртвите — сподели Глори. — След като него вече го няма, просто хвърлят труповете вътре и ги забравят. — Погледна го. — Суон за малко да се присъедини към тях. Какво е правила навън посред нощ?

— Не знам. — Момичето беше изпаднало в безсъзнание, след като го отнесоха в бараката. Джош и Глори бяха почистили ръцете ѝ и ги бяха превързали с парчета плат. Усещаха треската ѝ, която направо струеше от нея. Оставиха Арън и Ръсти да я гледат, докато Джош изпълняваше обещанието си да намери укритие за Муле, но направо се побъркваше от тревога. Как щеше да се оправи Суон без лекарства, добра храна и дори чиста вода? Тялото ѝ беше толкова изтощено, че треската можеше да я убие. Спомни си последните ѝ думи, преди да припадне:

— Джош… ослепях.

Той стисна ръце в юмруци. „Защити детето — помисли си. — Браво на мен. Адски добре се справих, а?“

Джош нямаше представа защо Суон беше излязла от бараката миналата вечер, но очевидно беше ровила в твърдата земя. За щастие, Муле беше разбрал, че е в опасност, иначе днес щяха да отнасят тялото ѝ до…

Не. Не трябваше да мисли за това. Тя щеше да се прави. Знаеше го. Минаха покрай ръждясалите останки на кола, която беше останала без врати, гуми, двигател и капак, и Глори отвори вратата на хамбара. Вътре беше тъмно и студено, но поне беше завет. Не след дълго очите на Джош привикнаха с мрака. Вътре имаше две кошари с малко слама на земята и нощви, в които можеше да разтопи сняг за Муле. На стените бяха закачени въжета и поводи, но нямаше прозорци, през които да се промъкне някое животно. Мястото изглеждаше достатъчно безопасно за коня и поне щеше да е на закрито. Джош видя някаква купчина с боклуци в другия край на хамбара и отиде да я провери. Намери няколко счупени стола, лампа без крушка и кабел, малка косачка за трева и кълбо бодлива тел. Едно проядено от мишки синьо одеяло покриваше още боклуци и той го вдигна, за да провери какво има под него.

— Глори — повика нежно жената. — Ела да погледнеш.

Тя отиде при него. Джош прокара пръсти по пукнатия кинескоп на телевизор.

— От доста време не съм виждал едно от тези — каза изпълнен с носталгия той. — Предполагам, че рейтингите доста са паднали напоследък, а? — Натисна бутона за включване и изключване и завъртя копчето за смяна на каналите, но то остана в ръката му.

— Няма никаква полза от него — отвърна Глори. — Като всичко останало.

Телевизорът беше оставен на някакво бюро с ролки върху него. Джош го вдигна, обърна го и му махна задния капак, за да разкрие кинескопа и джунглата от кабели вътре. Почувства се глупав като пещерняк, който наднича в някаква вълшебна кутия, някога представлявала лукс — не, какъв ти лукс, по-скоро необходимост — за милиони американски домове. Без електричество телевизорът беше безполезен като камък… дори по-малко, защото камъкът можеше да се използва да убиваш гризачи за яхния.

Джош го остави настрани заедно с другите боклуци. Щеше да е нужен някой много по-умен от него човек, за да накара електричеството да потече отново по жиците и да съживи устройствата, които показваха движещи се и говорещи картини. Наведе се и намери кутия със стари дървени свещници. В друга кутия имаше прашни бутилки. На пода бяха разпръснати листове хартия и той вдигна един от тях. Беше обява, на която пишеше с избледнели червени букви: „Търг на антики! На битпазара на град Джеферсън! Събота, 5 юни! Елате рано и останете до късно!“. Отвори ръка и остави листа да падне на пода. Той се приземи с въздишка върху останалите си събратя с остарели новини.

— Джош? Какво е това?

Глори беше сложила ръка върху бюрото с ролките. Тя намери малка манивела и когато я завъртя, се разнесе дрънченето на верига върху ръждясали зъбни колела. Ролките се завъртяха също толкова болезнено, колкото старци, които се въртяха насън. Няколко гумени подложки бяха задействани от манивелата. Те се притиснаха за кратко в ролките и след това се върнаха в първоначалната си позиция. Джош видя, че някакъв малък метален поднос е прикрепен в другия край на бюрото. Той вдигна няколко от обявите от пода и ги сложи в него.

— Продължавай да въртиш манивелата — каза той и двамата видяха как ролките и подложките започнаха да придърпват по един лист хартия на всеки оборот, вкарваха ги в един отвор във вътрешността на машината и ги пращаха във втори поднос в другия край. Джош намери плъзгащ се панел, бутна го назад и видя механизъм от още ролки, метални подноси и някакви засъхнали повърхности, които представляваха мастилени тампони.

— Намерихме си печатарска машина — каза той. — Какво ще кажеш? Явно е стара, но е в много добро състояние. — Докосна шкафа на машината, който беше от дъб. — Това е било нечие хоби. Определено ще е чиста загуба, ако я оставим да си стои тук и да гние.

— Какво значение има дали ще гние тук, или някъде другаде? — изсумтя Глори. — Много странно съвпадение!

— Кое?

— Преди да умре… Джаксън искаше да пусне вестник — просто лист хартия, който да раздава наоколо. Казваше, че ако имаме градски вестник, ще накараме хората да се почувстват като общност. Сещаш се, ще се интересуваме повече от другите, а няма просто да се изолираме от тях. Той дори не знаеше, че това нещо е тук. Разбира се, това беше просто една от мечтите му. — Тя прокара ръка по дъба до тази на Джош. — Имаше много мечти, които умряха с него. — Ръката ѝ докосна неговата и бързо се отдръпна.

Настъпи неловка тишина. Гигантът все още чувстваше топлината на ръката ѝ върху своята.

— Сигурно е бил много добър човек — каза той.

— Такъв беше. Имаше добро сърце, здрав гръб и не се страхуваше да си изцапа ръцете. Преди да се запозная с Джаксън, животът ми беше много труден. Изпълнен с лоши мъже и много пиячка. Оправям се сама още от тринадесетгодишна. — Глори се усмихна едва. — Момичето порасна бързо. Е, Джаксън не се страхуваше да си изцапа ръцете с мен, защото със сигурност щях да съм мъртва, ако не ми беше помогнал. Ами ти? Имаш ли съпруга?

— Да. Всъщност е бивша. И двама сина.

Глори завъртя манивелата и се загледа във въртящите се ролки.

— Какво се случи с тях?

— Бяха в Южна Алабама. Искам да кажа когато паднаха бомбите. — Той си пое дълбоко въздух и бавно го изпусна. — В Мобайл. Там има военноморска база. Ядрени подводници и всякакви кораби. Или поне имаше такава база. — Загледа се в Муле, който ядеше сламата от земята. — Може би все още са живи. Може би не са. Аз… предполагам, че не е правилно да си го мисля, но… надявам се да са умрели на седемнадесети юли. Надявам се да са умрели, докато са гледали телевизия, докато са яли сладолед или са се припичали на плажа. — Погледът му срещна този на Глори. — Надявам се да са умрели бързо. Лошо ли е да го желая?

— Не. Желанието ти е благородно — отвърна шивачката. Този път ръката ѝ докосна неговата и не я дръпна. Тя дигна другата си ръка и нежно побутна черната ски маска. — Как изглеждаш под това нещо?

— Преди бях грозен. Сега съм направо отвратителен.

Глори докосна твърдата сива кожа, която беше затворила дясното му око.

— Това нещо боли ли?

— Понякога пари. Понякога така ме сърби, че едва издържам. А понякога… — Джош млъкна.

— Понякога какво?

Той се поколеба, защото щеше да ѝ каже нещо, което не беше споделял нито на Суон, нито на Ръсти.

— Понякога — отговори тихичко той — имам чувството, че… лицето ми се променя. Сякаш костите ми се движат. И ме боли адски много.

— Може би се лекуваш.

Джош съумя да се усмихне едва.

— Точно от това имам нужда, от малко оптимизъм. Благодаря ти, но мисля, че въобще няма шанс да се излекувам. Тези образувания са твърди като бетон.

— Суон има най-лошите, които съм виждала. Имам чувството, че едва си поема въздух. А сега с тази лоша треска… — Глори млъкна, защото гигантът тръгна към вратата. — Двамата с нея сте преживели много, нали? — попита го тя.

Той спря.

— Да. Ако тя умре, нямам представа какво ще… — Млъкна навреме, наведе глава и след малко я вдигна отново. — Суон няма да умре — каза уверено гигантът. — Няма. Хайде, по-добре да се връщаме.

— Джош? Почакай… става ли?

— Какво има?

Глори завъртя манивелата на печатарската машина и потърка с пръсти гладкия дъб.

— Прав си за това нещо. Срамота е просто да си стои тук и да гние.

— Както сама каза, няма никакво значение дали ще гние тук, или някъде другаде.

— По-добре ще е да е в бараката ми.

— В бараката ти? За какво ти е това нещо? То е безполезно!

— Сега да. Но може би няма винаги да е така. Джаксън беше прав. Възможно е да стане чудо, ако Мерис Рест разполага с вестник… О, не като онези, които хората получаваха в дворовете си всеки следобед, но може би просто лист хартия, който да съобщава на жителите кой се е родил, кой е умрял, кой има излишни дрехи за раздаване и кой се нуждае от такива. Точно сега хората, които живеят от двете страни на коя да е алея, са непознати, но един лист хартия като този може да сплоти целия град.

— Мисля, че повечето жители на Мерис Рест са по-заинтересовани от намирането на храна, с която да преживеят още един ден, не си ли съгласна?

— Да. Засега. Джаксън беше умен човек, Джош. Ако знаеше, че това нещо гние тук сред боклуците, веднага щеше да го пренесе на гръб до дома ни. Не казвам, че знам как да пиша или нещо подобно — по дяволите, та аз не мога да говоря правилно — но това може да е първата крачка към превръщането на Мерис Рест отново в истински град.

— Какво ще използваш за хартия? — попита гигантът. — Ами мастило?

— Ето ти хартия. — Глори вдигна няколко обяви. — А и съм правила боя от пръст и боя за обувки. Мога да намеря начин да правя мастило.

Джош имаше намерение да се възпротиви отново, но осъзна, че жената беше въодушевена — очите ѝ грееха и искрата в тях я подмлади с пет години. „Тази жена си намери предизвикателство“, помисли си той. Щеше да се опита да превърне мечтата на Джаксън в действителност.

— Помогни ми — каза му Глори. — Моля те.

Вече беше взела решение.

— Добре — отвърна Джош. — Ти хвани другия край. Това нещо ще е тежко.

Две мухи излетяха от печатарската машина и се завъртяха около главата на гиганта. Трета стоеше неподвижно върху телевизора, а четвърта бръмчеше под покрива на хамбара.

Печатарската машина беше по-лека, отколкото изглеждаше и изкарването ѝ от хамбара беше сравнително лесно. Оставиха я отвън и Джош се върна, за да погали Муле.

Конят цвилеше нервно, ходеше напред-назад и около кошарата. Гигантът погали ноздрите му, за да го успокои. Беше виждал Суон да прави така много пъти. Напълни нощвите със сняг и го зави със синьото одеяло, за да му е топло. Една муха кацна на ръката му и допирът ѝ го ужили, сякаш беше оса.

— Проклятие! — ядоса се Джош и замахна да я убие с другата ръка. Под нея остана потрепваща зелено-сива маса, но продължаваше да го жили и той я избърса на панталоните си. — Тук ще си добре — увери изнервения кон и погали врата му. — Ще дойда да те проверя по-късно, какво ще кажеш? — Докато затваряше и заключваше вратата на хамбара се надяваше, че постъпва правилно, като оставя Муле тук сам. Но поне това място — каквото и да беше — щеше да го предпази от студа и рисовете. С мухите обаче трябваше да се оправя сам.

Глори и Джош понесоха печатарската машина надолу по пътя.

62

Небето над главите на двете фигури потъмняваше. Те с мъка вървяха през гора от мъртви борове, в която вятърът беше изваял от преспите бариери, достигащи метър и половина височина.

Сестрата постоянно поглеждаше компаса от пакета с пуканки „Кракърджак“ и вървеше на югозапад. Пол я следваше на няколко крачки разстояние, носеше мешката през рамо и се оглеждаше встрани и отзад за диви животни. Знаеше, че ги следят още откакто напуснаха пещерата. Беше ги зърнал само за миг и не можеше да прецени какви бяха или колко на брой, но подушваше миризмата на зверовете. В облечената си с ръкавица дясна ръка държеше своя .357-калибров с палеца на предпазителя.

Сестрата знаеше, че им остава по-малко от час светлина. Пътуваха вече почти пет часа, поне според часовника, който Робин ѝ даде. Нямаше представа колко километри бяха минали, но вървенето беше премазващо и вече чувстваше краката си като две твърди колчета. Преодоляването на скали и преспи не беше никак лесно и цялата беше плувнала в пот. Хрускането на заледените ѝ дрехи ѝ напомни за зърнена закуска „Райс Криспис“ — хрус-хрус-хрус! Спомни си, че дъщеря ѝ много харесваше „Райс Криспис“: „Накарай ги да говорят, мамо!“.

Сестрата прогони призраците от миналото. Не бяха видели никакви признаци на живот освен създанията, които ги дебнеха и наблюдаваха гладно в сгъстяващия се сумрак. Когато паднеше мракът, зверовете щяха да станат по-дръзки…

„Стъпка по стъпка — каза си тя. — Вървиш ли стъпка по стъпка, ще стигнеш до мястото, за което си тръгнала.“ Повтаряше си тези думи отново и отново, докато краката ѝ продължаваха да я водят напред като някаква машина. Клошарката държеше чантата си до себе си, като я беше стиснала здраво с лявата си ръка. Така усещаше очертанията на стъкления пръстен през кожата и получаваше сила от него, сякаш той беше второто и сърце.

„Суон — помисли си тя. — Коя си ти? Откъде се появи? И защо съм водена към теб?“ Ако наистина ставаше въпрос за момиче на име Суон, до което я беше довело сънеброденето, то нямаше представа какво щеше да ѝ каже. „Здравей — изрепетира наум Сестрата, — ти не ме познаваш, но прекосих половината страна, за да те намеря. Много се надявам да си струваш, защото, Господи, иска ми се да полегна и да си почина!“

Ами ако нямаше момиче на име Суон в Мерис Рест? Ами ако Робин грешеше? Ами ако момичето само минаваше през градчето и вече си беше отишла по времето, по което отидеха там?

Искаше ѝ се да ускори крачка, но краката ѝ не го позволяваха. „Стъпка по стъпка. Вървиш ли стъпка по стъпка, ще стигнеш до мястото, за което си тръгнала.“

Един писък в гората вляво от нея направо ѝ изкара ангелите. Сестрата се обърна, за да посрещне звука, който от писък се превърна в пронизителния вой на някакъв звяр, а след това и в неприятно хилене като онези, които издаваха хиените. Стори ѝ се, че видя чифт алчни очи в мрачината, които проблеснаха злобно, преди да се скрият отново.

— Няма да е още дълго светло — каза Пол. — Трябва да си намерим място, на което да пренощуваме.

Сестрата погледна на югозапад. Не видя нищо друго освен измъчен пейзаж от мъртви борове, скали и преспи. Поредният студен ден в ада. Където и да се намираше Мерис Рест, нямаше да стигнат до него днес. Тя кимна и двамата потърсиха убежище.

Най-доброто, което успяха да намерят, беше една ниша в кухината на няколко големи остри камъка. Избутаха снега, за да разкрият земята и издигнаха еднометрова снежна стена около тях. След това събраха мъртви клони, за да запалят огън. От гората около тях заехтяха пронизителни писъци, докато зверовете се събираха като лордове на тържествена маса.

Пол и Сестрата направиха малък огън от клони и го оградиха с камъни. Пол капна малко бензин на дървото. Първата клечка, която остърга в един камък, се запали, изсъска и изгасна. Останаха им само две. Мракът бързо се сгъстяваше.

— Ами сега — каза изнервен Пол и плъзна втората клечка на камъка, върху който беше коленичил. Другата му ръка беше готова да направи завет на пламъка.

Клечката се запали, изсъска и почти изгасна. Той бързо приближи слабия пламък към една пръчка в купчината и се наведе над нея като дивак, който се моли пред олтара на огнения дух.

— Разпали се, малко копеле — прошепна между стиснатите си зъби мъжът. — Хайде де! Разпали се!

Пламъкът почти беше изгаснал и представляваше само слаб проблясък, който танцуваше в мрака.

В следващия миг се чу пук!, когато няколкото капки бензин пламнаха и пламъкът се изви около пръчката като котешки език. Огънят се разпали, изпука и нарасна. Пол добави още малко бензин.

Появи се един огнен език, който подскочи нагоре и огънят се разпространи от клон на клон. Само след минута вече разполагаха с топлина и светлина и изпънаха замръзналите си ръце напред, за да ги стоплят.

— Ще стигнем на сутринта — каза Пол, докато си поделяха сушеното катеричо месо. То имаше вкус на варена кожа. — Обзалагам се, че имаме не повече от километър и половина.

— Може би. — Сестрата отвори капака на консервата с печен боб с ножа за всякакви цели и загреба малко с пръста си. Ястието беше мазно и имаше металически вкус, но иначе изглеждаше добро. Подаде консервата на Пол. — Надявам се компасът на хлапето да работи. Иначе може да се въртим в кръг.

Пол вече беше обмислил тази вероятност, но само вдигна рамене и лапна малко боб. Ако компасът не беше верен дори само с едно деление, може би вече бяха пропуснали Мерис Рест.

— Все още не сме минали десет километра — каза той, макар да не беше особено сигурен за това. — Утре ще разберем дали има някакъв проблем с компаса.

— Да. Утре.

Сестрата пое първата смяна, а Пол заспа до огъня. Тя беше опряла гръб в един от камъните — от едната ѝ страна беше магнумът, а от другата пушката.

Лицето ѝ се гърчеше от болка под твърдата обвивка на Маската на Йов. Скулите и челюстта ѝ туптяха. Изгарящата болка обикновено минаваше за няколко минути, но този път се усили дотолкова, че се наложи да наведе глава и да потисне един стон. За пореден път — седми или осми през последните няколко седмици — изпита остри и раздиращи кожата ѝ размествания под Маската на Йов, чак до костите на лицето ѝ. Единственото, което можеше да направи, беше да стисне зъби и да изтърпи болката, докато премине. Когато всичко свърши, се разтрепери въпреки огъня.

Този път пристъпът беше много лош, помисли си Сестрата. Болката ставаше все по-силна. Клошарката вдигна ръка и прокара пръсти през Маската на Йов. Възлестата повърхност беше студена като лед по склоновете на спящ вулкан, но под нея кожата ѝ беше гореща и разранена. Скалпът я сърбеше до лудост и я накара да пъхне ръка под качулката на шубата си, за да докосне масата от образувания, която беше покрила главата ѝ и продължаваше надолу по врата. Копнееше да навре пръсти под тази кора и да чеше кожата си до кръв.

„Дори да си сложа перука върху плешивата глава — помисли си Сестрата, — пак ще приличам на възпитаничка от училището за изроди!“ Успя да се задържи още няколко секунди върху тънкото въже между сълзите и смеха, но накрая смехът спечели.

Пол се изправи.

— Мой ред ли е да пазя?

— Не. Имаш още два часа.

Той кимна, легна отново и почти веднага заспа.

Сестрата продължи да опипва Маската на Йов. „Май кожата ми е пламнала там долу… или поне онова, което е останало от нея“, помисли си тя. Понякога, когато болката беше много силна и имаше чувството, че кожата ѝ под обвивката е на път да се свари, можеше да се закълне, че костите ѝ се местят като основите на нестабилна къща. Сякаш лицето ѝ се променяше.

Забеляза движение вдясно и отново се завърна към основната си цел да оцелее. Някакво създание издаде дълбок гърлен лай някъде в далечината и друг звяр отговори с подобен на бебешки плач звук. Сестрата сложи пушката в скута си и погледна към небето. Там горе нямаше нищо друго освен мрак и ниско увиснали облаци като някакъв черен таван в клаустрофобичен кошмар. Не си спомняше кога за последно видя звезди — може би беше в някоя топла лятна вечер, докато живееше в кашон в Сентръл Парк. Или беше спряла да ги забелязва много преди облаците да ги скрият.

Липсваха ѝ. Без тях небето беше мъртво. Човек нямаше към какво да се обърне, за да си пожелае нещо.

Сестрата протегна ръце към огъня и намести гърба си върху камъка. Това определено не беше хотелски апартамент, но поне болката в краката ѝ започна да намалява. Едва сега осъзна колко е била изморена и се съмняваше дали щеше да успее да измине още петдесет метра. Пред огъня беше много приятно, в скута ѝ лежеше пушката и с нея щеше да отнесе всичко, което се доближеше. Сложи ръка върху ученическата чанта и опипа очертанията на стъкления пръстен. „Утре — помисли си тя. — Утре ще стане ясно.“

Отпусна глава на камъка и се загледа в спящия Пол. „Почивай си. Заслужаваш го.“

Меката топлина на огъня я успокои. Гората беше тиха. И Сестрата затвори очи. „Само за минута — каза си тя. — Няма да стане нищо, ако си почина само…“

Изправи се мигновено. В огъня пред нея бяха останали само две въгленчета и студът се беше промъкнал през дрехите ѝ. Пол се беше свил и още спеше. „О, Господи! — помисли си клошарката и я обзе паника. — Колко време съм спала?“ Цялата трепереше, а крайниците ѝ бяха премръзнали. Изправи се, за да сложи още клони в огъня. Бяха останали само няколко малки и се наложи да коленичи, за да ги нареди върху въгленчетата. Усети бързо, котешко движение зад гърба си. Кожата на врата ѝ настръхна.

В този миг с ужас осъзна, че двамата с Пол вече не бяха сами. Някакво създание се беше промъкнало зад нея и се готвеше да скочи отгоре ѝ от големия камък, а тя беше оставила оръжията си на мястото, на което седеше. Пое си дълбоко въздух и реши да се обърне и да се хвърли към пушката. Взе я и се завъртя, за да стреля.

Фигурата, която седеше с кръстосани крака върху камъка, вдигна облечените си в ръкавици ръце в подигравателно отстъпление. На коленете му беше оставена пушка, а тялото му беше загърнато в добре познатото кафяво палто на кръпки, с качулката, която да му пази топло на главата.

— Надявам се да си се насладила на дрямката си — каза Робин Оукс.

— Какво има? — събуди се Пол и запримигва. — А?

— Млади момко — отвърна с дрезгав глас Сестрата, — за малко да те изпратя на много по-топло място от това. От колко време седиш там?

— От достатъчно дълго, за да се радваш, че нямам четири крака. Ако единият заспи, другият трябва да стои на пост, иначе и двамата сте мъртви. — Робин погледна Пол. — А докато ти се събудиш, вече ще си се превърнал в нечия пържола. Смятах, че двамата знаете какво правите.

— Добре сме си. — Сестрата махна пръста си от спусъка и остави оръжието настрани. Усещаше вътрешностите си като желе.

— Разбира се. — Младежът погледна през рамо и се провикна към гората: — Елате!

Три навлечени фигури се появиха измежду дърветата и се качиха на камъка при Робин. Всички момчета носеха пушки, а едното от тях дърпаше платнената чанта, която разбойниците бяха откраднали от Сестрата.

— Двамата не сте изминали кой знае колко, а? — обърна се Робин към клошарката.

— Мислех, че сме се справили доста добре! — заяви Пол, който се беше разсънил напълно. — Смятах, че ни остават още един-два километра.

Младежът изсумтя презрително.

— По-скоро ги пиши пет. Както и да е, когато тръгнахте, седнах в пещерата да помисля. Знаех, че ще си направите лагер някъде и вероятно ще прецакате и това. — Робин посочи камъните и стената от сняг. — Сами сте се затворили в капан. Когато огънят ви изгаснеше, създанията от гората щяха да ви нападнат от всички страни. Видяхме много от тях, но се движехме по посока на вятъра и ниско до земята и те не ни видяха.

— Благодаря за предупреждението — каза Сестрата.

— О, ние не дойдохме чак дотук, за да ви предупредим. Последвахме ви, за да не ви убият. — Робин слезе от камъка и останалите момчета последваха примера му. Наредиха се около огъня, за да стоплят ръцете и лицата си. — Не беше трудно. Оставили сте следа като от рало. Както и да е, забравихте нещо. — Младежът отвори другата мешка, бръкна в нея и извади втората туба с шльокавица, която Хю беше дал на Пол. — Ето. — Хвърли я на Сестрата. — Мисля, че е останало достатъчно за всички да пием по глътка.

Наистина имаше достатъчно и алкохолът сгря стомаха на клошарката. Робин изпрати трите момчета да застанат на пост около лагера.

— Номерът е да вдигаш много шум — каза младежът, когато хората му се отдалечиха. — Те не искат да застрелят нищо, защото кръвта ще подлуди останалите животни. — Той седна до огъня, дръпна качулката си и си свали ръкавиците. — Ако искаш да поспиш, Сестра, по-добре го направи сега. Ще се наложи да ги освободим от пост, когато стане светло.

— Кой те сложи начело?

— Аз. — Огънят хвърляше сенки върху лицето му и се отразяваше в светлата му брада. Дългата му коса, която все още беше пълна с пера и кости, го караше да прилича на дивашки принц. — Реших да ви помогна да стигнете до Мерис Рест.

— Защо? — попита Пол. Той се опасяваше от хлапето и му нямаше никакво доверие. — Каква ти е ползата?

— Може би ми се иска малко свеж въздух. Може би ми се пътува. — Погледът му се премести върху чантата на Сестрата. — Или пък нямам търпение да разбера дали ще намерите онези, които търсите. Както и да е, аз си плащам дълговете. Вие спасихте един от моите и съм ви задължен. Затова на сутринта ще ви отведа в Мерис Рест и тогава ще сме квит, става ли?

— Да — съгласи се Сестрата. — Благодаря ти.

— Освен това, ако вас ви убият, искам стъкления пръстен за себе си. Така или иначе на вас няма да ви трябва. — Робин се отпусна на камъка и затвори очи. — По-добре поспете, докато можете.

В гората се разнесе изстрел от пушка, последван от още два. Сестрата и Пол се спогледаха неловко, но младият разбойник си спеше спокойно и необезпокоявано. Изстрелите продължиха още около минута, последвани от гневните писъци на няколко животни… но те бързо затихваха. Пол взе тубата с шльокавица, за да изпие последните останали в нея капки, а Сестрата се излегна и се замисли за утрешния ден.

63

— Пожар! Пожар!

Бомбите падаха отново, земята изригна в пламъци и човешките същества започнаха да изгарят като факли под кървавочервеното небе.

— Пожар!… Нещо гори!

Джош се събуди от кошмара си. Чуваше някакъв мъж да крещи „Пожар!“ вън на улицата. Мигновено стана на крака, прибяга до вратата, отвори я и видя оранжевото сияние, което се отразяваше в облаците. Улицата беше празна, но все още се чуваше мъжкият глас в далечината, който алармираше:

— Пожар!… Нещо гори!

— Какво има? Какво гори? — попита изплашено Глори, която надникна до него през вратата. Арън, който не можеше да се отдели от Ревльото, се намърда между тях, за да види какво става.

— Не знам. Какво има там?

— Нищо — отвърна шивачката. — Само Ямата и… — Тя рязко млъкна, защото двамата едновременно се сетиха.

Там се намираше хамбарът, в който Джош остави Муле. Постройката гореше.

Той си обу ботушите, сложи си ръкавиците и си облече дебелото палто. Глори и Арън също побързаха да се облекат. Зад решетката от автомобилен радиатор на печката горяха няколко червени въглена. Ръсти се беше изправил и седеше върху своето легло от парцали. Погледът му беше мътен, а върху едната страна на лицето и рамото му все още стояха превръзките.

— Джош, какво става? — попита той.

— Хамбарът гори! Заключих вратата, Ръсти! Муле не може да излезе!

Фокусникът се изправи, но краката му бяха слаби и той се подпря на стената. Чувстваше се като скопен бик и беше бесен на себе си. Опита отново, но нямаше сили дори да си обуе ботушите.

— Недей, Ръсти! — каза му Джош и посочи към Суон, която лежеше на пода под тънкото одеяло, което Арън ѝ беше дал. — Остани с нея!

Ръсти знаеше, че ще припадне, преди да е направил десет крачки от бараката. Почти се разплака от яд, но също така му беше ясно, че Суон се нуждаеше от някого, който да я наглежда. Той кимна и падна изморено на колене.

Арън побягна напред. Джош и Глори го последваха. Гигантът успя да постигне онази скорост, която някога показваше на футболното игрище на Обърнския университет, при преодоляването на всичките двеста метра от бараката до хамбара. Още хора излизаха на улицата и бягаха към пожара… не защото искаха да го загасят, а за да се стоплят. Сърцето на Джош се сви. Над грохота на пламъците, които бяха покрили покрива на постройката, чу изплашения рев на Муле.

Глори изпищя:

— Джош! Недей! — Но той не я послуша и се спусна към вратата на хамбара.

* * *

Суон каза нещо с тих и неясен глас, но Ръсти не можа да разбере какво. Тя се опита да се изправи, но той сложи ръка на рамото ѝ, за да ѝ попречи. Имаше чувството, че е докоснал решетката на печката.

— Почакай — каза ѝ. — Успокой се, просто се успокой.

Суон заговори отново, но нищо не ѝ се разбираше. Според Ръсти каза нещо за някаква царевица, макар че едва разбра и това. Единственото ѝ око в маската от образувания беше почти затворено. Тя се съвземаше и губеше съзнание, откакто Джош я донесе от нивата, и от време на време потреперваше и изритваше одеялото си. Глори беше увила наранените ѝ ръце в превръзки от парцали и се опита да я нахрани с малко водниста супа, но вече никой не можеше да направи нищо за нея, освен да я накара да се почувства малко по-удобно. Суон беше в толкова лошо състояние, че дори не знаеше къде е.

„Тя умира — помисли си Ръсти. — Умира точно пред очите ми.“ Сложи я да легне отново и я чу да казва нещо, което може би включваше „Муле“.

— Всичко е наред — успокои я той. Подутата му челюст правеше думите му трудноразбираеми. — Просто си почивай. На сутринта всичко ще се оправи. — Искаше му се да вярва в това. Беше преживял много със Суон, за да я гледа как умира точно сега.

Прокле собствената си слабост. Чувстваше се като мокър сюнгер. Майка му определено не беше отгледала син, който да си похапва супа от плъхове. Единственият начин да преглътне подобна гадост беше да си представи, че е направена от малки късчета телешко.

Една разхлабена дъска на верандата изпука от другата страна на затворената врата на бараката.

Ръсти вдигна поглед. Очакваше Глори, Арън или Джош да влязат… но как беше възможно? Те излязоха само преди няколко минути.

Вратата не се отвори.

Още една дъска изпука и простена.

— Джош? — провикна се фокусникът.

Не последва отговор.

Но той знаеше, че има някой отвън. Прекалено добре познаваше звука, който издаваха хлабавите дъски, когато някой стъпеше върху тях, а и вече се беше зарекъл да намери чук и пирони, когато си възвърнеше силите, и да закове тези копелета, преди да го побъркат.

— Има ли някой? — провикна се отново Ръсти. Може би идваха, за да откраднат малкото вещи на Глори: иглите, дрехите и мебелите ѝ. Може би дори ръчната печатарска машина, която беше оставена в ъгъла на стаята. — Имам пистолет! — излъга той и стана на крака.

Не се чу никакво раздвижване от другата страна на вратата.

Ръсти отиде до нея на нестабилните си крака. Вратата беше отключена.

Посегна към резето ѝ и усети ужасен и разяждащ студ от другата ѝ страна. Мръсен студ. Опита се да сложи резето.

— Ръсти — изграчи Суон.

Цялата врата изведнъж полетя навътре, като се откъсна от дървените си панти и го уцели право в раненото рамо. Фокусникът залитна назад до средата на стаята, където падна на пода, и изрева от болка. Една фигура застана на прага на бараката и първата му мисъл беше да скочи на крака и да защити Суон. Едва застана на колене, преди агонията на отворилата се рана на рамото му да го накара да забие глава в пода.

Мъжът влезе вътре и затропа с калните си туристически обувки. Той огледа цялата стая, видя ранения тип, който лежеше в уголемяващата се локва кръв, и слабото момиче, което се гърчеше и трепереше, и очевидно беше на крачка от смъртта. Ето я и нея, ей там в ъгъла.

Печатарската машина.

„Тя не е нещо хубаво — помисли си той, когато мухите му донесоха образи и гласове от целия Мерис Рест. — Не, изобщо не е хубаво нещо!“ Винаги се започваше от печатарска машина, после се появяваше вестник и хората веднага придобиваха мнение, замисляха се, почваха да искат да правят разни неща и тогава…

И тогава, помисли си той, отново се озоваваха в ситуацията, която беше довела света дотук. „О, не, това не беше никак хубаво нещо!“ Трябваше да ги спаси, не биваше да им позволява да правят една и съща грешка два пъти. Налагаше се да ги спаси от самите тях. Затова реши да унищожи печатарската машина, преди нещо да е било напечатано на нея. Това нещо беше опасно като бомба, а те дори не го осъзнаваха! Онзи кон също беше опасен, защото караше хората да се замислят за пътуване, колела, коли… а това водеше точно до замърсяване на въздуха и катастрофи, нали така? Трябваше да му благодарят, че подпали хамбара, защото само след малко щяха да похапнат печено конско.

Радваше се, че дойде в Мерис Рест. А и пристигна точно навреме.

Видя ги да идват в града в своята каруца, на която пишеше „Пътуващо представление“. Чу онзи големия да крещи за лекар. Някои хора просто не уважаваха тихите и спокойни градчета. Е… смяташе да ги научи на уважение. Точно сега.

Обувките му зашляпаха към Суон.

* * *

Джош удари горящата врата на хамбара с всичките си сто и петнадесет килограма. Писъкът на Глори все още кънтеше в главата му.

За една разтърсваща костите му секунда си помисли, че отново е на футболното игрище и бяга право към един от онези големи нападатели. Смяташе, че вратата няма да поддаде, но дървото се предаде под натиска му и се отвори. Озова се в истински ад.

Претърколи се настрани от горящите дъски и скочи на крака. Заля го гъст дим и жегата едва не го премаза.

— Муле! — изкрещя Джош. Чуваше коня да подскача и да цвили, но не го виждаше. Пламъците се издигаха към него като копия, а от тавана падаше огън като някакви оранжеви конфети. Хукна към кошарата на животното. Палтото му беше започнало да тлее и пушекът го притегли в прегръдката си.

* * *

— Я виж ти — каза тихичко мъжът и спря точно до слабата фигура на пода. Вниманието му беше привлечено от предмета на чамовата маса. Протегна се с тънката си ръка и взе огледалото с двете лица на дръжката му, които гледаха в различни посоки. Смяташе да се наслади на новото лице, което си беше създал, но огледалото беше тъмно. Проследи с пръст гравираните образи. Що за огледало имаше черно стъкло?, зачуди се той… и новата му уста потрепери едва.

Огледалото го накара да се почувства по същия начин, по който се почувства от стъкления пръстен. То беше нещо, което не трябваше да съществува. Какво беше предназначението му и какво правеше тук?

Не му харесваше. Никак. Вдигна ръка и го разби на парчета в масата, след което изкриви дръжката с двете лица и я хвърли. Почувства се много по-добре.

На масата имаше още един предмет. Малка кожена кесия. Взе я и изсипа съдържанието ѝ в дланта си. То се състоеше в едно малко царевично зърно, изцапано с червена засъхнала кръв.

— Какво е това? — прошепна той. На няколко крачки от него, фигурата на пода простена. Той стисна царевичното зърно в ръката си и бавно се обърна към звука. Очите му бяха червени и блестяха на светлината от огъня.

Погледът му се задържа на превързаните ръце на фигурата. Десният му юмрук се нагорещи и от вътрешността му се разнесе пукане. Той отвори длан, лапна пуканката и я задъвка замислен.

Беше видял това момиче вчера, след като каруцата им беше ограбена. Тогава ръцете ѝ не бяха превързани. Сега защо бяха? Защо?

В другия край на стаята Ръсти повдигна глава и се опита да се фокусира. Видя висок слаб мъж, облечен с кафява шуба, който се приближаваше към Суон. Той надвисна над нея. Фокусникът беше разтърсен от болка и осъзна, че лежи в локва от кръв. „Ще припадна — разбра той. — Трябва да се размърдам… трябва да се размърдам…“

Запълзя през собствената си кръв.

* * *

Здравото око на Джош едва не ослепя от дима. Той видя някакво раздвижване отпред. Паникьосаният, скачащ на задните си крака и неспособен да намери изход Муле. Одеялото на гърба му тлееше и беше на път да пламне.

Гигантът прибяга до коня и едва не беше премазан под копитата му, докато животното се вдигаше на задните си крака и се извърташе в различни посоки. Можеше да направи само едно. Вдигна двете си ръце пред главата на Муле и плесна с всичка сила, както беше видял да прави Суон във фермата на семейство Джаспин.

Джош нямаше представа дали този звук караше коня да се сети за момичето, или просто му помагаше да изгони паниката за момент, но Муле спря да се хвърля и застана на едно място. Очите му бяха влажни и ококорени от ужас. Гигантът не губи никакво време. Сграбчи коня за гривата и го задърпа навън от кошарата в опит да го отведе до вратата. Краката на животното не помръднаха.

— Хайде, глупако! — изкрещя му Джош и горещината изгори дробовете му. Той заби ботушите си в горящата слама и ставите му запукаха, докато дърпаше Муле. От тавана падаха парчета горящо дърво, които го удариха по рамото, а коня в ребрата. Пред лицето му се сипеше пепел подобно на ято стършели.

Вероятно конят усети чистия въздух навън, защото хукна толкова бързо към вратата, че Джош имаше време само да хване с ръце врата му. Животното го затътри по пода, докато бягаше през пламъците.

Двамата минаха през отвора, на мястото на който се намираше вратата на хамбара, и се озоваха в студената нощ.

След гиганта хвърчаха искри от подпаленото му палто, а от гривата и опашката на Муле тлееха пламъци.

* * *

Мъжът с кафявата шуба стоеше и гледаше тези превързани ръце.

— Какво сте правили всички, докато съм бил с гръб към вас? — попита той с дълбок южняшки акцент. За момент беше забравил за печатарската машина. Огледало, което не показваше отражения, едно-единствено царевично зърно, превързани ръце… Тези неща го притесняваха, също както го притесняваше стъкленият пръстен, защото не ги разбираше. А и имаше още нещо, свързано с фигурата на пода. Какво беше? „Нищо не е — помисли си мъжът. — По-малко от нищо даже. Просто едно лайно, което минава през отходния канал на Мерис Рест.“

Но защо тогава чувстваше, че има нещо различно в тази фигура? Нещо… заплашително.

Той вдигна дясната си ръка. Пръстите му се нагорещиха и един от тях пламна. Пламъците се разпространиха. Само след няколко секунди ръката му се превърна в огнена ръкавица. Решението за нещата, които не разбираше, беше много просто: унищожи го.

Посегна към покритата с образувания глава.

— Не.

Шепотът беше тих, но в ръката, която беше стиснала глезена му, все още имаше сила.

Мъжът с кафявата шуба погледна нахалника с изумление, а на светлината от горящата ръка Ръсти видя лицето му: то беше набръчкано и загрубяло, с гъста сива брада и толкова сини очи, че направо бяха бели. Докосването до мъжа предизвика ледени вълни в костите на фокусника и на него му се прииска повече от всичко на света да си дръпне ръката, но студът шокира нервите му и му попречи да припадне.

— Не… да не си докоснал Суон, копеле.

Видя, че онзи се усмихна лекичко, усмихна се състрадателно, но много бързо това се промени.

Мъжът протегна горящата си ръка и стисна като менгеме гърлото на Ръсти.

Вратът на фокусника беше хванат в огнена примка. Онзи го вдигна от пода и той запищя и зарита. Огънят се сипеше от дланта и ръката на нападателя му като напалм и пърлеше косата и веждите му. Дрехите на Ръсти се подпалиха и той осъзна през болката и паниката, че се превръща в човешка факла… и че му остават само секунди живот.

След него щеше да дойде ред на Суон.

Фокусникът се гърчеше и бореше, но знаеше, че е свършен. Миризмата на собствената му изгорена плът го накара да се сети за мазните пържени картофи на националния панаир в Оклахома, когато беше дете. Пламъкът проникна до костите му, а нервите му като че ли заключиха болката в себе си, достигнаха момент, в който нямаше никакъв шанс за оцеляване.

„Мама казваше нещо — помисли си Ръсти. — Казваше… казваше…“

Казваше „отвръщай на огъня с огън“.

Ръсти прегърна мъжа с огнената ръка и сключи пръсти зад гърба му. Те се стопиха като брънки на верига. След това навря горящото си лице в брадата му.

Тя веднага се подпали. Лицето на онзи стана на мехури, разтопи се и се разтече като пластмасова маска, която разкри под себе си по-дълбок слой с цвят на глина за моделиране.

Ръсти и мъжът се завъртяха из стаята като участници в някакъв странен балет.

— Мили боже! — изкрещя единият от двамата мъже, които бяха надникнали в бараката, привлечени от отворената врата по пътя си към хамбара.

— Всемогъщи Господи! — изпищя вторият мъж, отстъпи назад и падна по задник в калта. Други хора прииждаха, за да видят какво се случва. Онзи с подпалената кафява шуба не можеше да се отдели от горящия мъртвец. Новото му тяло беше опропастено и всички щяха да видят истинското му лице.

Той изрева толкова силно, че почти разтресе бараката и побягна през вратата и през събралите се хора. Все още беснееше, когато стигна до улицата на разтапящи се крака в прегръдката на овъгления каубой.

* * *

Глори помогна на Джош да си свали горящото палто. Ски маската му димеше и преди да има възможност да помисли, жената я хвана и я махна от главата му.

Тъмносиви образувания, някои от които бяха с размера на юмрука на Арън, почти изцяло бяха покрили лицето и главата на гиганта. Устата му беше оградена от филизи кожа и единствената чиста зона освен устните му беше един кръг, от който лявото му око е сега зачервено от дима — се взираше в нея. Състоянието му не беше толкова зле, колкото това на Суон, но все пак накара Глори да ахне и да отстъпи крачка назад.

Джош нямаше време да се извинява, че не е красавец. Той побягна към Муле, който се тресеше неудържимо около насъбралите се зяпачи, загреба шепа сняг, хвана го за врата и се опита да изгаси пламъците на гривата му. Глори последва примера му, също взе шепа сняг и я натри в опашката на животното. Арън стори същото и много от другите мъже и жени започнаха да гребат сняг и да го отъркват в ребрата на коня. Един слаб тъмнокос мъж със син келоид сграбчи врата на Муле от другата страна на Джош и след цяла минута на упорство успяха да го успокоят дотолкова, че да спре да се хвърля.

— Благодаря ти — каза гигантът. Разнесе се грохот, заля ги гореща вълна и покривът на хамбара се срути.

— Хей! — провикна се една жена, която беше най-близо до пътя. — Там се случва нещо! — Тя посочи към бараките и Джош и Глори видяха наизлезлите на улицата хора. Виковете и крясъците за помощ стигнаха до тях.

„Суон! — помисли си гигантът. — О, Господи… оставих Суон и Ръсти сами!“

Хукна да бяга, но краката му го предадоха и той падна. Дробовете му се опитваха да си поемат въздух и пред очите му се появиха черни петна.

Някой го хвана за ръката и се опита да го вдигне. Втори човек отиде от другата страна и заедно го изправиха на крака. Джош осъзна, че от едната му страна е Глори, а от другата — някакъв старец с приличащо на напукана кожа лице.

— Добре съм — каза им той, но се отпусна тежко на шивачката. Тя го удържа и го поведе по пътя.

Едно одеяло беше хвърлено на земята на около тридесет метра от бараката на Глори. От него се виеше дим. Няколко души го бяха наобиколили и говореха нещо. Други бяха застанали до предната врата на дома на шивачката. Джош помириса изгоряло месо и стомахът му се сви.

— Стой тук — каза на Арън. Момчето спря с Ревльото в ръка.

Глори влезе с гиганта в бараката. Тя сложи ръка върху устата и носа си. Все още усещаше топлите вълни между стените и видя овъгления таван.

Джош застана над Суон. Трепереше като дете. Тя беше свила колене до гърдите си и лежеше неподвижно. Той се наведе над нея, хвана едната ѝ китка и потърси пулс. Кожата ѝ беше студена.

Намери пулс — слаб, но постоянен като ритъма на метроном, който не можеше да спре.

Суон се опита да вдигне глава, но нямаше сила да го направи.

— Джош? — Гласът ѝ едва се чуваше.

— Да — отвърна гигантът, придърпа я към себе си и притисна главата ѝ в рамото си. Една сълза запари на окото му и потече надолу по образуванията на бузата му. — Тук е старият Джош.

— Аз… сънувах кошмар. Не можех да се събудя. Той беше тук, Джош. Той… ме намери.

— Кой те е намерил?

— Той — отвърна тя. — Мъжът… с аленото око… от картите на Леона.

На пода на няколко крачки от него имаше счупени стъкла. „Вълшебното огледало“, помисли си гигантът. Видя каубойските ботуши на Ръсти и се помоли на Господ да не му се налага да излиза навън, за да провери какво димеше под онова одеяло в калта.

— Суон? Трябва да изляза за минута — каза той. — Ти си почивай, чу ли? — Положи я нежно обратно и погледна към Глори, която беше видяла локвата кръв на пода. Изправи се и се насили да излезе.

— Хвърлихме сняг отгоре му! — каза един от зяпачите на гиганта. — Не можахме да изгасим огъня. Вече си беше заминал.

Джош коленичи и вдигна одеялото. Погледна онова, което не искаше да вижда. Трупът съскаше, сякаш шепнеше някаква тайна. Двете ръце бяха откъснати от раменете.

— Видях го! — призна развълнуван друг мъж. — Погледнах през вратата и видях двуглав демон да щурее там вътре! Всемогъщи боже, никога не съм виждал подобно нещо! Двамата с Пери закрещяхме и онова чудо хукна право към нас! Изглеждаше така, сякаш се биеше със себе си! След това се раздели на две и другата половина побягна натам! — Той посочи противоположната посока на улицата.

— Беше друг пламнал човек — обясни трети свидетел с по-спокоен глас. Той имаше гърбав нос и тъмна брада и говореше със северняшки акцент. — Опитах се да му помогна, но той се скри в една от алеите. Бягаше прекалено бързо за мен. Нямам представа къде, по дяволите, изчезна, но едва ли е отишъл прекадено далеч.

— Аха! — закима енергично вторият мъж. — Кожата му направо се разтапяше от него!

Джош пусна одеялото и се изправи.

— Покажете ми накъде отиде — каза той на човека със северняшкия акцент.

Намериха следа от изгорял парцал, който ги насочи по една от алеите. Продължиха около дванадесет метра по нея, завиха наляво по друга алея и стигнаха до купчина от изгорели дрехи зад една от бараките. Нямаше труп и следите се губеха в земята.

— Може би е пропълзял под някоя от бараките, за да умре — предположи другият мъж. — Няма начин човешко същество да оцелее след това! Приличаше на факла!

Претърсваха района още десетина минути, дори се пъхаха под някои от бараките, но не намериха никакъв труп.

— Онзи, който и да е той, е умрял гол — каза другият мъж, отказа се от търсенето и се върна на улицата.

Джош погледна отново Ръсти.

— Глупав каубой — прошепна той. — Този път наистина направи магически номер, не си ли съгласен?

— Той беше тук — чу отново думите на Суон в главата си. — Той ме намери.

Джош уви Ръсти в одеялото, вдигна останките му в ръце и стана на крака.

— Занеси го до Ямата! — предложи един от мъжете. — Там отнасяме всички тела.

Гигантът отиде до каруцата на „Пътуващо представление“ и положи приятеля си в нея.

— Тцъ-тцъ, господине! — скастри го една едра жена с червен келоид, който покриваше лицето и скалпа ѝ. — Така ще привлечеш всяко диво животно в радиус от няколко километра!

— Нека дойдат — отвърна Джош. Той се обърна към хората, огледа ги и спря поглед на Глори. — Смятам да погреба приятеля си, когато просветлее.

— Ще го погребеш? — Една крехка тийнейджърка с късоподстригана кестенява коса поклати глава. — Никой вече не погребва никого!

— Аз ще погреба Ръсти — каза Джош на Глори. — Когато просветлее. На нивата, където намерихме Суон. Няма да е лесно да го направя. Двамата с Арън можете да ми помогнете, ако искате. Ако ли не, няма проблем. Но проклет да съм, ако… — Гласът го предаде. — Проклет да съм, ако го хвърля в някаква яма! — Той седна в края на каруцата до тялото и зачака да просветлее.

Настъпи дълго мълчание. Първи го наруши мъжът със северняшкия акцент, който се обърна към Глори:

— Госпожа? Можеш ли да си оправиш сама вратата?

— Не.

— Виж… имам инструменти в бараката си. Не са кой знае какво. Не съм ги използвал от известно време, но… ако няма нищо против, ще се опитам да поправя вратата ти.

— Благодаря ти. — Глори беше изумена от предложението. Беше минало изключително много време, откакто някой предложи да направи нещо в Мерис Рест. — Ще съм ти благодарна за усилията.

— Ако смяташ да стоиш навън на студа — каза жената с червения келоид на Джош, — по-добре си запали огън. Запали си огън точно тук на пътя. — Тя изпръхтя. — Ще погребваш тялото! Това е най-налудничавото нещо, което съм чувала!

— Имам ръчна количка — каза друг мъж. — Предполагам, че мога да отида до хамбара и да взема малко въглени. Искам да кажа, че… имам по-важна работа, но… но ще е срамота да не се възползваме от този хубав огън.

— Един огън ще ми дойде много добре! — изчурулика нисък мъж с извадено око. — В бараката ми е студено като в ада! Слушайте… имам малко кафе на зърна, които пазя от доста време. Ако някой има канче и печка, можем да го сварим.

— Може, може. Цялото това вълнение ме побърква като бълха върху горещ тиган. — Жената с червения келоид извади малък златен часовник от джоба на палтото си, който очевидно имаше голяма стойност за нея, и погледна циферблата му. — Четири и дванадесет. Остават още пет часа, докато просветлее. Аха, ако смяташ да бдиш над тази бедна душа, ще ти трябва огън и горещо кафе. Имам джезве в моето имение. Не съм го използвала от много време. — Тя погледна Глори. — Можем да го използваме сега, ако искате.

Шивачката кимна.

— Да. Можем да сварим кафето на моята печка.

— Аз имам кирка и лопата — провикна се към Джош един мъж със сива брада, палто на райета и кафява вълнена шапка. — Част от лопатата е счупена, но ще ни свърши работа да погребем приятеля ти.

— Едно време бях дърворезбар — обади се друг. — Ако ще го погребваш, ти трябва надгробна плоча. Как се казваше?

— Ръсти. — Джош се задави. — Ръсти Уедърс.

— Е — каза едрата жена и сложи ръце на хълбоците си, — изглежда имаме работа за вършене. Стига сме се туткали, а да запретваме ръкави!

* * *

На почти пет километра разстояние от случващото се, Робин Оукс стоеше в мрака край лагерния огън, където спяха трите момчета. Той беше въоръжен с пушка и внимателно пазеше някое животно да не се доближи прекалено много. Погледна хоризонта и се провикна:

— Сестра! Сестра, ела да видиш!

Мина около минута, преди клошарката да напусне поста си от другата страна на огъня.

— Какво има?

— Там. — Младежът посочи и тя последва изпънатия му пръст. Над, като че ли безкрайната, гора видя оранжево сияние в небето. — Мисля, че това е Мерис Рест. Много мило от тяхна страна, че са запалили огън, за да ни покажат пътя, а?

— Определено.

— Това е посоката, в която ще поемем, когато стане достатъчно светло. Ако поддържаме добро темпо, ще стигнем за два часа.

— Добре. Искам да отида там възможно най-скоро.

— Ще се погрижа за това. — Ехидната усмивка на Робин обещаваше труден преход.

Сестрата имаше намерение да се върне на поста си, но неочаквано я осени една мисъл и тя спря. Извади компаса от пуканки „Кракърджак“ от джоба си, обърна се към сиянието на хоризонта и провери стрелката.

Беше толкова далеч от югозапад, че щяха да минат на десетина километра встрани от Мерис Рест. Осъзна, че бяха на косъм от изгубването, ако Робин не беше видял сиянието в небето. Не знаеше какъв е източникът му, но беше благодарна, че го имаше.

Върна се на поста си и продължи да се оглежда за дебнещи в мрака зверове, но мислите ѝ бяха заети от момичето на име Суон.

Единадесет

Дъщеря на леда и огъня

Пришълец ♦ Императрицата ♦ Какво можеше да бъде ♦ Мъжки свят ♦ Маската на Йов се пропуква ♦ Целувката

64

Първата светлина се появи увита в гъста мъгла, която се спусна над алеите и бараките на Мерис Рест. Погребалната процесия вървеше мълчаливо през нея.

Водеше я Джош със Суон на ръце. Момичето беше облечено с дебел пуловер и палто, които я пазеха от студа. Главата ѝ беше облегната на рамото на гиганта, който беше твърдо решен повече да не я изпуска от поглед, защото се страхуваше, че онзи, който беше дошъл за нея миналата вечер и беше убил Ръсти, ще се върне. Мъж с алено око, дявол или демон — каквото и да беше, той щеше да пази Суон до сетния си час.

Само дето момичето трепереше и изгаряше от треска, а Джош нямаше представа дали може да я спаси от онова, което я убиваше вътрешно. Молеше се на Бог да не му се налага да копае втори гроб.

Глори и Арън вървяха след него, а зад тях ги следваше майсторът със северняшкия акцент, който се казваше Закиъл Епстайн, и мъжът със сивата брада и палтото на райета — Джийн Скъли. Те носеха грубо скована чамова кутия, която приличаше на детски ковчег. Останките на Ръсти Уедърс бяха положени вътре, а преди капакът да бъде закован, Джош остави каубойските ботуши на приятеля си до него.

Другите, които бдяха над тялото на мъртвия през нощта, също вървяха след тях: жената с келоида на лицето, чието име беше Ана Макклей — бивша работничка в панаир в Арканзас, Джон Галахър — мъжът, който даде кафето на зърна и който някога беше работил като полицай в Луизиана, тийнейджърката с късоподстриганата кестенява коса, която беше забравила фамилията си и се представяше само като Кейти, и младият дърворезбар от град Джеферсън на име Рой Крийл, който куцаше на кривия си ляв крак, счупен лошо преди време и зараснал накриво. В ръцете си носеше дебела дъска, на която беше гравирал с красиви букви името „РЪСТИ УЕДЪРС“. Най-отзад вървеше Муле, който спираше през няколко метра, за да подуши въздуха и да удари с копито твърдата земя.

Мъглата беше покрила нивата и висеше ниско над земята. Вятърът беше слаб. „Вонята от езерото не е толкова неприятна днес“, помисли си Джош… или може би просто беше започнал да свиква с нея. Докато вървеше през мъглата, имаше чувството, че навлиза в някакъв призрачен свят, в който времето беше спряло, в някакво средновековно селище отпреди шест века. Чуваха се единствено хрущящите в снега ботуши, дъхът, който излизаше от устите и носовете на хората, и далечното грачене на гарваните.

Джош едва виждаше на три крачки пред себе си. Той продължи още четиридесет-петдесет метра през надвисналата над полето мъгла, преди да спре. Това място беше добро и много по-удачно от Ямата.

— Тук ще е — каза на другите той и нежно положи Суон на няколко крачки встрани. Ана Макклей носеше инструментите за копаене. Джош взе лопатата от нея и изчисти снега в правоъгълна форма, малко по-голяма от ковчега. След това хвана кирката и се зае с изкопаването на гроба на Ръсти.

Ана се присъедини към него, като махаше пръстта, която беше разровил. Първите петнадесет-двадесет сантиметра от земята бяха замръзнали, твърди и пълни с дебели корени, които се съпротивляваха на кирката. Жената извади корените и ги хвърли на една страна. Щеше да свари супа от тях. Под горния слой пръст почвата стана по-тъмна, по-рохка и по-лесна за копаене. Наситеният ѝ аромат напомни на Джош за шоколадовия фъдж, който майка му печеше и оставяше на перваза на прозореца на кухнята да изстине.

Гигантът се измори и веднага беше сменен от Джон Галахър, който взе кирката и пое щафетата, а Глори се зае с махането на пръстта. Продължиха да се редуват през следващия един час, докато не изкопаха достатъчно дълбок гроб, който да опази тялото от дивите животни. Когато приключиха, Джош, Джон и Закиъл спуснаха ковчега в земята.

Гигантът погледна чамовата кутия.

— Е — каза тихичко и смирено той, — предполагам, че това е всичко. Щеше ми се да те погребем под някое дърво, но така или иначе няма достатъчно слънчева светлина, от която да ти пази сянка. Помня, че ми каза, че си копал гробове за приятелите си до катастрофиралия влак. Смятам, че това е най-малкото, което твоят приятел може да направи за теб. Ти спаси Суон миналата вечер. Нямам представа от кого — или от какво — но ще разбера. Поне това мога да ти обещая. — Гигантът огледа останалите. — Мисля, че това е всичко, което исках да кажа.

— Джош? — Преди да дойдат тук, Глори беше отишла да вземе нещо под матрака си и сега го извади изпод палтото си. — Това беше Библията на Джаксън — каза тя и отвори намачканата и опърпана стара книга. — Може ли да прочета нещо от нея?

— Да. Моля.

Шивачката намери частта, която търсеше, на една намачкана страница, която едва се четеше.

— „Научи ме, Господи — започна тя, — за края ми и за броя на дните ми — какъв е. Дай ми да зная колко съм кратковременен. Ето, направил си дните като педя. И възрастта ми е като нищо пред Теб; наистина всеки човек, колкото здраво и да стои, е само лъх. Наистина всеки човек ходи като сянка; наистина всяка нищожност го смущава; трупа съкровища, но не знае кой ще ги прибере.“

Глори сложи ръка на рамото на Арън.

— „И сега, Господи, какво чакам? Надеждата ми е в Теб. Избави ме от всичките ми беззакония; недей ме прави за укор на безумния. Онемях, не си отворих устата, понеже Ти направи това. Отдалечи от мен удара Си; от поражението на ръката Ти изчезвам. Когато с изобличения наказваш човека за беззаконието му, Ти разваляш като молец красотата му. Наистина всеки човек е само лъх.“

Джош чу гарваните да грачат в далечината. Мъглата си седеше необезпокоявана от вятъра и това му пречеше да вижда отвъд самия гроб на Ръсти.

— „Послушай, Господи, молитвата ми и дай ухо на вика ми; не премълчавай при сълзите ми, защото съм странник пред Теб и пришълец, както всичките мои бащи. Остави ме да отдъхна, за да се съвзема, преди да си отида и да ме няма вече.“ — Глори се поколеба за миг с наведена глава над Библията и накрая я затвори. — Това беше от Псалми 39[31] — каза тя. — Джаксън обичаше да му ги чета.

Джош кимна и се загледа в ковчега малко по-дълго… след което загреба първата лопата пръст и я хвърли в гроба.

След като го запълниха и отъпкаха пръстта, гигантът заби дървената надгробна плоча в земята. Младият дърворезбар беше свършил чудесна работа и творението му щеше да издържи известно време.

— Много е студено тук навън — каза Ана Макклей. — Трябва да се прибираме.

Джош върна кирката и лопатата на Джон Галахър и отиде до загърнатата с палтото си, спяща Суон. Наведе се да я вдигне и усети студен полъх. Стените от мъгла започнаха да се местят и вият.

Чу шумолене.

Сякаш някъде в мъглата вдясно от него се поклащаха листа.

Вятърът утихна и шумоленето изчезна. Джош се изправи и се загледа в посоката, откъдето беше дошло. „Няма нищо тук — помисли си той. — Това е една празна нива.“

— Какво има? — попита Глори и застана до него.

— Заслушай се — каза ѝ нежно гигантът.

— Не чувам нищо.

— Хайде! — провикна се Ана. — Ще ви замръзнат задниците!

Вятърът задуха отново като студен дъх, но този път от различна посока.

Джош и Глори чуха шумоленето. Той я погледна и я попита:

— Какво е това?

Тя не можа да му отговори.

Гигантът осъзна, че Муле го нямаше от известно време. Конят можеше да е навсякъде на нивата, скрит от мъглата. Пристъпи към шумоленето. С утихването на вятъра замираше и шумът. Това не му попречи да продължи напред. Закиъл се провикна зад него:

— Хайде, Джош!

Не го послуша. Глори и Арън го следваха по петите.

Вятърът смени посоката си. Приближаваха се до източника на шумоленето. Джош си спомни горещите летни дни от детството си, в които лежеше по гръб във високата трева, дъвчеше зелени стръкове и слушаше как вятърът пееше като арфа.

Мъглата се разкъса като стара дреха. Гигантът забеляза неясния силует на Муле през нея. Конят се намираше на пет-шест метра отпред. Чу го да цвили… и в следващия миг спря на място, защото пред очите му се разкри нещо прекрасно.

Ред с растения, всичките високи около петдесет-шестдесет сантиметра. Вятърът разкъсваше мъглата около дългите и тънки листа, които се поклащаха и шумоляха приятно.

Джош прокара нежно ръка по едно от крехките стъбла. Растението беше светлозелено, но по листата имаше тъмночервени точки, които приличаха на кървави петна.

— Господи — прошепна Глори. — Джош… поникнала е царевица!

Гигантът си спомни изсъхналото царевично зърно, което беше залепнало за окървавената длан на Суон. Сега разбра какво беше правила тя тук навън в студения мрак.

Вятърът се усили, изпищя около главата му и накара младите царевични стъбла да потанцуват. Той проби дупки в сивите стени мъгла и я накара да се вдигне. Пред Джош и Глори се разкри почти цялата нива.

Те се намираха сред няколко неравни и виещи се редове светлозелени стъбла, всичките високи около петдесет-шестдесет сантиметра и опръскани с онова, което според него беше кръвта на Суон, попила в пръстта и в латентните корени като гориво за пресъхнал двигател. При гледката на тази зеленина в опустошената и заснежена нива Джош едва не падна на колене, сякаш отново виждаше цветове след дълга слепота. Муле похапваше неуверено от едно от растенията, а няколко гарвана прелетяха над главата му и изграчиха възмутено. Той изщрака със зъби към тях и ги подгони между ревовете с енергията на младо жребче.

— Нямам представа какво има в това момиче — беше казал Слай Муди, — но то разполага със силата на живота!

Джош поклати глава, останал без думи. Протегна се към стъблото пред него и докосна един малък израстък, който щеше да се превърне в кочан в тази негова предпазваща обвивка. Имаше още четири-пет други само на това стъбло.

— Господине — беше казал Слай Муди, — тази Суон може отново да събуди цялата земя!

„Да — помисли си Джош и сърцето му заби по-бързо. — Да, може.“

И едва сега разбра заповедта, която беше изречена от устните на Поу-Поу в онова мрачно мазе в Канзас.

Той чу викове и крясъци и вдигна поглед, за да види Джон Галахър да бяга към тях. Следваха го Закиъл и Джийн Скъли.

Ана стоеше със зяпнала уста до тийнейджърката. Джон падна на колене пред едно от стъблата и го докосна с треперещи ръце.

— Жива е! — каза той. — Земята все още е жива! О, Господи… о, Господи, ще имаме храна.

— Джош… как е възможно… това? — попита Глори, а Арън до нея се хилеше и буташе едно от стъблата с Ревльото.

Гигантът подуши въздуха. Струваше му се по-свеж, по-чист и изпълнен с електричество. Погледна Глори и се усмихна с деформираната си уста.

— Искам да ти разкажа за Суон — изрече с треперещ глас той. — Искам да разкажа на всички в Мерис Рест за нея. Тя има силата на живота в нея, Глори. Тя може отново да събуди цялата земя! — Побягна към фигурата, която лежеше на земята, наведе се, вдигна я на ръце и я прегърна. — Тя може! — изкрещя Джош. Гласът му се разнесе като гръм към бараките на Мерис Рест. — Тя може.

Суон се размърда замаяно. Цепката на устата ѝ се отвори и тя попита с тих и раздразнен глас:

— Какво може?

65

Вятърът се усилваше и брулеше гората от югозапад. Той носеше аромата на изгоряло дърво, примесен с горчивата сярна миризма, която напомняше на Сестрата за развалени яйца. В следващия миг тя, Пол, Робин Оукс и още трима от разбойниците му се озоваха на широка нива, покрита с пепелив сняг. Посрещнаха ги тънещите в мъгла от дима на стотици комини, разположени близо една до друга бараки и алеи на малко селище.

— Това е Мерис Рест — съобщи Робин. Той спря и огледа нивата. — Мисля, че точно тук видях Суон и големия тип. Аха. Точно тук беше.

Сестрата знаеше, че е така. Бяха близо, много близо. Нервите ѝ бяха опънати. Искаше ѝ се да побегне към тези бараки, но изморените ѝ и болящи я крака нямаше да го позволят. „Стъпка по стъпка — помисли си тя. — Вървиш ли стъпка по стъпка, ще стигнеш до мястото, за което си тръгнала.“

Стигнаха до някаква кална яма, пълна със скелети. Сярната миризма идваше от нея. Заобиколиха я. Сестрата нямаше нищо против вонята, имаше чувството, че сънеброди в истинския свят, жизнена и силна. Не отделяше поглед от обгърнатите в дим бараки. И в следващия миг си каза, че сънува, защото чу музика от цигулка.

— Вижте там — каза Пол и посочи.

Вляво от тях имаше някакъв сбор на тридесет-четиридесет души, може би дори повече. Те танцуваха в снега, като набиваха крак и се въртяха около клада. Сестрата видя музиканти: един старец с избеляла червена шапка и дебело палто, който стържеше по една цигулка, белобрад чернокож човечец, който беше седнал на стол и дращеше с камък по ребрата на дъска за пране, която държеше между коленете си, младо момче, което свиреше акорди на китара и едра жена, която удряше по един кашон като по барабани. Музиката им беше груба, но се носеше като някаква дръглива симфония по цялата нива и приканваше танцьорите да набиват крак и да се въртят като луди. Петите на обувките на хората хвърляха сняг след себе си и те викаха и крещяха весело на музиката. Беше минало много време, откакто Сестрата за последно слуша музика, а и тази гледка беше изключително странна: тези хора се забавляваха в средата на пустошта.

След малко клошарката осъзна, че това не е точно пустош, тъй като от другата страна на кладата и танцьорите имаше няколко реда с малки светлозелени растения. Тя чу Пол да се изумява до нея:

— Господи! Нещо е поникнало отново!

Тръгнаха през нивата към празнуващите и минаха покрай прясно изкопан гроб. Той беше отбелязан с дървена надгробна плоча, на която беше резбовано името „РЪСТИ УЕДЪРС“. „Почивай в мир“, помисли си Сестрата… Приближиха се до кладата и някои от хората спряха да танцуват, за да ги огледат.

Музиката секна и утихна напълно след една последна нота на цигулката.

— Как сте? — попита един мъж с тъмнозелено палто, който се отдръпна от жената, с която танцуваше. Носеше бейзболна шапка на Брейвс и под козирката ѝ се виждаше лицето му, което беше белязано от грозен кафяв келоид, но човекът се усмихваше, а очите му направо грееха.

— Здравейте — отвърна Сестрата. Лицата тук бяха различни от онези, които беше виждала. Тези бяха изпълнени с надежда и радост въпреки белезите и келоидите, които загрозяваха много от тях, въпреки изпъкналите скули и хлътналите очи, които говореха за голям глад, и въпреки бледата кожа, която не беше виждала слънце от седем години. Клошарката се загледа в поклащащите се на вятъра светлозелени растения и се хипнотизира от танца им. Пол мина покрай нея и се наведе, за да докосне едно от тях с трепереща ръка, сякаш се страхуваше, че това крехко чудо ще се разтвори като дим.

— Тя каза да не ги пипаме — предупреди чернокожият мъж, който дращеше по дъската за пране. — Тя каза да ги оставим на мира и те щели сами да се погрижат за себе си.

Пол отдръпна ръка.

— Мина много време… откакто за последно видях нещо да расте — каза той. — Смятах, че земята е мъртва. Какво е?

— Царевица — отговори му друг мъж. — Стъблата поникнаха за една вечер. Едно време бях фермер, затова смятах, че земята не става за садене на каквото и да било. Мислех, че радиацията и студът са я довършили. — Човекът сви рамене и изгледа с възхищение зелените стъбла. — Радвам се, че съм грешал. Още не са достатъчно силни, но всичко, което израсте в тази земя… е истинско чудо.

— Тя каза да ги оставим на мира — продължи чернокожият музикант. — Каза, че може да засее цялата нива, ако опазим тези тук. Затова стоим на пост и гоним гарваните.

— Тя е болна. — Едрата жена с яркочервения келоид на лицето остави настрана кашона, който биеше като барабан. — Изгаря от треска, а нямаме лекарства.

— Тя — повтори Сестрата. Имаше чувството, че е попаднала в някакъв сън. — За кого говорите?

— За момичето — отвърна Ана Макклей. — Казва се Суон. Състоянието ѝ не е никак розово. Има от това нещо на лицето, което е по-лошо дори от твоето, а и ослепя.

— Суон. — Краката на клошарката омекнаха.

— Тя направи това. — Чернокожият музикант посочи царевичните стъбла. — Зася ги със собствените си ръце. Всички го знаят. Онзи човек Джош разказа на целия град за нея. — Мъжът погледна Сестрата, ухили ѝ се и разкри златния си зъб. — Не е ли голяма работа? — попита гордо той.

— Откъде идвате? — поиска да разбере Ана.

— От много далеч — отговори Сестрата, която беше на път да се разплаче. — От много, много далеч.

— Къде е момичето сега? — Пол направи няколко крачки към Ана Макклей. Собственото му сърце биеше като лудо от нежната наситена миризма, която се носеше от стъблата. Тя беше по-приятна от аромата на кое да е уиски, което някога беше пил.

Ана посочи към Мерис Рест.

— Там. В бараката на Глори Боуен. Не е далеч.

— Заведете ни при нея — настоя Пол. — Моля ви.

Ана се поколеба и се опита да разчете очите на тези хора, както някога се опитваше да разчете онези, които идваха на панаира. Двамата бяха силни и сериозни, прецени тя, и нямаше да създават неприятности. Слабият младеж с вплетените в дългата му коса кости и пера обаче приличаше на истински разбойник, а и останалите хлапета изглеждаха корави. Вероятно всички знаеха как да използват пушките, които носеха. Вече беше видяла, че мъжът е затъкнал револвер в колана на панталоните си. Беше сигурна, че жената също носи желязо. Но в очите на двамата се четеше нужда, подобно на огнения блясък, който гореше вътре в тях. Джош ѝ беше казал да внимава с непознати, които искаха да видят Суон, но Ана знаеше, че не бива да отказва да откликне на тази нужда.

— Елате — каза тя и тръгна към бараките. Цигуларят стопли ръцете си на кладата зад тях и след малко засвири отново, чернокожият задращи весело по дъската за пране, а празнуващите затанцуваха.

Новодошлите последваха Ана Макклей по алеите на Мерис Рест. Сестрата вървеше на пет-шест крачки зад другата жена и когато завиха, нещо се изпречи на пътя ѝ. Наложи ѝ се да се дръпне бързо назад, за да не се спъне и падне. Изведнъж я заля вкочаняващ студ, който лиши дробовете ѝ от въздух. Тя инстинктивно извади рязаната пушка от кобура под палтото… и я навря в хилещото се лице на мъж, седнал в червена детска вагонетка.

Онзи я погледна с дълбоките си очи и вдигна ръка към чантата, която Сестрата държеше под мишница.

— Добре дошли — поздрави ги той.

Клошарката чу поредица от изщраквания и бездънните очи на непознатия се преместиха. Тя погледна назад и видя, че Пол е извадил магнума. Робин беше насочил пушката си, а трите му момчета своите оръжия. Всички бяха хванали на мушката мъжа в червената вагонетка.

Сестрата се вгледа в очите му. Той наклони глава на една страна и се ухили още по-широко, за да разкрие пълна със счупени зъби уста. Бавно отдръпна ръка от чантата ѝ и я сложи върху чуканите на краката си.

— Това е Господин Добре дошли — каза Ана. — Луд е. Просто го бутни на една страна.

Погледът на мъжа се местеше между лицето на Сестрата и чантата ѝ. Той кимна и прошепна:

— Добре дошли.

Пръстът на клошарката се стегна около спусъка. Ледени пипала се плъзгаха около нея, сграбчваха я и проникваха през дрехите ѝ. Дулото на пушката беше на около двадесет сантиметра от главата на мъжа. На Сестрата ѝ се искаше да отнесе това отвратително хилещо се лице. Но какво щеше да намери под него?, зачуди се тя. Мозък и кости… или друго лице?

Като че ли познаваше лукавия блясък в тези очи — очите на звяр, който търпеливо чакаше точния момент за нанасяне на своя удар. Като че ли разпознаваше в тях нещо от чудовището, което се наричаше Дойл Халанд.

Пръстът ѝ потрепери, готов да стреля, готов да махне маската от това лице.

— Хайде — прикани ги Ана. — Няма да ви ухапе. Човекът се мотае наоколо от два дни и е напълно луд, но не е опасен.

Сакатият в червената вагонетка рязко си пое въздух и го изпусна, като изсъска между стиснатите си зъби. Той вдигна юмрук и го задържа за няколко секунди пред лицето на Сестрата, след което изпъна пръст, за да наподоби дулото на въображаемо оръжие, и го насочи в главата ѝ.

— Патлаците гърмят — каза той.

Ана се засмя.

— Виждате ли? Пълно хахо е!

Сестрата се поколеба. „Застреляй го — каза си наум. — Дръпни спусъка… малко по-силно. Знаеш кой е той. Застреляй го!“

„Ами… ако греша?“ Цевта на пушката потрепери.

Шансът ѝ отмина. Мъжът се разкикоти, измърмори нещо, което приличаше на песен, и мина покрай нея, като работеше с ръцете си. Зави в една алея вляво и повече не погледна назад. Сестрата го гледаше през цялото време.

— Става студено. — Ана потрепери, вдигна яката си и посочи напред. — Бараката на Глори Боуен е в тази посока.

Мъжът в червената вагонетка зави в друга алея и се скри от погледа на клошарката. Тя издиша въздуха, който беше затаила, и бялата пара се понесе пред лицето ѝ. Прибра рязаната пушка в кобура ѝ и последва отново другата жена, но се чувстваше като оголен нерв.

Още една клада гореше на главната улица на Мерис Рест и осигуряваше светлина и топлина за дванадесет-петнадесет души, които я бяха наобиколили. Най-грозният и най-прегърбен стар кон, който Сестрата някога беше виждала, стоеше завързан за стълб пред верандата на една от бараките. Животното беше завито с няколко одеяла, които да му топлят, а главата му се килваше напред, сякаш беше на път да заспи. Наблизо едно чернокожо момче се опитваше да балансира крива пръчка на върха на пръстите си.

Двама мъже, въоръжени с пушки, седяха на тухлените стъпала пред бараката, пиеха горещо кафе от глинени чаши и си говореха. Вниманието им бързо беше привлечено от Ана.

— Тези хора искат да видят момичето — каза тя на единия от тях, мъж с палто на райета и кафява шапка. — Мисля, че са наред.

Мъжът забеляза оръжията им и сложи собствената си пушка върху коленете си.

— Джош каза да не пускаме непознати.

Клошарката пристъпи напред.

— Казвам се Сестрата. Това са Пол Торсън и Робин Оукс. Гарантирам и за онези трима младежи. А сега, ако ми кажете вашите имена, вече няма да сме непознати, нали?

— Джийн Скъли — отвърна мъжът. — Някъде наблизо ли живеете?

— Не — отговори Пол. — Слушай, няма да нараним Суон. Просто искаме да я видим. Искаме да говорим с нея.

— Тя не може да говори — каза Скъли. — Болна е. И ми е наредено да не пускам непознати през тази врата.

— Май имаш нужда от почистване на ушите, господине? — Робин застана между Сестрата и Пол, а на лицето му играеше студена и заплашителна усмивка. — Изминахме дълъг път. Казахме, че искаме да видим момичето.

Скъли стана на крака, готов да насочи пушката си към новодошлите. Закиъл Епстайн също се изправи нервно до него. Настъпи неловка тишина. Сестрата стисна зъби и тръгна по стъпалата. Ако мъжете се опитаха да я спрат, щеше да изпрати и двамата в ада.

— Хей, Ана! — обади се Арън. — Ела да видиш магията!

Жената го погледна. Момчето още си играеше с глупавата пръчка.

— По-късно — обеща му тя. Арън сви рамене и започна да размахва Ревльото като въображаем меч. Ана отново насочи вниманието си към настоящия проблем. — Слушайте, не искаме още неприятности, имаме си достатъчно. Не е нужно да се караме или да се нараняваме. Джийн, защо просто не отидеш да повикаш Джош да поговори с тези хора?

— Искаме да видим Суон. — Лицето на Пол почервеня от гняв. — Няма да позволим да ни изгоните, госпожа!

— Кой е Джош? — попита Сестрата.

— Един мъжага, който пътува с момичето. Грижи се за нея. Предполагам, че може да се определи като неин пазител. Е? Искате ли да му кажете по каква работа сте тук, или не?

— Извикайте го.

— Върви да го доведеш, Джийн. — Ана взе пушката от мъжа и веднага я насочи към непознатите. — А сега ще ви помоля да оставите всичките железа в купчина на стъпалата, ако обичате. И вие дечковци… не съм ви майка! Хвърлете ги!

Скъли тъкмо щеше да влезе в бараката, когато Сестрата му каза да почака. Тя бръкна в чантата си и привлече интереса на пушката, която другата жена държеше, но ѝ показа с бавни движения, че не представлява заплаха. Ръката ѝ мина покрай стъкления пръстен, намери търсеното и го подаде на Ана.

— Ето. Дай това на Джош. Може би ще значи нещо за него.

Ана погледна предмета, намръщи се и го даде на Скъли, който го взе и влезе вътре.

Всички зачакаха.

— Хубав град си имате — каза Робин. — Какъв наем плащате на плъховете?

Ана се усмихна.

— Ще се радваш, че имаме много от тях, когато похапнеш плъхска яхния, умнико.

— Бяхме си по-добре в пещерата — обърна се младежът към Сестрата. — Поне имахме чист въздух. Това място мирише на обърната кофа с лай…

Вратата се отвори и навън излезе истинско чудовище. Джийн Скъли вървеше след него. Робин просто стоеше и зяпаше с отворена уста, защото досега не беше виждал толкова грозен човек. Големият тип беше с размерите на трима нормални мъже.

— Господи — прошепна Пол и се отврати от гледката. Единственото око на мъжа го изгледа за няколко секунди, след което се премести върху Сестрата.

Тя не потрепна. Чудовище или не, никой не можеше да ѝ попречи да види Суон.

— Къде намерихте това? — попита Джош и вдигна предмета, който Джийн Скъли му беше дал.

— На паркинга на някогашния „К-Март“. В един град в Канзас на име…

— Матисън — прекъсна я гигантът. — Знам го. Това принадлежеше на моя приятелка. Но… познавам ли те?

— Не. Двамата с Пол пътуваме от години и търсим някого. Мисля, че той — тя — се намира в тази къща. Ще ни позволиш ли да я видим?

Джош отново погледна онова, което държеше в ръката си. То беше една от картите „Таро“ на Леона Скелтън, чиито цветове бяха избелели, а ръбчетата ѝ се бяха намачкали и пожълтели. На нея пишеше „ИМПЕРАТРИЦАТА“.

— Да — отвърна Джош. — Но само на теб и мъжа. — Той отвори вратата и ги пусна да влязат.

66

— Сигурен ли си? — попита Глори, когато Джош затвори вратата. Тя разбъркваше супа от корени в тенджерата на печката и изгледа предпазливо двамата непознати. — Не ми харесват.

— Съжалявам — каза ѝ Пол. — Оставих си смокинга на химическо тази сутрин. — В стаята миришеше на лаврово дърво, а от печката се носеше хубава топлина. Имаше две газени лампи, на чиято мъглива светлина Пол и Сестрата видяха кървавите петна на пода.

— Миналата вечер имахме малко неприятности — сподели Джош. — Затова внимаваме, когато някой непознат иска да види Суон.

На Сестрата ѝ стана много студено въпреки приятната топлина в стаята. Не можеше да спре да мисли за ухиления инвалид в червената детска вагонетка. Ако беше той, можеше да носи каквото си лице поиска. Абсолютно всяко лице. Закопня да се върне в онзи момент, в който имаше възможност да му отнесе маската от черепа, за да види какво се крие отдолу.

Джош вдигна фитила на газената лампа и отново разгледа картата.

— Значи сте я намерили в Матисън. Добре. Но как така ви е довела дотук?

— Не беше тя. Кажи ми, съществува ли някъде разцъфнало дърво с името на Суон, прогорено върху него? Спомням си, че помирисах ябълки. Някое ябълково дърво ли е разцъфтяло?

— Да. Но то е на деветдесет-сто километра оттук! Слай Муди ли ви изпрати след нас?

Сестрата поклати глава и бръкна в чантата си.

— Това ни доведе тук — каза тя и извади стъкления пръстен.

Цветовете му разцъфнаха и запулсираха. Глори ахна и пусна лъжицата си, за да покрие с ръка устата си. Стените бяха окъпани в светлина. Джош се вторачи в предмета, хипнотизиран от красотата му, и след малко остави картата на „Императрицата“ на масата.

— Кои сте вие? — попита спокойно той. — Защо търсите Суон… и къде намерихте това?

— Мисля, че имаме да си говорим за много неща — отвърна Сестрата. — Искам да науча всичко за теб и за Суон. Искам да разбера всичко, което ви се е случило, и да ви разкажа нашите истории. Но точно сега трябва да я видя. Моля.

Джош с голямо усилие отлепи очи от стъкления пръстен и погледна Сестрата. Лицето ѝ беше издължено и измъчено и на него видя изписани премеждията и трудностите, които беше преживяла, но също така разпозна упоритост и желязна воля. Гигантът кимна и поведе гостите в другата стая.

Една-единствена газена лампа с лъскаво парче ламарина висеше на стената и хвърляше приглушена златиста светлина. Суон лежеше върху натъпкания с парцали и вестници матрак на металното легло на Глори. Беше завита с няколко одеяла, които различни хора бяха дарили. Лицето ѝ беше извърнато от светлината.

Джош отиде до леглото, повдигна одеялата и нежно докосна рамото на момичето. Цялата гореше от треската, но въпреки това трепереше и се свиваше под завивките.

— Суон? Чуваш ли ме?

Дишането ѝ беше затруднено. Сестрата намери ръката на Пол и я стисна. Цветовете на пръстена в другата ѝ ръка бяха придобили нюанси на сребро и злато.

— Суон? — прошепна Джош. — Едни хора са дошли да те видят.

Момичето чу гласа му, който я призова обратно от кошмарното поле, където един конски скелет жънеше човешки същества. През нервите и костите на лицето ѝ премина болка.

— Джош? — отвърна тя. — Ръсти… къде е Ръсти?

— Казах ти. Тази сутрин го погребахме на нивата.

— О. Сега си спомних. — Гласът ѝ беше слаб и отново заплашваше да премине в бълнуване. — Кажи им… да пазят царевицата. Да гонят гарваните. И… да не я докосват още, Джош. Кажи им.

— Вече го сторих. Изпълняват заръките ти. — Гигантът направи знак на Пол и Сестрата да се приближат. — Едни хора дойдоха да те видят. Казват, че идват отдалеч.

— Кои… са те?

— Мъж и жена. В момента са тук. Можеш ли да говориш с тях?

Суон се опита да се съсредоточи над думите му. Усещаше, че в стаята ѝ има и други хора, които чакаха. Имаше и още нещо, тя не знаеше какво, но кожата ѝ настръхна, сякаш очакваше да бъде докосната. В съзнанието си още беше дете, което гледаше изумено светлината на светулките, които светеха на комарника на прозореца ѝ.

— Да — реши тя. — Ще ми помогнеш ли да седна?

Джош изправи две възглавници, за да я облегне на тях. Като се отдръпна от леглото ѝ, Пол и Сестрата за първи път видяха покритата с образувания глава на Суон. Двете очи бяха затворени и беше останал само един малък отвор над ноздрите и устата. Това беше най-ужасната Маска на Йов, която бяха виждали, много по-лоша от тази на гиганта и Сестрата едва се сдържа да не потрепери при гледката. Пол потръпна и се зачуди как момичето дишаше и се хранеше през тази обвивка.

— Кой е там? — попита шепнешком Суон.

— Аз съм… — Гласът на клошарката я предаде. Беше изплашена до смърт. Въпреки това изпъчи рамене, пое си дълбоко въздух и се приближи до леглото. — Можеш да ме наричаш Сестрата — представи се тя. — С мен е мъж на име Пол Торсън. Ние те… — Хвърли бърз поглед на Джош и отново се обърна към момичето. Суон беше килнала главата си на една страна, за да може да чува през малкия отвор на ухото си. — Ние те търсим от много дълго време. Седем години. Не успяхме да те догоним в Матисън, Канзас. Предполагам, че сме се разминали на още много места, без дори да разберем. Намерих куклата ти. Спомняш ли си я?

Суон помнеше.

— Бисквитеното чудовище. Изгубих я в Матисън. Обичах тази кукла, когато бях малко момиченце.

Сестрата слушаше много внимателно, за да може да разбере всичко.

— Исках да ти я донеса, но за съжаление, не оцеля по време на пътуването.

— Няма проблем — отвърна Суон. — Вече не съм малко момиченце. — Тя неочаквано вдигна превързаната си дясна ръка и опипа въздуха в търсене на лицето на Сестрата. Клошарката се отдръпна, но после осъзна, че момичето просто искаше да разбере как изглежда. Тя нежно хвана тънката ѝ китка и я насочи към лицето си. Допирът ѝ беше нежен като дим.

Пръстите ѝ спряха, когато намериха образуванията.

— Ти също ги имаш. — Суон продължи да опипва лявата буза на Сестрата и брадичката ѝ. — Лицето ти прилича на павиран път.

— Май си права. Един наш приятел, който е лекар, нарича това състояние „Маската на Йов“. Смята, че онова във въздуха кара кожата на някои хора да хващат тази кора. Проклета да съм, ако знам защо прецаква само лицето и главата. — Тя се пресегна и докосна челото на момичето, но бързо отдръпна ръка, защото кожата под образуванията гореше толкова силно, че едва не ѝ изгори пръстите. — Боли ли те?

— Да. Преди болката не беше толкова силна, но сега… ме боли през цялото време.

— И при мен е така. На колко години си?

— Шестнадесет. Джош следи рождените ми дни вместо мен. Ти на колко години си?

— На… — Сестрата не успя да си спомни. Тя не следеше рождените си дни. — Нека помисля, на седемнадесети юли бях на четиридесет и няколко. Сега вероятно съм на петдесет и няколко. В началото на петдесетте. Имам чувството, че наближавам осемдесет.

— Джош каза… че идвате отдалеч, за да ме видите. — Главата на Суон беше тежка и тя отново се измори. — Защо?

— Не съм сигурна — призна Сестрата. — Но те търсим от седем години заради това. — Тя вдигна светещия стъклен пръстен с единствения останал му шип пред лицето на момичето.

Кожата на Суон настръхна. Тя усети през запечатаните си очи пулсиращата ярка светлина.

— Какво е това?

— Мисля… че е много неща, събрани в пръстен от красиво стъкло със скъпоценни камъни. Намерих го в Ню Йорк на седемнадесети юли. Мисля, че е вълшебен, Суон. Смятам, че е подарък… като магически комплект за оцеляване. Или пръстен на живота. Вероятно всеки друг е можел да го намери или аз съм била единствената предопределена. Не знам. Но съм категорична в едно — той доведе двама ни с Пол при теб. Ще ми се да знаех защо. Мога да кажа само… че ти си много специална, Суон. Видях избуялата на нивата царевица, където всичко друго е мъртво. Погледнах в стъкления пръстен и намерих разцъфнало дърво, в чиято кора беше прогорено името ти. — Сестрата се наведе напред. Сърцето ѝ направо препускаше в гърдите. — Мисля, че ти предстои много работа. Много важна работа, за която един живот няма да ти стигне. След като видях онази царевица навън… мисля, че вече знам каква е тя.

Суон я слушаше внимателно. Тя не се чувстваше много специална, беше изморена и треската се опитваше отново да я повали и да я отведе на ужасното място, където кървавата коса жънеше човешкото поле. След малко изреченото от Сестрата достигна до нея.

— Мисля, че е вълшебен… събрани в пръстен от красиво стъкло със скъпоценни камъни.

Суон си спомни вълшебното огледало и фигурата със светещия пръстен, която виждаше в него. Тази фигура, осъзна тя, беше жената, която в момента стоеше до леглото ѝ, а онова, което носеше, най-накрая пристигна.

Протегна ръце към светлината.

— Може ли… да го поддържа?

Сестрата погледна Джош. Той беше застанал зад Пол, а Глори беше дошла от другата стая. Гигантът нямаше представа какво се случва и всичките тези приказки за вълшебен пръстен не му бяха понятни… но имаше доверие на жената и ѝ кимна.

— Ето. — Сестрата сложи предмета в ръцете на Суон.

Пръстите ѝ се увиха около стъклото. То беше горещо и тази топлина започна да се разпространява през дланите, китките и предмишниците ѝ. Наранената кожа под превръзките я засърбя и зажили.

— О — каза тя, по-скоро от изненада, отколкото от болката.

— Суон? — Джош пристъпи напред, обезпокоен от реакцията ѝ. Стъкленият пръстен засвети по-ярко и запулсира по-бързо. — Добре ли…

Предметът светеше като златна нова. Всички бяха заслепени за няколко секунди, когато стаята беше осветена като че ли от милион свещи. Споменът за горещо белия взрив пред магазина на Поу-Поу изникна в главата на гиганта.

По ръцете на Суон премина изгаряща болка, а пръстите ѝ като че ли залепнаха за стъклото. Болката прониза костите ѝ и тя извика, но в следващия миг мъчението избледня и в главата ѝ се появиха красиви сцени като от най-прекрасните сънища: ниви със златиста царевица и пшеница, овощни градини, в които дърветата бяха увиснали под тежестта на плодовете, ливади с цветя и зелени гори, галени от нежен бриз. Образите се сипеха като от рог на изобилието и бяха толкова ярки, че можеше да помирише аромата на ечемик, ябълки, сливи и череши. Съзря глухарчета, които танцуваха на вятъра, гори от дъбове, от които падаха жълъди и се смесваха с шумата на земята, кленове, по които се стичаше сок, и надничащи от земята слънчогледи.

„Да — каза си Суон, докато картините продължаваха да прииждат в съзнанието ѝ в брилянтни модели от цвят и светлина. — Моята работа.“

„Вече знам каква ми е работата.“

Джош първи се съвзе от блясъка. Видя, че ръцете на момичето са погълнати от златист огън, а пламъците облизват ръцете ѝ. „Тя гори!“, осъзна ужасен той, изблъска Сестрата настрани и сграбчи светещия пръстен, за да ѝ го отнеме.

В мига, в който пръстите му докоснаха стъклото, беше захвърлен назад с такава сила, че краката му се отлепиха от пода и се стовари в стената, като едва не начупи всички кости в тялото на Пол. Въздухът напусна дробовете му като пробита тръба под налягане и гигантът се свлече на пода, зашеметен от най-лошия удар, който беше поемал, откакто Копата сено Мълдуун го изхвърли от ринга в Уинстън-Сейлъм преди единадесет години. „Проклетото нещо ме отблъсна“, помисли си Джош, когато отново беше способен да мисли. Опита се да стане на крака и едва сега осъзна, че стъкленият пръстен беше студен под пръстите му.

Все още наполовина заслепена, Сестрата също видя странния огън, който пълзеше по ръцете на Суон. Той се виеше като камшик и стигна чак до главата ѝ.

Пламъците — безшумни и лишени от топлина — обвиха лицето и главата на момичето, преди Джош да успее да стане от пода. Тя не издаваше никакъв звук и лежеше неподвижно, но чуваше цвъртенето на фона на прекрасните сцени, които се изреждаха в съзнанието ѝ.

Сестрата смяташе да вземе пръстена, но преди да успее да се протегне за него, гигантът хукна отново към леглото, едва не я изхвърли през стената навън, стегна крака и се приготви да поеме нов удар, когато обви пръсти около предмета.

Този път успя без никакви проблеми да го вземе от ръцете на Суон. Обърна се, за да го размаже в стената, но Сестрата изкрещя Не! и му се нахвърли като дива котка.

— Почакайте! — изкрещя Пол. — Вижте я!

Джош задържа клошарката на една ръка разстояние и обърна глава, за да погледне момичето.

Златистите пламъци, които покриваха ръцете ѝ, бяха изчезнали. Превръзките бяха станали черни.

Докато я гледаха, видяха как огънят — или онова, което приличаше на огън — попива в Маската на Йов като течност в суха гъба. Пламъците се сгърчиха за последно, проблеснаха и изчезнаха.

Сестрата отне пръстена от Джош и се отдръпна от него. Гигантът отиде до момичето, хвана я под мишниците и я повдигна, като придържаше главата ѝ с длан.

— Суон! — гласът му беше изпълнен с тревога. — Суон, отговори ми!

Момичето мълчеше.

— Вие я убихте! — развика се Глори. — Всемогъщи боже, убихте я с това проклето нещо! — Тя също отиде до леглото, а Сестрата се отдалечи до стената. В главата ѝ препускаха безброй мисли, а експлозията от светлина продължаваше да изгаря очите ѝ.

Джош усети сърцето на Суон да бие като крилата на заловена в клетка птица. Той разлюля момичето в ръцете си, като се надяваше това да не е последният път, в който я виждаше жива. Изгледа гневно Сестрата и Пол.

— Разкарай ги оттук! — нареди на Глори. — Извикай Ана! Кажи ѝ да ги заключи някъде! Разкарай ги, преди да съм ги убил със собствените си…

Суон вдигна ръка и я сложи върху устните на Джош, за да го накара да млъкне.

Сестрата се вторачи в стъкления пръстен. Цветовете му бяха започнали да избледняват и някои от скъпоценните камъни бяха станали абаносови, подобно на малки изгорели въглени. Но цветовете отново се засилиха, сякаш черпеха сила от собственото ѝ тяло. Глори сграбчи клошарката, за да я изведе от стаята, но тя се възпротиви и се освободи. Шивачката побягна навън, за да извика Ана Макклей, която влезе с пушката, готова за схватка.

— Разкарайте ги! — изкрещя Джош. — И им вземете това проклето нещо!

Ана протегна ръка за пръстена, но юмрукът на Сестрата беше по-бърз. Тя удари другата жена, все едно стоварваше чук върху дъска, и онази падна на земята с разкървавен нос. Ана Макклей стана с усилие на крака и насочи пушката в главата на нападателката си.

— Спрете! — каза неочаквано със слаб глас Суон. Тя беше чула виковете, боричкането и удара. Величествените картини, които изпълваха въображението ѝ, започнаха да избледняват. — Спрете — повтори тя. Силата на гласа ѝ се завръщаше. — Стига толкова насилие.

— Опитаха се да те убият с това нещо! — каза Джош.

— Не е вярно! — възпротиви се Пол. — Дойдохме да я видим, нямаме задни мисли! Не искахме да я нараним!

Джош не му обърна внимание.

— Добре ли си? — попита момичето той.

— Да. Просто съм изморена. Но, Джош… докато го държах… видях прекрасни неща. Прекрасни неща.

— Какви?

— Неща… които могат да се случат… — отвърна Суон — … ако искам да се случат и ако работя достатъчно здраво.

— Джош? — Ана нямаше търпение да вкара куршум в раздърпаната стара жена, която я нокаутира. Избърса носа си с опакото на ръката. — Искаш ли да ги заключа някъде?

— Не! — отвърна Суон. — Оставете ги на мира. Те не се опитваха да ме наранят.

— Тази кучка със сигурност ме нарани! Мисля, че проклетият ми нос е счупен!

Гигантът положи нежно главата на Суон на възглавницата. Усещаше лицето си по странен начин — сърбеше го и го изгаряше — там, където го бяха докоснали пръстите на момичето.

— Сигурна ли си, че си добре? — попита той. — Не искам да… — И тогава забеляза едната ѝ ръка и млъкна. — Не се опитвай да го криеш, ако…

Превръзките, черни и мазни, се бяха разхлабили. Джош видя малко розова плът.

Той взе нежно ръката на Суон в своята и започна да развива превръзките. Парцалът беше твърд и се отлепяше с хрускане. Сестрата избута дулото на пушката от лицето си и мина покрай Ана, за да отиде до леглото. Жената не направи опит да я спре, защото също се присъедини към нея да гледа.

Джош внимателно махна част от черната превръзка с треперещите си пръсти. Тя се отлепи с кожата на момичето. Отдолу се разкри розова, излекувана плът.

— Какво има? — наруши тишината с въпроса си Суон. — Какво не е наред?

Гигантът отчупи част от другата превръзка. Тя се посипа като пепел между пръстите му и той видя розова, чиста, здрава кожа в тази област от дланта на момичето. Знаеше, че беше необходима поне седмица, за да могат раните ѝ да хванат коричка и може би около месец, за да зараснат. Най-много се тревожеше да не се инфектират или да не ѝ останат трайни белези до края на живота ѝ. Но сега…

Джош притисна пръст в розовата ѝ длан.

— Ох! — оплака се Суон и си дръпна ръката. — Това заболя! — Ръцете я щипеха, жилеха и пареха, сякаш бяха изгорели на слънцето. Гигантът се страхуваше да отлепи още от превръзките, защото не искаше да разкрие нежната кожа. Погледна Глори, която стоеше до него, а след това и Сестрата. Погледът му се спря на блестящия стъклен пръстен, който жената държеше в ръце.

Вълшебен пръстен, беше казала тя.

И Джош ѝ повярва.

Той се изправи.

— Мисля, че имаме много да си говорим.

— Да — съгласи се Сестрата. — Наистина имаме.

67

Викът на Бог разтресе стените на караваната и жената, която лежеше увита в грубо одеяло на голия матрак, простена в измъчения си сън. Руди отново пропълзяваше в леглото ѝ, а в ръцете си държеше бебе с премазана глава. Тя се опита да го прогони, но изгнилата му уста се ухили.

— Стига де, Шшшшийла — смъмри я той със съскащ глас, който свистеше през посинялата цепка на гърлото му. — Така ли се отнасяш със стар приятел?

— Махай се! — изпищя жената. — Махай се… махай се!

Руди се плъзна върху нея с хлъзгава като тиня кожа. Очите му побеляха и по лицето му се появиха дупки от разложение.

— Ахххх — каза той, — не бъди такава, Шийла. Друсахме се и си прекарвахме добре толкова дълго време, не ме пъди сега от леглото си. Напоследък пускаш всички други в него, нали. — Подаде ѝ бебето със синя кожа. — Виждаш ли? Донесох ти подарък.

Малката уста на премазаната глава се отвори и от нея се надигна вой, който накара Шийла Фонтана да застине. Тя притисна ръце в ушите си, а от широко отворените ѝ и оцъклени очи потекоха сълзи.

Призраците се разпаднаха и си отидоха. Жената остана сама с ехото на собствения си писък в мръсната каравана.

Но Бог продължи да вика, като този път заблъска по вратата ѝ. Един глас отвън изкрещя:

— Млъквай, ненормална глупачке! Да не се опитваш да събудиш мъртвите?

По лицето ѝ течаха сълзи и стомахът ѝ се сви. Караваната вече миришеше на повръщано и застоял цигарен дим, а до матрака ѝ имаше кофа, в която ходеше по нужда през нощта. Не можеше да спре да трепери и да си поеме достатъчно въздух в дробовете. Затърси бутилката с водка, която беше оставила на пода до леглото си, но не успя да я намери и отново изпищя от раздразнение.

— Хайде де, отвори проклетата врата! — Гласът принадлежеше на Джъд Лори, който блъскаше с приклада на пушката си. — Той те вика!

Шийла замръзна. Пръстите ѝ най-накрая намериха гърлото на наполовина изпитата бутилка. „Той ме вика — помисли си тя. Сърцето ѝ подскочи в гърдите. — Той ме вика!“

— Чу ли ме какво ти казах? Той ме изпрати да те повикам. Хайде, размърдай си задника!

Жената изпълзя от леглото и се изправи. В едната си ръка държеше бутилката с водка, а в другата одеялото. В караваната беше студено. В нея влизаше червена светлина от кладата отвън.

— Отговори, ако разбираш какво ти казвам! — настоя Лори.

— Да — отвърна Шийла. — Чувам те. Той ме вика. — Цялата се тресеше. Пусна одеялото, за да махне капачката на бутилката.

— Ами излизай тогава! Той каза да си сложиш парфюм този път!

— Да. Той ме вика. Той ме вика. — Жената отпи от бутилката, завинти капачката и потърси газената си лампа и клечките кибрит. Намери ги, запали лампата и я сложи на тоалетната си масичка до пукнатото огледало, което висеше на стената. На нея имаше гора от засъхнали гримове, червила, парфюми, които отдавна бяха замирисали на лошо, кутийки с крем и спирали. На огледалото бяха залепени пожълтели снимки на красиви модели, изрязани от стари броеве на списания „Гламър“ и „Мадмоазел“.

Шийла остави бутилката с водка до газената лампа и седна на стола. Видя отражението си в огледалото.

Очите ѝ приличаха на грозни стъклени топчета, потънали в противна и набръчкана руина. Голяма част от косата ѝ беше станала от черна на жълтеникавосива и на места скалпът ѝ се беше оголил. Устата ѝ беше свита и цялата в бръчки, сякаш потискаше писък, който не смееше да изпусне.

Шийла се вгледа в очите на отражението. „Грим — реши тя. — Разбира се. Трябва да използвам малко грим.“ Отвори едно от шишенцата, за да размаже малко от съдържанието му на лицето си като някакъв лечебен мехлем. Ръцете ѝ трепереха, защото искаше да се направи красива за полковника. Напоследък беше много мил с нея, беше я викал няколко пъти и дори ѝ беше дал няколко бутилки безценна пиячка от един изоставен магазин за алкохол. „Той ме вика“, каза си Шийла, докато си слагаше червило. Полковникът предпочиташе другите две жени, които живееха в караваната с нея, но Кати се беше преместила при капитана, а Джина си легна с .45-калибровия. Поради това трябваше да се справя сама — да кара пикапа, който дърпаше караваната, и да заработва достатъчно бензин, храна и вода, за да поддържа автомобила и себе си в движение. Познаваше повечето от останалите ЖР — жени за развлечения — които следваха Армията на съвършенството в свой собствен конвой от камиони, коли и каравани. Много от тях имаха болести, а някои бяха млади, но със старчески очи. Повечето се наслаждаваха на работата си, но само защото преследваха „златната мечта“ — да бъдат взети от някой офицер на АНС, който разполагаше с изобилие от запаси и удобно легло.

„Това е мъжки свят — помисли си Шийла. — Никога не е бил чак толкова мъжки.“

Въпреки това беше щастлива. Полковникът я викаше в караваната си, което означаваше, че няма да спи сама и поне за няколко часа Руди нямаше да допълзи в леглото ѝ с отвратителния си подарък.

Някогашният ѝ приятел беше истинска фурия приживе и същински трън в задника посмъртно.

— Побързай! — провикна се Лори. — Тук навън е много студено!

Шийла приключи с гримирането и среса косата си с четка. Не ѝ харесваше да го прави, защото голяма част от нея падаше. След това претърси изобилието от шишенца с парфюми за правилния аромат. Повечето от етикетите бяха паднали, но тя намери парфюма, който ѝ трябваше, и напръска врата си с него. Спомни си една реклама, която беше видяла в списание „Космо“ преди много време: „Всеки мъж на света харесва «Шанел Номер 5»“.

Шийла набързо навлече един тъмночервен пуловер над увисналите си цици, намъкна се в чифт дънки и си обу ботушите. Нямаше време да прави нещо за ноктите си, а и освен това бяха изгризани. Облече дебелото палто, което принадлежеше на Джина. Погледна се още веднъж в огледалото, за да провери грима си. „Той ме вика!“ помисли си тя, след което духна пламъка на газената лампа, отиде до вратата, отключи я и я отвори.

Джъд Лори, чиято брада беше късоподстригана до челюстта и беше увил кърпа на челото си, я изгледа намръщено и се разсмя.

— Божичко! — каза той. — Някога да си чувала за филма „Булката на Франкенщайн“?

Шийла знаеше, че не бива да му отговаря. Извади ключ от дебелото си палто и заключи караваната. Лори винаги ѝ се подиграваше. Мразеше го в червата. Всеки път, когато го погледнеше, чуваше воя на онова бебе и приклада, който се стоварваше в невинната му плът. Мина покрай него и тръгна към сребристата каравана „Еърстрийм“ на полковник Маклин, която служеше за негов команден център в западния край на някогашния Сътън, Небраска.

— Определено миришеш хубаво — каза Лори, който я следваше между паркираните каравани, камиони, коли и разпънати палатки на Армията на съвършенството. Светлината от огньове се отразяваше в цевта на неговия „М-16“, преметнат през рамото му. — Като отворена рана. Кога се къпа за последно?

Шийла не помнеше. Къпането изискваше вода, а тя нямаше достатъчно, че да я хаби.

— Нямам представа защо те вика — призна Лори, който продължаваше да върви зад нея. — Може да има някоя млада ЖР, някоя хубавица. Някоя, която се къпе. Ти си двукрака ферма за въшки.

Жената не му обръщаше внимание. Беше наясно, че я мразеше, защото никога не му позволи да я докосне, нито веднъж. Лягаше си с всеки, който можеше да ѝ плати с бензин, храна, вода, красиви дрънкулки, цигари, дрехи и алкохол… но не искаше да се доближи до Джъд Лори дори оная му работа да произвеждаше зехтин. Тя имаше своята гордост, дори в този мъжки свят.

Лейтенантът не спираше да я дразни. Шийла мина между две палатки и едва не се блъсна в ниска квадратна каравана, боядисана изцяло в черно. Тя спря рязко и Лори за малко да се блъсне в нея. Потокът му от подигравки секна. И двамата знаеха какво се случваше в черната каравана на Роланд Кронингер — в „центъра за разпити“ на АНС — и дори самата близост до нея събуди спомените им за историите, които бяха чували за инквизиторските методи на капитана. Лори помнеше какво беше направил Кронингер на Фреди Кемпка преди няколко години и знаеше, че е най-добре да избягва този човек.

Шийла първа се взе в ръце. Мина покрай караваната, чиито прозорци бяха закрити с ламарина, и продължи към командния център на полковника. Лори мълчаливо я последва.

Караваната „Еърстрийм“ беше закачена за дизелов камион и заобиколена от шест души въоръжена охрана. На известно разстояние един от друг бяха разположени варели, в които горяха огньове. Когато забеляза Шийла, единият от часовите сложи ръка на пистолета под палтото си.

— Всичко е наред — обади се Лори. — Той я очаква. — Мъжът се отпусна и ги пусна да минат. Качиха се по красиво изработено малко дървено стълбище, което водеше до затворената врата на караваната. То се състоеше от три стъпала и дори си имаше парапет, в който бяха резбовани гротесковите лица на демони с увиснали езици, сгърчени голи човешки тела и деформирани гаргойли. Тематиката беше кошмарна, но изработката — красива. Лицата и фигурите бяха резбовани от ръка, която познаваше остриетата и след това беше изшкуркала и полирала до съвършенство. Върху всяко от стъпалата бяха заковани червени кадифени подложки, които ги караха да приличат на стъпалата до императорски трон. Шийла не беше виждала стълбището досега, но Лори знаеше, че то е наскорошен подарък от един мъж, който се присъедини към АНС в Броукън Боу. Лори се дразнеше, че Алвин Мангрим вече беше произведен в ефрейтор и се чудеше как онзи беше загубил носа си. Наблюдаваше работата му в механичната бригада и знаеше, че се размотава с едно сбръчкано джудже, което наричаха Дяволчето. Мангрим беше поредният кучи син, на който не би посмял да обърне гръб.

Лори почука на вратата.

— Влез — разнесе се дрезгавият глас на полковник Маклин.

Влязоха. Предната стая беше тъмна. В нея гореше само една газена лампа, оставена на бюрото на полковника. Той беше седнал зад него и разглеждаше някакви карти. Дясната му ръка беше отпусната на бюрото почти като някакъв забравен израстък, но облечената в черна ръкавица длан на новата му ръка беше обърната нагоре и светлината от лампата се отразяваше в острите върхове на многото пирони, които я пронизваха.

— Благодаря ти, лейтенант — каза Маклин, без да вдига скритото си от кожената маска лице. — Свободен си.

— Да, сър. — Лори се ухили на Шийла, излезе от караваната и затвори вратата.

Полковникът изчисляваше времето, което щеше да им е необходимо, за да стигнат от Сътън до град Небраска, където планираше да прекара Армията на съвършенството през река Мисури. За съжаление, запасите намаляваха с всеки изминал ден, а АНС не беше осъществявала успешен набег от унищожението на армията на Франклин Хейс в Броукън Боу насам. Въпреки това редиците ѝ продължаваха да нарастват, тъй като оцелелите от други мъртви селища прииждаха в търсене на убежище и защита. АНС разполагаше с голяма войска, оръжия и муниции, но греста, която смазваше колелата, беше на свършване.

Руините на Сътън все още димяха, когато нападателните бойни коли на Армията на съвършенството пристигнаха малко преди да се стъмни. Всичко, което си струваше, вече го нямаше, дори дрехите и обувките от купчините с тела. Личеше, че бяха използвани гранати и коктейли „Молотов“, а по източния край на горящите останки бяха оставени следи от тежки превозни средства и маршируващи през снега войници.

Маклин осъзна, че има и друга армия, която беше голяма колкото АНС или дори по-голяма, и също настъпваше на изток, точно пред тях. Тя плячкосваше селищата и вземаше провизиите, от които Армията на съвършенството се нуждаеше, за да оцелее. Роланд беше забелязал кръв в снега и смяташе, че има ранени войници, които ще се опитват да догонят основната армия. Той беше предложил да бъде изпратена малка разузнавателна група, която да ги залови. След това щяха да ги доведат в лагера, за да бъдат разпитани. Полковник Маклин се беше съгласил и Роланд беше взел капитан Брейдън, сержант Улрих и още няколко войници. Отпътуваха в един от бронираните камиони.

— Сядай — каза полковникът на Шийла.

Жената пристъпи в кръга от светлина. Чакаше я стол, точно срещу Маклин. Тя седна на него, беше нервна и не знаеше какво да очаква. Преди винаги я посрещаше в леглото си.

Полковникът продължи да гледа картите и таблиците. Беше облечен в униформата си, на която беше зашита емблемата на Армията на съвършенството върху джоба на гърдите му, а на раменете му бяха прикрепени по четири златисти лентички, които да показват ранга му. Главата му беше скрита под сива вълнена шапка, а черната кожена маска скриваше лицето му, с изключение на лявото му око. Шийла не го беше виждала без маската от няколко години, но не изгаряше от желание да го стори. Зад Маклин имаше рафт с пушки и пистолети, за който беше прикрепен трибагреникът на АНС в черно, зелено и сребристо.

Полковникът накара жената да чака още няколко минути, преди да вдигне глава. От студеното му синьо око я побиха тръпки.

— Здравей, Шийла.

— Здравей.

— Сама ли беше? Или с компания?

— Сама. — Трябваше да слуша много внимателно, за да разбере всичко, което ѝ говореше. Говорът му се беше влошил още повече от последния път, в който го беше посетила преди по-малко от седмица.

— Е — отвърна Маклин, — понякога е по-добре да спиш сам. Така си почиваш по-добре, нали? — Той отвори една филигранна сребърна кутия, която беше оставена на бюрото. В нея имаше около двадесет безценни цигари — не влажни фасове или свит тютюн за дъвчене, а от истинските. Полковникът ѝ предложи кутията и Шийла веднага си взе една. — Вземи си още — прикани я той. Жената взе още две. Маклин бутна кибрита към нея. Тя запали първата цигара и вдиша дима, все едно беше кислород.

— Помниш ли как се озовахме тук? — попита я полковникът. — Ти, аз и Роланд? Помниш ли как се пазарихме с Фреди Кемпка?

— Аха. — Как само ѝ се искаше все още да разполага със запаси от кокаин и амфетамини, но в днешно време беше трудно човек да си набави тези неща. — Спомням си.

— Имам ти доверие, Шийла. Двамата с Роланд сте единствените, на които мога да се доверя. — Маклин издърпа дясната си ръка и я опря в гърдите си. — Причината за това е, че се познаваме прекалено добре. Хората, които се преживели толкова много заедно, трябва да си имат доверие. — Той вдигна поглед от лицето на жената и погледна Войника сянка, който стоеше зад стола ѝ, на границата на мрака. Погледът му се върна обратно на нея. — Забавляваш ли много от офицерите напоследък?

— Някои.

— Капитан Хюлет сред тях ли е? Сержант Олдфийлд? Лейтенант Ван? Някой от тримата?

— Сигурно. — Шийла сви рамене и устата ѝ се изви в лека усмивка през мъглата от дим. — Идват и си отиват.

— Чух някои неща — продължи Маклин. — Изглежда, някои от офицерите ми — не знам кои — не са особено доволни от начина ми на управление на Армията на съвършенството. Смятат, че трябва да се установим някъде и да създадем наше селище. Не могат да разберат защо се движим на изток и защо трябва да заличим Знака на Каин. Не могат да видят голямата картина, Шийла. Особено младите… като Хюлет и Ван. Направих ги офицери, макар че не биваше. Трябваше да почакам да видя от какво са направени. Е, вече знам. Смятам, че искат да ми отнемат командването.

Жената мълчеше. Тази вечер полковникът нямаше да я чука, просто щеше да ѝ изнесе една от неговите безумни речи. Но нямаше проблем, поне Руди не можеше да я намери тук.

— Погледни това — каза ѝ той и обърна към нея картата на Съединените щати, върху която работеше. Тя беше стара, намачкана и мръсна, отрязана от атлас. Имената на щатите бяха зачеркнати и големи площи от тях бяха оградени с молив. Тези нови площи бяха получили алтернативни наименования: „Лятна градина“ за района на Флорида, Джорджия, Алабама, Мисисипи и Луизиана, „Индустриален парк“ за Илинойс, Индиана, Кентъки и Тенеси, „Пристанищен комплекс“ за Каролините и Вирджиния и „Военен подготвителен център“ за Югозапада, както и за Мейн, Ню Хампшър и Върмонт. Дакотите, Монтана и Уойоминг бяха наименувани „Затвор“.

Върху цялата карта Маклин беше написал „АНС — Америка на светлината“.

— Това е голямата картина — каза ѝ той. — Но за да стане реалност, трябва да унищожим хората, които не мислят като нас. Трябва да заличим Знака на Каин. — Обърна картата и прокара пироните през нея. — Трябва да го заличим, за да можем да забравим за случилото се и да го оставим зад гърба си. Също така трябва да се подготвим за руснаците! Те ще ни засипят с парашутисти и ще дойдат в своите кораби. Смятат, че сме мъртви и заличени, но грешат. — Маклин се отпусна напред и заби пирони в надраното бюро. — Ще им се отплатим. Ще им се отплатим хилядократно!

Полковникът примига. Войника сянка се усмихваше едва, а лицето му под шлема беше боядисано в камуфлажна боя. Сърцето на Маклин биеше като чук в гърдите му. Той изчака да се успокои, преди да продължи.

— Те не виждат голямата картина — каза тихичко той. — АНС вече има почти пет хиляди войници. Трябва да се движим, за да оцелеем и да взимаме всичко, от което имаме нужда. Ние не сме фермери — ние сме воини. Затова имам нужда от теб, Шийла.

— Имаш нужда от мен? За какво?

— Ти се движиш сред хората. Чуваш разни неща. Познаваш повечето от останалите ЖР. Искам да разбереш на кого мога да имам доверие от моите офицери… и от кого трябва да се отърва. Както вече споменах, нямам доверие на Хюлет, Олдфийлд и Ван, но не мога да докажа нищо пред военен съд. А и ракът може да е стигнал надълбоко, много надълбоко. Те смятат, че заради това… — Маклин докосна кожената маска — … вече не съм способен да управлявам. Но това не е Знакът на Каин. Това е различно. Това ще се махне, когато въздухът отново се изчисти и слънцето се покаже. Знакът на Каин няма да се махне, докато не го унищожим. — Полковникът наклони глава на една страна и погледна внимателно Шийла. — За всяко име, което ми донесеш за екзекутиране — и можеш да докажеш твърдението си — ще ти давам по един стек цигари и две бутилки алкохол. Какво ще кажеш?

Предложението беше много щедро. Шийла вече имаше едно име наум, което започваше с Л и завършваше на И. Само дето нямаше представа дали Лори е лоялен, или не. Въпреки това щеше да се радва да го види разстрелян… но първо искаше да му размаже мозъка. Тъкмо щеше да отговори, когато някой почука на вратата на караваната.

— Полковник? — провикна се Роланд Кронингер. — Нося ви два подаръка.

Маклин отиде до вратата и я отвори. Отвън, осветен от светлината от огньовете, стоеше бронираният камион, с който капитан Кронингер и останалите бяха отпътували. За задната броня бяха завързани двама мъже — окървавени и пребити. Единият беше на колене, а другият стоеше изправен и гледаше предизвикателно.

— Намерихме ги на около двадесет километра на изток по магистрала 6 — докладва Роланд. Той носеше дългото си палто, чиято качулка беше сложил на главата си. От рамото му висеше автоматична пушка, а на кръста му беше препасан .45-калибровият му пистолет. Мръсните превръзки все още покриваха по-голямата част от лицето му, но образуванията се подаваха като криви пръсти между тях. Светлината от огъня се отразяваше червена в очилата му. — Бяха четирима. Търсеха си белята. Отнесе го капитан Брейдън — връщаме дрехите и оръжията му. Както и да е, само тези останаха. — Покритите с образувания устни на Роланд се изкривиха в мазна усмивка. — Решихме да проверим дали могат да догонят камиона.

— Разпитахте ли ги?

— Не, сър. Спестихме си това.

Маклин мина покрай него и слезе по красивите стъпала. Роланд го последва, а Шийла Фонтана наблюдаваше от прага на вратата.

Войниците, които пазеха двамата мъже, направиха път на полковник Маклин. Той застана лице в лице с пленника, който отказваше да се признае за победен, макар коленете му да бяха целите в рани и да имаше огнестрелна рана в лявото рамо.

— Как се казваш? — попита го Маклин.

Мъжът затвори очи.

— Спасителя е Пастир мой, от нищо не ще се нуждая: Той ме настанява на злачни пасбища и ме води на тихи води, подкрепя душата ми…[32]

Полковникът го прекъсна, като го зашлеви с покритата си с пирони длан по лицето.

Мъжът падна на колене и нарязаната му глава увисна към земята.

Маклин срита втория войник в ребрата.

— Ти. Ставай.

— Краката ми. Моля ви. О, Господи… краката ми.

— Ставай!

Пленникът изпълни заповедта с голямо усилие. И по двата му крака потече кръв. Той погледна Маклин с ужасени и замаяни очи.

— Моля ви. Дайте ми нещо за болката… моля ви…

— Първо искам информация. Как се казваш?

Мъжът примига.

— Брат Гари. Гари Кейтс.

— Много добре, Гари. — Полковникът потупа рамото му с лявата си ръка. — А сега ми кажи накъде се бяхте насочили?

— Не му казвай нищо! — изкрещя войникът на земята. — Не казвай нищо на този еретик!

— Искаш да си добро момче, нали, Гари? — попита Маклин и приближи маскираното си лице на десет сантиметра от това на Кейтс. — Искаш нещо, което да намали болката ти, нали? Тогава ми кажи онова, което искам да знам.

— Недей… недей… — разхлипа се другият.

— Всичко свърши за теб, Гари — заяви полковникът. — Приключи се. Не е нужно да правиш нещата по-сложни, отколкото вече са. Не е ли така? Ще те попитам още веднъж: накъде се бяхте насочили?

Кейтс сви рамене, сякаш се страхуваше, че ще бъде ударен. Разтрепери се, но все пак отговори:

— Опитвахме се… да ги настигнем. Брат Рей беше прострелян. Не можеше да се придвижва сам. Не исках да го оставям. Очите на брат Ник бяха изгорени и той ослепя. Спасителя каза да оставим ранените… но те бяха мои приятели.

— Спасителя? Кой е този?

— Той. Спасителя. Истинският бог и господар. Той е водачът на Американското братство. Именно тях се опитвахме да настигнем.

— Недей… — обади се другият мъж. — Моля те… не им казвай…

— Американското братство — повтори Маклин. Беше чувал за тях и преди от скитници, които се бяха присъединили в редиците на АНС. Те бяха водени, доколкото му беше известно, от бивш пастор от Калифорния, който някога имал предаване по една от кабеларките. Полковникът нямаше търпение да се срещне с него. — Значи се нарича Спасителя? Колко души пътуват с него и накъде са се насочили?

Падналият мъж се изправи, застана на колене и започна да крещи като луд:

— Спасителя е Пастир мой, от нищо не ще се нуждая: Той ме настанява на злачни пасби… — Разнесе се изщракването на петлето на .45-калибровия пистолет на Роланд, който беше опрян в главата на войника.

Капитанът не се поколеба нито за миг и дръпна спусъка.

Изстрелът накара Шийла да подскочи. Онзи се строполи на земята.

— Гари? — продължи Маклин, докато Кейтс се взираше в трупа на другаря си с ококорени очи. Ъгълчето на устата му трепереше в истерична усмивка. — Колко души пътуват със Спасителя и накъде са се насочили?

— А… а… а… — запелтечи Кейтс. — А… а… три хиляди — най-накрая съумя да отговори. — Може би четири. Не съм напълно сигурен.

— Разполагат ли с бронирани превозни средства? — попита Роланд. — Автоматични оръжия? Гранати?

— С всичко това. Намерихме един армейски оръжеен склад в Южна Дакота. В него имаше камиони, бронира ни автомобили, картечници, огнехвъргачки, гранати… всичко, каквото може да си представи човек. Имаше дори… шест танка и сандъци със сериозни муниции.

Полковник Маклин и Роланд се спогледаха. Една и съща мисъл мина през главите на двамата: „Шест танка и сандъци със сериозни муниции“.

— Какви танкове? — Кръвта започна да бушува във вените на Маклин.

— Нямам представа. Големи танкове, с големи оръдия. Но единият от тях не тръгна още от самото начало. Оставихме другите три по пътя, защото се счупиха и нашите механици не успяха да ги поправят.

— Значи все още разполагат с два?

Кейтс кимна и наведе засрамен глава, защото усещаше как погледът на Спасителя прогаря врата му. Лидерът им имаше три заповеди: „Неподчинението е смърт“, „Да убиваш, е милостиво“ и „Обичай ме“.

— Добре, Гари. — Маклин проследи с пръст челюстта на мъжа. — Накъде са се насочили? — Кейтс измърмори нещо и полковникът изви глава нагоре. — Не те чувам.

Погледът на войника се плъзна към пистолета, който Роланд държеше, а след това отново към скритото зад черната маска лице с неговото единствено студено синьо око.

— Западна Вирджиния — отвърна той. — Отиват в Западна Вирджиния. На място, наречено Уоруик Маунтин. Не знам точно къде се намира.

— Западна Вирджиния? Защо там?

— Защото… — Мъжът потрепери, тъй като усещаше, че онзи с бинтованото лице и .45-калибровия пистолет нямаше търпение да го убие. — Ако ви кажа, ще ме пощадите ли? — попита той.

— Няма да те убием — обеща полковникът. — Кажи ми, Гари. Кажи ми.

— Отиват в Западна Вирджиния, защото… Бог живее там — отговори войникът и лицето му се изкриви от агония, че е предал Спасителя. — Бог живее на върха на Уоруик Маунтин. Брат Тимъти го срещнал там преди много време. Бог му показал черната кутия и сребърния ключ и му разкрил как ще свърши светът. И сега брат Тимъти води Спасителя при Бог.

Маклин млъкна за няколко секунди. След малко се изсмя гръмогласно и наподоби сумтенето на животно. Когато спря да се смее, сграбчи с лявата си ръка яката на ризата на Кейтс и притисна пироните на дясната в бузата му.

— Вече не си сред ненормални религиозни фанатици, приятелю. Вече си сред воини. Така че спри с глупостите и ми кажи истината. Веднага.

— Кълна се! Кълна се! — От очите на Кейтс потекоха сълзи и се плъзнаха през мръсотията по лицето му. — Бог живее в Уоруик Маунтин! Брат Тимъти води Спасителя при него! Кълна се!

— Нека аз се разправя с него — предложи Роланд.

Настъпи мълчание. Маклин се вторачи в очите на Гари Кейтс и след малко дръпна дясната си ръка. На бузата на мъжа се появиха кървави точки.

— Ще се погрижа много добре за него. — Капитанът прибра пистолета си в кобура. — Ще го накарам да забрави болката в краката си. След това ще си поговорим хубавичко.

— Да. — Полковникът кимна. — Мисля, че идеята е много добра.

— Махнете му веригите — нареди Роланд на войниците. Те веднага се подчиниха. Очите му светеха от вълнение зад очилата. Той беше един щастлив млад мъж. Животът беше труден, да, и от време на време му се искаше да пийне едно пепси, да похапне някое десертче „Бейби Рут“, да си вземе душ и да гледа някой хубав военен филм по телевизията… но това бяха все неща, които принадлежаха на един минал живот. Сега беше сър Роланд и живееше, за да служи на Краля в тази безкрайна игра на „Кралският рицар“. Много му липсваше компютърът му; това беше единственото неприятно нещо от загубата на електричеството. Понякога сънуваше много странен сън, в който се намираше в някакъв подземен лабиринт заедно с Краля, и в този лабиринт имаше два тунелни трола — мъж и жена — с познати физиономии. Тези хора, най-вече лицата им, го притесняваха и винаги го будеха облян в студена пот. Но тези лица не бяха истински, те съществуваха само в сънищата му и не му пречеха да заспи отново. Можеше да спи като мъртвец, когато съзнанието му беше чисто.

— Помогнете му да върви — нареди Роланд на двама от войниците. — Оттук. — Поведе ги към черната каравана.

Маклин побутна мъртвеца в краката си.

— Разкарайте го — каза на един от часовите и се загледа в източния хоризонт. Американското братство едва ли беше много пред тях — може би на не повече от четиридесет-петдесет километра. Те щяха да са натоварени с провизиите на това процъфтяващо градче Сътън. Също така разполагаха с много оръжия, муниции… и два танка.

„Можем да ги настигнем — помисли си Маклин. — Можем да ги настигнем и да им вземем всичко. Ща навра мутрата на Спасителя под ботуша си. Защото нищо не може да се изправи на пътя на Армията на съвършенството и нищо не може да спре грандиозния план.“

— Бог живее в Уоруик Маунтин — беше казал мъжът. — Бог му показал черната кутия и сребърния ключ и му разкрил как ще свърши светът.

Ненормалните религиозни фанатици трябваше да бъдат избити. Нямаше място за техния вид в голямата картина.

Обърна се към караваната. Шийла Фонтана стоеше на прага. Маклин изведнъж осъзна, че цялото това вълнение беше предизвикало ерекция у него. При това добра ерекция. Такава, която обещаваше да се задържи известно време. Той изкачи красивото стълбище с парапета от демонични лица, влезе в караваната и затвори вратата.

68

— Сестра! Сестра, събуди се!

Клошарката отвори очи и видя надвиснала над нея фигура. Няколко секунди не знаеше къде се намира и инстинктивно стисна кожената чанта. После си спомни, че беше задрямала на топлината от печката в бараката на Глори Боуен. Последното, което си помнеше, беше музиката от флейта, на която свиреше някой край огъня отвън.

Шивачката я беше събудила.

— Джош те вика! — каза тя на Сестрата с изплашен глас. — Побързай! Нещо се случва със Суон!

Клошарката се изправи. Пол, който беше легнал на пода близо до нея, също се събуди и стана. Последваха Глори в другата стая, където Джош се беше надвесил над Суон. Арън наблюдаваше случващото се с ококорени очи и държеше багетата.

— Какво има? — попита Сестрата.

— Треската ѝ! Тя изгаря! — Гигантът взе един парцал от менче с разтопен сняг и го изстиска. Заразтрива студения плат по врата и ръцете на момичето. Можеше да се закълне, че вижда как се издига пара на златистата светлина от газената лампа. Опасяваше се, че цялото ѝ тяло изведнъж ще стигне до момент, в който ще се възпламени и ще експлодира. — Трябва да се справим с треската ѝ!

Пол докосна ръката на Суон и бързо се дръпна, защото имаше чувството, че е пипнал гореща печка.

— Господи! От колко време е така?

— Не знам. Имаше треска, когато я проверих преди около един час, но не беше толкова сериозна! — Джош отново потопи парцала в студената вода и този път го потри в кожата на Суон, без да го изстисква. Тя се разтресе яростно, главата ѝ се замята напред-назад, а от устата ѝ излизаха дълбоки и ужасни стонове.

— Тя умира, Джош! — изкрещя Арън. В очите му имаше сълзи. — Не я оставяй да умре!

Гигантът потопи ръце в студената вода и заразтрива кожата на момичето. Тя беше толкова гореща отвътре, толкова ужасно гореща. Нямаше представа какво да прави и потърси помощ от Сестрата.

— Моля те — каза той. — Помогнете ми да я спася!

— Изкарай я навън! — Клошарката вече протягаше ръце, за да му помогне да изнесат Суон. — Можем да я покрием със сняг!

Джош пъхна ръце под момичето и се опита да я вдигне. Тя зарита и наново превързаните ѝ ръце дращеха във въздуха. Той я притегли към себе си и отпусна главата ѝ на рамото си. Горещината, която се носеше под нейната Маска на Йов, едва не изгори кожата му.

Направи две крачки и Суон изпищя, потрепери и се отпусна.

Джош почувства как треската я напусна. Усети как ужасната топлина изтича от тялото ѝ, сякаш някой беше отворил вратата на фурна право в лицето му. Усети я как се издига като покров от пара, която попи в тавана на тридесет сантиметра над главата му.

Суон се беше отпуснала в ръцете му и Сестрата си помисли, че е мъртва. „О, Господи… Суон е мъртва.“

Коленете на Джош едва не го предадоха.

— Суон! — каза той и гласът му пресипна. Високото и крехко тяло на момичето изстиваше в ръцете му. Една сълза едва не го ослепи. Изпусна хлип, който разтресе костите му.

Нежно и внимателно положи Суон обратно в леглото. Тя лежеше като смачкано цвете, с разперени ръце и крака.

Джош се страхуваше да докосне китката ѝ и да потърси пулс. Опасяваше се, че този път искрицата живот ще е изгаснала.

Въпреки това го направи. Не усети нищо. Наведе глава за няколко секунди.

— О, не — прошепна той. — О, не. Мисля, че е…

Почувства леко потреперване под пръстите си.

И още едно. После трето и четвърто… ставаха все по-силни. Погледна лицето на Суон. Тялото ѝ се разтресе… след което последва странен звук, който приличаше на пропукването на изсъхнала глина.

— Вижте… лицето ѝ — прошепна Пол, който стоеше до долната част на леглото.

В Маската на Йов се беше появила пукнатина, която приличаше на дебела колкото косъм линия.

Тя започваше от мястото, на което трябваше да е челото ѝ, минаваше на зигзаг над носа ѝ и продължаваше надолу върху лявата ѝ буза и челюстта. Тази единствена пукнатина се разшири и се превърна в цепка, от която се разнесоха още пукнатини. Части от Маската на Йов започнаха да се белят и да падат, подобно на коричка на вече излекувана дълбока и неприятна рана.

Пулсът на Суон направо препускаше. Джош пусна китката ѝ и отстъпи назад. Така се беше ококорил, че очите му заплашваха да изскочат от собствената му маска.

— О… — обади се Сестрата.

— … Господи — довърши Глори. Тя сграбчи Арън, притисна го до себе си и сложи ръка върху лицето му, за да му прикрие очите. Той я избута.

Маската на Йов продължаваше да се разпада с тихо пукане и пращене. Суон лежеше неподвижна и само гърдите ѝ се движеха, докато дишаше. Джош се протегна да я докосне отново, но не го направи… защото Маската на Йов изведнъж се разцепи на две половини и падна от лицето ѝ.

Никой не помръдваше. Пол изпусна затаения си дъх. Сестрата беше прекалено изумена, за да направи нещо друго, освен да зяпа.

Суон все още беше жива. Джош се протегна, взе газената лампа от куката на стената и я задържа над главата ѝ.

Тя нямаше лице. Там, сред счупените глинести остатъци от Маската на Йов, чертите ѝ бяха заличени, станали бели и гладки като восък, освен двете малки дупки за ноздрите ѝ и една цепка за устата ѝ. Гигантът прокара пръстите на треперещата си ръка върху мястото, на което трябваше да се намира дясната ѝ буза. Те се покриха с мазна бяла субстанция с консистенцията на вазелин. Под мазното вещество забеляза бледа и леко розова кожа.

— Сестра — каза бързо Джош, — ще подържиш ли това? — Той ѝ подаде газената лампа. На светлината ѝ клошарката видя какво се намира отдолу и едва не припадна. — Дръж я стабилно — нареди гигантът и взе парцала от менчето с разтопен сняг. Бавно и внимателно започна да почиства подобната на вазелин субстанция. — Господи! — гласът му трепереше. — Погледнете това! Погледнете!

Глори и Пол се приближиха, за да видят, а Арън се повдигна на пръсти.

Сестрата видя. Тя махна едно парче от Маската на Йов и докосна един кичур от косата на Суон. Той беше потъмнял от гъстото желе, което я покриваше, но въпреки него лъщеше в златисто и червено. Това беше най-красивата коса, която беше виждала някога и растеше силна и гъста от скалпа на момичето.

— Арън! — каза Джош. — Върви да повикаш Ана и Джийн! Побързай! — Момчето хукна като стрела. Той продължи да почиства мазния слой от лицето на Суон и чертите ѝ започнаха да се появяват.

Гигантът я погледна и докосна челото ѝ. Треската ѝ си беше отишла и температурата ѝ като че ли беше нормална. Очите ѝ все още бяха затворени, но дишаше нормално, затова реши да я остави да поспи.

— За какво, по дяволите, е тази врява? — попита Ана Макклей, когато влезе вътре.

— Заради това — отвърна нежно Джош и отстъпи назад, за да може жената да види.

Тя спря, сякаш се беше ударила в стена, а очите на силното ѝ застаряло лице се напълниха със сълзи.

69

— Хей, момчета! Време е за закуска!

Робин Оукс изсумтя безразлично, когато Ана Макклей им донесе тенджера със супа и няколко купички на верандата. Той и тримата млади разбойници бяха прекарали нощта пред голямата клада заедно с още шест-седем други жители на града, които бяха на пост пред бараката на Глори. Посрещна ги поредното мрачно и студено утро. Вятърът разнасяше малки снежинки на крилете си.

— Е, хайде де! — настоя Ана. — Искате ли закуска или не?

Робин се изправи, мускулите му се бяха схванали, и мина покрай коня, който беше завързан за един от стълбовете на верандата. Върху гърба на животното бяха хвърлени две одеяла и беше достатъчно близо до топлината на големия огън, за да не измръзне. Другите момчета последваха водача си и няколко от жителите на града се размърдаха и отидоха да си вземат храната.

Ана сипа един черпак от супата на Робин. Той сбърчи нос.

— Отново ли тази гадост? Не вечеряхме ли с това?

— Естествено. Също така ще обядваме с нея, така че свиквай.

Младежът изпита желание да хвърли купичката на земята, но се въздържа. Знаеше, че супата е направена от варени корени и късчета добро, старо здравословно месо от плъх. Сега дори храната в столовата в сиропиталището му се струваше манна небесна и би вървял пеша до Китай за един голям хамбургер от „Бъргър Кинг“. Махна се от опашката, за да може следващият човек да си получи дозата, вдигна купичката и отпи. Прекара ужасна нощ, неспокойна и изнервена, и най-накрая успя да поспи няколко часа въпреки стареца, който свиреше на флейта до огъня. Робин щеше да го срита, но останалите като че ли наистина се наслаждаваха на тъпата музика, а и видя как лицето на дъртака сияеше на светлината от огъня, докато свиреше нотите. Спомни си как звучеше хеви метълът: размазващи настъпателни китарни акорди и гръмотевица от барабани, които като че ли предвещаваха края на света. Това беше неговата музика… но му хрумна, че краят на света наистина беше настъпил и може би сега беше време за мир. Мир в действията, думите и музиката.

„Проклятие! — каза си Робин. — Сигурно остарявам!“

Събуди се по някое време през нощта. Изправи се само за да разбере, че се е схванал, че се чувства ужасно и че трябва да си намери по-топло местенце. Тогава забеляза мъжа, който стоеше от другата страна на огъня. Просто си стоеше и се взираше в бараката на Глори, а мръсното му палто се развяваше на вятъра. Робин не си спомняше лицето на непознатия, но той беше минал спокойно покрай спящите, докато не се озова на пет-шест метра от верандата на бараката. Ана и Джийн бяха седнали на стъпалата, въоръжени с пушки, за да бранят вратата, но в този момент си говореха и не забелязаха мъжа. Робин си спомни, че Джийн беше потреперил и беше вдигнал яката си, а Ана беше духнала в шепите си, сякаш внезапно ѝ беше станало много студено.

Непознатият се беше обърнал и си беше тръгнал с уверена крачка. Приличаше на човек, който имаше работа за вършене и места, които трябваше да посети. Може би точно заради това Робин го запомни. Но след това се обърна, положи глава на земята и заспа, докато не се събуди от студените бодлички на снега върху клепачите му.

— Кога ще си получим оръжията обратно? — попита той.

— Не и преди Джош да разреши — отвърна Ана.

— Слушай, госпожо! Никой не може да ми взима оръжието! Искам си го обратно!

Жената му се усмихна доволно.

— Ще си го получиш. Когато Джош разреши.

— Хей, Ана! — провикна се Арън, който стоеше малко по-надолу на пътя. Отново си играеше с Ревльото. — Сега можеш ли да дойдеш да видиш магията?

— По-късно! — отвърна жената и продължи да сипва буламача от корени и месо от плъх. Дори започна да си подсвирква, докато работеше… една от любимите си мелодии — Bali Ha’i от филма „Южен Пасифик“.

Робин беше наясно, че нямаше друг начин да си върне пушката, освен да щурмува бараката. Нито той, нито момчетата му бяха допускани вътре, откакто бяха дошли тук, и това започваше да го вбесява.

— Защо, по дяволите, си толкова щастлива? — сопна ѝ се той.

— Защото това е една чудесна и славна сутрин. Толкова прекрасна, че дори един хлапак като теб не може да ми я развали. Разбираш ли? — Ана го дари с бърза усмивка, която разкри всичките ѝ предни зъби.

— Какво ѝ е толкова чудесното и славното на тази сутрин? — Робин изсипа остатъка от супата си. — На мен ми изглежда същата като всяка друга — мрачна и студена. — Той забеляза, че очите на жената бяха различни, някак си по-ясни и развълнувани. — Какво става?

Сестрата излезе отвън заедно с кожената ученическа чанта, с която никога не се разделяше. Тя вдиша глътка студен въздух, за да си прочисти главата, защото беше будувала цяла нощ да наглежда Суон заедно с другите.

— Мога ли да ти помогна? — обърна се тя към Ана.

— Не, ще се оправя. Това е последната. — Жената сипа супа в последната купичка. Всички освен Робин се бяха върнали до огъня, за да закусят. — Как е тя?

— Все така. — Сестрата се протегна и чу как старите ѝ кокали пукат и щракат. — Дишането ѝ е нормално и треската ѝ премина… но е все така.

— Какво става? — настоя да научи Робин.

Ана взе празната купичка от ръцете му и я остави в тенджерата.

— Когато Джош реши да ти каже, ще научиш. Както и всички останали.

Младежът погледна Сестрата.

— Какво става със Суон? — попита с по-спокоен глас той.

Клошарката хвърли бърз поглед на Ана и отново погледна Робин. Той очакваше отговор и според нея заслужаваше такъв.

— Тя се… промени.

— Промени? В какво? В жаба ли? — Усмихна се, но Сестрата не му отвърна и усмивката му се изпари. — Защо не ми дават да я видя? Няма да я нараня или нещо подобно. Освен това аз съм този, който видя нея и големия тип в онова стъклено чудо. Ако не бях аз, вие нямаше да сте тук. Това нищо ли не означава?

Ана отговори:

— Когато Джош реши…

— Не говоря с теб, Голяма майко! — прекъсна я Робин и хладният му поглед направо я прониза. Ана потрепери леко, но бързо се окопити и отвърна на погледа му. — Не ми дреме какво казва или иска Джош — продължи непоколебимо младежът. — Трябва да видя Суон. — Посочи кожената чанта. — Знам, че вярваш, че този стъклен пръстен те е довел тук — каза на Сестрата. — Е, замисляла ли си се, че вероятно е довел и мен тук?

Думите му ѝ дадоха храна за размисъл. Може би беше прав. Все пак той беше единственият човек освен нея, който беше видял Суон в дълбините на пръстена.

— Какво ще кажеш? — попита Робин.

— Добре — отвърна тя. — Ела.

— Хей! Не мислиш ли, че първо трябва да попиташ Джош?

— Не. Всичко е наред. — Сестрата отиде до вратата и я отвори.

— Защо не си срешеш косата? — попита го Ана, когато се качи по стъпалата. — Прилича на проклето птиче гнездо!

Робин ѝ се усмихна горчиво.

— Защо не си пуснеш малко коса? Като тази на лицето ти. — Той мина покрай Сестрата и влезе в бараката.

Преди да го последва, клошарката попита Ана дали Джийн и Закиъл са намерили сакатия в червената детска вагонетка. Жената отговори, че още не са докладвали, че ги няма от два часа и че започва да се тревожи за тях.

— Какво искаш от него? — попита тя. — Той просто не е добре с главата.

— Може и така да е. А може да е хитър като лисица. — Сестрата влезе в бараката, а другата жена остана да събере празните купички от супата.

— Хей, Ана! — провикна се Арън. — Сега ще дойдеш ли да видиш магията?

Пол беше запленен от печатарската машина в бараката и дори беше разглобил някои от частите ѝ. Глори му помагаше да почисти зъбните колела и ролките от прахта. Тя изгледа притеснено Робин, който влезе вътре и отиде до печката, за да си стопли ръцете, но Пол я успокои, като ѝ каза, че младежът е точен и тя се върна към работата си.

Сестрата направи знак на Робин да я последва. Тъкмо щяха да влязат в другата стая, когато туловището на Джош се изпречи на прага на вратата.

— Какво търси той тук?

— Аз го поканих. Казах му, че може да види Суон.

— Тя все още спи. Или е ужасно изтощена, или… още ѝ има нещо. — Гигантът наклони глава, за да може да огледа с окото си младежа. — Не мисля, че е добра идея той да влезе при нея.

— Стига де, човече! Каква е тази голяма мистерия? Просто искам да видя как изглежда, това е всичко!

Джош не му отговори, но също така не се дръпна от прага на вратата. Вместо това попита Сестрата:

— Джийн и Закиъл още ли не са се върнали?

— Не. Ана каза, че започва да се притеснява. Аз също.

Гигантът изсумтя. Той също се тревожеше. Сестрата му беше разказала за мъжа с горящата ръка в киното на Четиридесет и втора и за срещата си с Дойл Халанд в Ню Джърси. Беше му споделила и за онзи, който спокойно си карал велосипеда на магистралата в Пенсилвания, следван по петите от глутница вълци, и който за малко щял да я пипне в базата на Червения кръст в Хоумуд. Този тип можел да си променя лицето и тялото, беше му обяснила тя. Можел да се преобразява и да се превръща във всеки, дори в един сакат. Това е много добра дегизировка, беше казала клошарката на Джош, защото кой би предположил, че един инвалид може да е опасен като бясно куче сред овце? Сестрата не можеше да разбере как я беше проследил. Дали беше решил да се установи тук и да я чака, или някой беше видял стъкления пръстен? Ана беше казала, че Господин Добре дошли е в града само от два дни, но това не беше меродавно, тъй като беше възможно отдавна да живее в Мерис Рест, но под различни лица. Независимо защо и кога беше пристигнал, Господин Добре дошли трябваше да бъде намерен, и Джийн и Закиъл бяха тръгнали да го търсят, въоръжени до зъби.

— Той беше тук — спомни си, че му беше казала Суон. — Мъжът с аленото око.

— Да изпратим ли някого след тях? — попита Сестрата.

— Какво? — Джош се откъсна от мислите си.

— Джийн и Закиъл. Да изпратим ли хора да ги потърсят?

— Не, все още не. — На гиганта му се искаше да тръгне с тях, но Глори го беше стиснала за ръкава и му беше казала, че трябва да остане до Суон. Тя знае какво е той, беше си помислил. Може би се опитваше да му спаси живота. — Мъжът с аленото око — изрече тихичко.

— А? — Робин се намръщи, защото не беше сигурен, че е чул правилно.

— Така го нарече Суон. — Джош не сподели на младежа, че точно на тази карта „Таро“ пишеше „СМЪРТТА“.

— Ахаааа — намръщи се Робин. — Явно имате запаси от много силни лекарства някъде тук, големи братко.

— Ще ми се да беше прав. — Гигантът си каза, че хлапето е добро… имаше още какво да се желае, разбира се, но напоследък за кого ли нямаше? — Ще си налея чаша кафе. Можеш да влезеш, но само за две минути. Ясно? — Изчака, докато младежът кимна, и след това отиде в предната стая. Пътят до леглото на Суон беше освободен.

Робин обаче се поколеба. Дланите му бяха влажни. На светлината от газена лампа видя лежащата на леглото фигура. Одеялото беше дръпнато до брадичката ѝ, но лицето ѝ беше обърната настрани и не можеше да го види.

— Влизай — прикани го Сестрата.

„Умирам от страх!“, осъзна младежът.

— Какво имаше предвид, като каза, че се е променила? Да не би… сещаш се… да се е скофтила?

— Влез вътре и ще разбереш.

Краката му отказваха да се помръднат.

— Тя е много важна, нали? Имам предвид, че щом може да накара царевицата да поникне отново, то тогава е много специална. Нали?

— По-добре влез. Хабиш си двете минути. — Сестрата го бутна и Робин влезе в спалнята. Тя го последва.

Той отиде до леглото. Беше нервен, сякаш някоя от монахините щеше да го шиба с пръчка през ръцете, защото е плюл.

Видя разлята върху възглавницата от кръпки златиста коса. Блестеше на светлината от газената лампа като прясно окосено сено, но тук и там беше опръскана в червено.

Коленете му се удариха в ръба на леглото. Робин беше хипнотизиран от тази чиста коса, защото беше забравил как изглежда.

В следващия миг Суон се обърна под одеялото и легна по гръб. Лицето ѝ се разкри пред младежа.

Тя все още спеше. Косата ѝ се лееше като грива от високото ѝ и гладко чело, а от слепоочията ѝ водеха началото си червени кичури, подобно на пламъци в жълто поле. Имаше обло лице и беше… „Да — помисли си Робин. — Да. Беше красива.“ Най-красивото момиче, което беше виждал.

Червеникаворусите ѝ вежди образуваха полумесеци над затворените ѝ очи. Имаше прав и елегантен нос и остри скули, а в брадичката ѝ се мъдреше малка трапчинка във формата на звезда. Кожата ѝ беше много бледа, почти прозрачна. Оттенъкът ѝ напомняше за луната в ясна лятна нощ в един изгубен свят.

Робин разглеждаше лицето на Суон… но някак си плахо, като човек, който се разхожда в прекрасна градина, в която няма път. Зачуди се как ли ще изглежда будна, какъв цвят бяха очите ѝ, как звучеше гласът ѝ, как се движеха устните ѝ. Не можеше да ѝ се насити. Тя приличаше на дъщеря на леда и огъня.

„Събуди се — помисли си младежът. — Моля те, събуди се.“

Суон продължи да спи спокойно.

Но нещо вътре в него се събуди.

„Събуди се. Събуди се, Суон“, замоли се той. Очите ѝ останаха затворени.

Един глас го извади от унеса:

— Джош! Глори! Елате навън да видите това! — Беше онази стара кошница Ана, осъзна Робин. Викаше от предната врата.

Той отново погледна Суон.

— Ще отида да проверя какво става — каза Сестрата. — Веднага се връщам. — Тя излезе от стаята, но младежът едва я чу.

Посегна да докосне бузата на момичето, но се спря. Не се чувстваше достатъчно чист, за да го направи. Дрехите му бяха дрипави и спечени, пропити с пот и пръст, а ръцете му бяха мръсни. Ана беше права, като му каза, че косата му прилича на птиче гнездо. Зачуди се защо, по дяволите, беше сплел тези пера и кости в нея? Предположи, че тогава просто си запълваше времето и смяташе, че е много готино. Сега се почувства глупаво.

— Събуди се, Суон — прошепна Робин. Отново не получи отговор. Една муха неочаквано се спусна към него, прелетя над лицето му, но той я хвана и я размаза в крака си, защото мръсно създание като това нямаше работа тук с красивото момиче. Насекомото го ужили леко, но той почти не забеляза.

Младежът продължи да се взира в лицето ѝ и да си мисли всички неща, които някога беше чувал за любовта. „Човече! — помисли си той. — Момчетата със сигурност ще вият като вълци, ако ме видят сега!“

Суон беше толкова красива, че имаше чувството, че сърцето му ще се скъса.

Сестрата щеше да се върне всеки миг. Ако смяташе да направи онова, за което копнее, трябваше да е бърз. — Събуди се — прошепна отново Робин и след като за пореден път не получи отговор, се наведе и целуна ъгълчето на устата ѝ.

Топлината на устните ѝ под неговите го шокира, а ароматът на кожата ѝ беше като лек бриз в прасковена овощна градина. Сърцето му биеше като тежък метален барабан. Робин не отлепяше устни от нейните. И не ги отлепяше. И не ги отлепяше.

Накрая ги отлепи, защото се страхуваше, че Сестрата или някой друг ще го хване. Онзи голям тип можеше така да го изрита, че да го изпрати в орбита при сателитите, ако такива все още бяха ост…

Суон помръдна. Робин беше сигурен, че помръдна. Нещо помръдна… вежда, ъгълчето на устата ѝ, може би дори бузата или челюстта. Той се наведе над нея, докато лицето му не застана само на сантиметри от нейното.

Суон отвори очи.

Робин така се стресна, че се дръпна назад, сякаш момичето беше статуя, която се е съживила. Очите ѝ бяха тъмносини, напръскани с червено и златисто. Тези цветове го накараха да се сети за стъкления пръстен. Суон се изправи до седнало положение, като докосна с ръка мястото, на което младежът я беше целунал, и бледите ѝ бузи станаха яркорозови.

Момичето вдигна ръка и преди Робин дори да си помисли да се предпази, го зашлеви по бузата.

Той залитна назад. Собствената му буза също почервеня, но съумя да се ухили глуповато. Не можа да измисли да каже нещо по-умно от „Здрасти“.

Суон погледна ръцете си. Докосна лицето си. Прокара пръсти по носа и устата си, опипа скулите и челюстта си. Цялата се тресеше и беше на път да се разплаче, а дори не знаеше кой беше този младеж с перата и костите в косата, но го удари, защото смяташе, че ще я нападне. Всичко беше объркано и шантаво, но отново имаше лице и можеше да вижда ясно през двете си очи. С периферното си зрение забеляза червеникавозлатист проблясък и хвана един дълъг кичур от косата си. Опули се насреща му, сякаш нямаше представа какво представлява. Последният път, в който имаше коса, беше денят, в който двете с майка ѝ влязоха в онзи прашен хранителен магазин в Канзас.

Косата ми беше светлоруса, спомни си тя. Сега е с цвят на огън.

— Мога да виждам! — каза Суон на момчето и по гладките ѝ бузи потекоха сълзи. — Отново мога да виждам! — Без Маската на Йов, която да притиска устата и ноздрите ѝ, гласът ѝ беше различен. Звучеше меко, дрезгаво, като глас на момиче, което се превръща в жена… глас, който изкрещя развълнувано: — Джош! Джош!

Робин побягна навън, за да повика Сестрата. Образът на най-красивото момиче на земята се беше запечатал като щампа в мозъка му.

Сестрата обаче я нямаше в другата стая. Тя стоеше до стъпалата на верандата заедно с Глори и Пол.

Джош и Ана стояха от двете страни на Арън, на около десет метра от верандата и в средата на пътя.

Момчето беше център на огромно внимание.

— Виждате ли? — изграчи то. — Казах ви, че е магия! Просто трябва да знаете как да я държите!

Двата малки клона, които стърчаха в противоположни ъгли от багетата, се държаха на върховете на показалците на Арън. Другият край на Ревльото се движеше нагоре-надолу и нагоре-надолу, подобно на някаква помпа. Момчето се ухили гордо на магическия си номер — очите му блеснаха и зъбите му лъснаха — докато още хора се събираха около него.

— Може би си намерил кладенец — зачуди се на глас Джош.

— А? — попита Арън, а Ревльото продължи да сочи пътя към прясната вода.

Сестрата, която стоеше до стъпалата, усети ръка на рамото си. Обърна се и видя Робин. Той се опитваше да каже нещо, но беше толкова нервен, че не можеше да изрече думите. Видя разлетия червен отпечатък от длан върху бузата му и смяташе да го избута настрани и да влезе на бегом в бараката, когато Суон излезе през вратата, наметнала високото си и слабо тяло с одеяло. Краката ѝ бяха несигурни като тези на сърна. Тя присви очи и примига на мрачната сива светлина.

Клошарката се почувства толкова слаба, че дори снежинка можеше да я повали, но тогава чу Робин да прошепва „О“, сякаш беше ударен… и веднага разбра.

Ана вдигна поглед от подскачащата багета. Джош се обърна и видя онова, което зяпаха останалите.

Направи крачка, втора и трета, и накрая побягна със скорост, която би повалила дори Копата сено Мълдуун. Хората се махаха от пътя му.

Джош изкачи стъпалата. Суон вече протягаше ръце към него и беше на път да се строполи. Той я вдигна във въздуха, преди да е паднала, притисна я до гърдите си. „Благодаря ти, Господи, благодаря ти, че върна дъщеря ми!“, помисли си той.

Гигантът навря деформираната си глава в рамото ѝ и се разплака… но този път Суон не чу болезнения звук, а песен от новооткрита радост.

Дванадесет

Истински лица

Синът на господин Кайдън ♦ На гости на Спасителя ♦ Истинска дама ♦ Щурмуваната крепост ♦ Леговището

70

Суон вървеше сред избуялите зелени царевични стъбла, докато снежинките съскаха в големия огън. Джош и Сестрата я следваха от двете ѝ страни, а самите те бяха следвани от двама мъже с пушки, които зорко се оглеждаха за червени рисове… или някакви други хищници.

Минаха три дни, откакто Суон се събуди. Слабото ѝ тяло беше облечено в многоцветно палто, което Глори ѝ беше ушила, а на главата си носеше бяла плетена шапка — един от десетките подаръци, които благодарните жители на Мерис Рест бяха оставили за нея на верандата на бараката на Глори. Не можеше да използва всички палта, ръкавици, чорапи и шапки, които получи, затова излишните бяха прибрани в кашони, за да бъдат раздадени на онези, чиито дрехи вече не бяха годни за употреба.

Дълбоките ѝ тъмносини очи, напръскани с червено и златисто, огледаха избуялата царевица, която беше станала метър и двадесет на височина и тъмнозелена на цвят. Косата ѝ се спускаше като пламъци изпод шапката ѝ. Кожата ѝ все още беше много бледа, но бузите ѝ бяха почервенели от студения вятър. Лицето ѝ беше кокалесто, нуждаещо се от храна и напълняване, но това щеше да стане по-късно. Сега вниманието ѝ беше насочено единствено към царевицата.

На нивата горяха огньове, около които доброволците от Мерис Рест се редуваха да пазят от рисове, гарвани и всичко друго, което можеше да се опита да унищожи царевицата. От време на време някоя група доброволци идваше с кофи и черпаци, за да предложи прясна вода от новия кладенец, който кирките и лопатите бяха изкопали преди два дни. Вкусът на водата събуди спомените на всички, които отпиха от нея, и им напомни за отдавна забравени неща: миризмата на чист и хладен планински въздух, сладостта на коледни бонбони, добро вино, престояло в бутилка петдесет години и очакващо някой да го оцени, както и десетки други неща, всяко от тях уникално и съществувало някога като част от един по-щастлив живот. Спряха да разтапят радиоактивен сняг за пиене и хората започнаха да се чувстват по-силни, а болките в гърлата, главите и други части на тялото отшумяха.

Джийн Скъли и Закиъл Епстайн така и не се върнаха. Телата им все още не бяха намерени, но Сестрата беше сигурна, че са мъртви. Беше сигурна също така, че „мъжът с аленото око“ продължаваше да се скита някъде из Мерис Рест. Тя държеше кожената си чанта до себе си и я пазеше по-зорко от всякога, но вече се питаше дали онзи не беше изгубил интерес към пръстена и не беше насочил вниманието си към Суон.

Сестрата и Джош обсъждаха какво създание беше мъжът с аленото око. Тя нямаше представа дали вярва в рогатия Дявол с вилата, но много добре знаеше какво представлява Злото. Щом ги беше търсил цели седем години, значи не знаеше всичко. Да, беше лукав, имаше остра като бръснач интуиция, можеше да сменя лицата си с каквито си пожелае и да възпламенява хора само с допир, но имаше недостатъци и беше глупав. А вероятно най-големият му пропуск беше, че се смяташе за много по-умен от човешките същества.

Суон спря на място, след което се приближи до едно от по-малките царевични стъбла. То още беше на тъмночервени петна от кръвта от ръцете ѝ. Тя махна едната си ръкавица, докосна тънкото растение и усети тръпки в краката си, които се придвижиха нагоре по гръбнака, ръцете и пръстите ѝ и се вляха в царевицата като слаб поток електричество. Суон смяташе това усещане за нормално още от детството си, но сега се запита дали цялото ѝ тяло донякъде не беше като Ревльото — тя усещаше и черпеше сила от батерията на земята и можеше да я насочва през пръстите си към семена, дървета и растения Може би нещата бяха много по-сложни и никога нямаше да ги разбере в цялост, но можеше да затвори очи и да види прекрасните картини, които стъкленият пръстен ѝ беше показал. Добре знаеше на какво трябва да посвети остатъка от живота си.

По нейно предложение около основата на всяко стъбло бяха увити парцали и вестници, за да топлят, доколкото това беше възможно, новите корени. Твърдата пръст беше разбита с лопати и на всеки метър-метър и половина бяха изкопани дупки между редовете. В тези дупки беше налята чиста вода. Ако вятърът не духаше силно и човек се заслушаше внимателно, щеше да чуе как земята пъшка от удоволствие, докато пие.

Суон продължи напред, като спираше от време на време, за да докосне някое стъбло, или се навеждаше и стриваше пръст между пръстите си. Имаше чувството, че от ръцете ѝ излизаха искри. Изпитваше неудобство от всичките тези хора около нея през цялото време — особено мъжете с пушките. Странно беше да те гледат, да искат да те докоснат и да ти дадат дрехите, които носеха на гърба си. Суон никога не се беше чувствала специална, не се чувстваше такава и сега. Да, беше накарала царевицата да поникне, но това беше едно от нещата, които можеше да прави, както Глори можеше да ушие палто от парчета плат, а Пол да оправи малката печатарска машина и да я накара да заработи отново. Всеки имаше някакъв талант, а този беше нейният.

Суон извървя още няколко крачки и осъзна, че някой я гледа. Обърна глава към Мерис Рест и го видя да стои в началото на нивата. Дългата му до раменете кестенява коса се развяваше на вятъра.

Сестрата проследи погледа на момичето и също го видя. Знаеше, че Робин Оукс ги следва цяла сутрин, но не смее да се приближи. През последните три дни младежът отказваше всяко предложение да влезе в бараката на Глори. Не се оплакваше да спи край големия огън и Сестрата беше забелязала, че е махнал всички пера и кости от косата си. Клошарката погледна Суон и я видя, че тя се изчерви, преди да се обърне. Джош беше прекалено зает да внимава за рисове и не забеляза тази малка драма. „Характерно за един мъж — помисли си Сестрата. — Не виждат гората заради дърветата.“

— Добре се справят — каза Суон на клошарката, за да отдалечи мислите си от Робин Оукс. Гласът ѝ беше нервен и малко по-висок от нормалното. Сестрата се усмихна под обвивката на Маската на Йов. — Огньовете затоплят въздуха. Мисля, че царевицата расте много добре.

— Радвам се да го чуя — отвърна клошарката.

Суон също беше доволна. Тя отиде до всяка клада, поговори с доброволците, попита ги дали някой има нужда да бъде сменен, дали някой иска вода или супа от корени, каквато Глори, Ана или някоя от другите жени постоянно готвеха. Благодари им, че пазят нивата и че гонят кръжащите гарвани. Разбира се, гарваните също трябваше да ядат, но трябваше сами да си намерят храна някъде другаде. Суон забеляза, че една тийнейджърка няма ръкавици и ѝ даде своите. От дланите ѝ още се белеше мъртва кожа, но иначе ръцете ѝ се бяха излекували.

Тя спря пред дървената дъска, която играеше ролята на надгробна плоча на Ръсти. Все още не помнеше нищо от онази вечер освен съня за мъжа с аленото око. Нямаше време да обяснява на Ръсти какво беше означавал за нея и колко много го обичаше. Спомни си как фокусникът беше карал червените топки да се появяват и изчезват като част от магическия му трик за „Пътуващо представление“, което често му спечелваше някоя стара консерва с боб или плодов сок. Сега земята го беше погълнала и увила силни ръце около него, за да може да спи дълго и спокойно. Магията му все още беше жива — в нея, в Джош и в зелените стъбла, които се поклащаха на вятъра и обещаваха един нов живот.

Суон, Джош и Сестрата се обърнаха и тръгнаха по обратния път. Момичето и клошарката забелязаха, че Робин Оукс е изчезнал и едната от тях се разочарова.

Децата заподскачаха около Суон, когато продължиха по алеите към бараката на Глори. Сърцето на клошарката биеше силно в гърдите ѝ, докато оглеждаше всеки ъгъл в търсене на онази змия… стори ѝ се дори, че отнякъде наблизо чу скърцането на колелата на детска вагонетка, но звукът отшумя и в крайна сметка не беше сигурна, че въобще е чула нещо.

Един висок и измършавял мъж със светлосини келоиди, прогорени диагонално върху лицето му, ги чакаше до стъпалата и говореше с Пол Торсън. Ръцете на Пол бяха станали на кафяви петна от калта и боите, които смесваха с Глори, за да направят мастило за бюлетина. На улицата и около бараката се бяха събрали десетки хора, които бяха дошли, за да зърнат Суон. Те ѝ направиха път, когато се насочи към новодошлия.

Сестрата застана между тях, готова за всичко. Този път не усети отвратителната студена вълна, която се носеше от онзи… само неприятната миризма от тялото на човека. Очите му бяха в почти същия цвят като келоидите му. Той носеше тънко платнено палто и беше гологлав. От изгорения му скалп стърчаха туфи черна коса.

— Господин Кайдън чака Суон — съобщи Пол. — Той е наред. — Сестрата веднага се отпусна. Вярваше в преценката на Пол. — Мисля, че трябва да чуете какво ще ви каже.

Кайдън се обърна към Суон.

— Със семейството ми живеем ей там. — Той посочи по посока на изгорялата църква. Говореше с равен акцент от Средния запад, а гласът му трепереше, но беше изразителен. — Двамата със съпругата ми имаме три момчета. Най-голямото е на шестнадесет и до тази сутрин имаше същото нещо на лицето, което разбрах, че си имала и ти. — Кайдън кимна към Джош. — Като това. Тези образувания.

— Маската на Йов — отвърна Сестрата. — Какво имаш предвид „до тази сутрин“?

— Бен страдаше от силна треска. Беше толкова слаб, че едва се движеше. И тогава… рано тази сутрин… просто се пропука.

Сестрата и Суон се спогледаха.

— Чух, че с твоята е станало същото нещо — продължи мъжът. — Затова съм тук. Знам, че много хора искат да те видят, но… може ли да дойдеш до дома ми и да погледнеш Бен?

— Не мисля, че Суон може да направи нещо за сина ти — намеси се Джош. — Тя не е лекар.

— Не става въпрос за това. Бен е добре. Благодаря на Бог, че това чудо се пропука, защото синът ми едва успяваше да си поеме въздух. Просто… — Кайдън отново погледна Суон и изрече тихичко: — Просто сега е различен. Моля те, ела да го видиш. Няма да ти отнеме много време.

Нуждата, изписана на лицето на мъжа, я трогна, тя кимна и всички последваха мъжа по улицата към една алея, която минаваше покрай овъглените останки на църквата на Джаксън Боуен и ги вкарваше в лабиринт от бараки, малки колиби, купища фекалии и боклуци и дори кашони, които някои хора бяха събрали заедно, за да спят в тях.

Нагазиха в една кална и дълбока до глезените локва, след което изкачиха две дървени стъпала, които ги отведоха в по-малка и прохладна барака от тази на Глори. Вътре имаше само една стая, която беше изолирана със стари вестници и списания, забити по всички стени. Не беше останало никакво място, непокрито от пожълтелите заглавия, статии и снимки от един мъртъв свят.

Съпругата на Кайдън, чието лице имаше нездрав вид на светлината на една-единствена газена лампа, държеше спящо бебе в тънките си ръце. Едно хилаво и изплашено момче на девет-десет години беше стиснало краката на майка си и се опита да се скрие, когато непознатите влязоха. В стаята имаше диван със скъсани пружини, пералня, която се управляваше с манивела и електрическа печка — истинска антика, помисли си Джош — в която горяха дърва и боклуци и създаваха незначителна топлина. Един дървен стол се мъдреше до няколкото сложени един върху друг матраци на пода, на които, завит с грубо кафяво одеяло, лежеше най-големият син на Кайдън.

Суон се приближи до импровизираното легло и погледна лицето на момчето. Парчета от Маската на Йов бяха паднали около главата му. Те приличаха на сиви керамични отломки. Във вътрешността на тези парчета имаше от мазното, подобно на вазелин вещество.

Младежът, чието лице беше бледо, а сините му очи още блестяха от треската, се опита да седне, но беше прекалено слаб. Вместо това отметна кичур от гъстата си черна коса от лицето си.

— Ти си нея, нали? — попита той. — Момичето, което накара царевицата да расте?

— Да.

— Това е чудесно. Човек може да използва царевицата за много различни цели.

— Предполагам, че си прав. — Суон разгледа чертите на лицето на Бен — кожата му беше гладка и безупречна и като че ли светеше на светлината от газената лампа. Брадичката му беше издадена и квадратна, а носът му тънък и леко заострен в края. Като цяло беше красив младеж и Суон знаеше, че ще стане красив мъж, ако оцелее. Не разбираше защо Кайдън я беше повикал тук: какво трябваше да види?

— Така е! — Този път младежът се изправи. Очите му проблясваха и бяха изпълнени с вълнение. — Можеш да я пържиш и да я вариш, да правиш мъфини и кекс и дори да добиваш олио от нея. Някои варят уиски. Знам всичко за царевицата, защото работех над научен проект в основното училище, което посещавах в Айова. Спечелих първа награда на щатския панаир. — Той млъкна и докосна лявата страна на лицето си с трепереща ръка. — Какво се случи с мен?

Суон погледна Кайдън, който направи знак на нея, Джош и Сестрата да го последват навън.

Суон се обърна и погледът ѝ беше привлечен от едно заглавие в залепения на стената вестник: „ПРЕГОВОРИТЕ ЗА РАЗОРЪЖАВАНЕ СЕ ПРОВАЛЯТ ЗАРАДИ ОДОБРЕНИЕТО НА ПРОГРАМАТА «ЗВЕЗДНИ ВОЙНИ»“. Имаше снимка на някакви важни мъже в костюми и вратовръзки, които се усмихваха и вдигаха тържествено ръце. Тя нямаше представа за какво е всичко това, защото никой от тези на снимката не ѝ беше познат. Те изглеждаха много доволни, дрехите им бяха чисти и нови, а прическите им перфектни. Всички бяха гладко избръснати и Суон се зачуди дали някой от тях някога беше клечал над кофа, за да се облекчи.

Излезе, за да се присъедини към останалите.

— Синът ти е хубаво момче — казваше Сестрата на Кайдън. — Трябва да се радваш.

— Радвам се. Благодарен съм на Бог, че онова нещо се махна от лицето му. Но не става въпрос за това.

— Добре, за какво става въпрос тогава?

— Това не е лицето на сина ми. Или поне… не изглеждаше така, преди да се появят тези проклети образувания.

— Лицето на Суон беше изгорено, когато бомбите паднаха — каза Джош. — Тя също не изглежда така, както преди.

— Синът ми не беше обезобразен на седемнадесети юли — отвърна спокойно Кайдън. — Почти не беше засегнат. Винаги е бил добро и мило момче и двамата с майка му го обичаме много, но… Бен беше роден с вродени дефекти. Един червен родилен белег покриваше цялата лява част на лицето му. Лекарите го наричаха портвайн петно. И челюстта му беше уродлива. Един специалист от „Сидар Рапидс“ го оперира, но проблемът беше толкова сериозен, че… нямаше много място за надежда. Въпреки това Бен винаги е бил смел. Искаше да посещава нормално училище и да се отнасят с него като с всички останали — нито по-добре, нито по-зле. — Мъжът погледна Суон. — Косата и очите му са в същите цветове като преди. Формата на лицето му е същата. Но родилният белег го няма, челюстта му вече не е уродлива и… — Кайдън млъкна и поклати глава.

— И какво? — прикани го Сестрата.

Мъжът се поколеба, опита се да намери правилните думи и накрая я погледна.

— Постоянно му повтарях, че истинската красота не е тази отвън. Постоянно му казвах, че истинската красота е онова вътре, в сърцето и душата. — Една сълза потече по бузата му. — Сега Бен… прилича на онова момче вътре в него, което винаги съм си представял. Мисля, че сега… лицето на душата му е излязло на повърхността. — Кайдън приличаше на човек, разпънат между смеха и сълзите. — Смятате ли, че е налудничаво?

— Не — отвърна Сестрата. — Смятам, че е прекрасно. Бен е красив младеж.

— Винаги е бил такъв — каза той и този път си позволи да се усмихне.

Кайдън се върна при семейството си, а останалите минаха през калния лабиринт, за да излязат отново на пътя. Мълчаха, всеки от тях беше зает със собствените си мисли. Джош и Сестрата разсъждаваха над историята на Кайдън и се чудеха кога собствените им маски щяха да се пропукат… и какво щеше да се разкрие под тях. Суон пък си спомни нещо, което Леона Скелтън ѝ беше казала преди много време:

— Всеки има две лица, дете — външно и вътрешно. Външното е лицето, което вижда светът, но вътрешното е начинът, по който наистина изглеждаш. То е истинското ти лице и ако се обърне наобратно, ще покаже на света какъв човек си.

— Ако се обърне наобратно? — беше попитала тогава Суон. — Как?

Леона се беше усмихнала.

— Е, Господ още не е намерил начин да стори това. Но ще го направи…

— Лицето на душата му е излязло на повърхността — каза преди малко господин Кайдън.

— Но ще го направи…

— … лицето на душата му…

— Но ще го направи…

— Идва някакъв автомобил!

— Идва автомобил!

По пътя приближаваше пикап, чиито страни и капак бяха покрити с ръжда. Той се движеше бавно и веднага беше наобиколен от хора, които крещяха весело и се смееха. Джош знаеше, че беше минало много време, откакто за последно бяха виждали кола или камион, които да се движат. Той сложи ръка на рамото на Суон. Сестрата застана до тях, докато пикапът ръмжеше по пътя.

— Ей там е, господине! — провикна се някакво момче и се покатери на предната броня и капака. — Тя е ей там!

Пикапът спря и зад него се образува опашка от хора. Двигателят му се прокашля, изпука и изгърмя, но за хората това превозното средство беше като лъскав нов кадилак. Те докосваха нежно изядения му от ръждата метал. Шофьорът — червендалест мъж с червена бейзболна шапка, стиснал истинска пура между зъбите си — изгледа притеснено през прозореца развълнуваната тълпа, сякаш не беше много сигурен в каква лудница се беше озовал.

— Суон е точно тук, господине! — каза момчето на капака и показа на човека на пътническото място къде е момичето.

Дясната врата на пикапа се отвори и от него слезе мъж с къдрава бяла коса и дълга неподдържана брада. Той наклони глава, за да види към кого му сочеше момчето. Тъмнокафявите очи в измъченото му и набръчкано лице претърсиха тълпата от хора.

— Къде? — попита възрастният мъж. — Не я виждам!

Джош знаеше кого търсеше новодошлият. Вдигна ръка и му каза:

— Суон е тук, Слай.

Силвестър Муди позна гиганта от „Пътуващо представление“… и едва сега осъзна защо носеше черната ски маска. Погледът му се премести върху момичето, което стоеше до него, и за момент остана безмълвен.

— Мили боже! — изрече най-накрая той и се отдръпна от пикапа. Поколеба се известно време, защото още не беше сигурен, че това е тя. Погледна Джош и той му кимна.

— Лицето ти — каза старецът. — То се е… излекувало!

— Случи се преди няколко нощи — обясни Суон. — Мисля, че и други хора започват да се излекуват.

Ако вятърът духаше малко по-силно, щеше да го събори на колене.

— Красива си — каза Слай. — О, Господи… много си красива. — Обърна се към пикапа и изрече с треперещ глас: — Бил! Това е момичето! Това е Суон! — Бил Макхенри, най-близкият съсед на Силвестър Муди и собственик на пикапа, предпазливо отвори вратата си и слезе.

— Пътят беше адски тежък! — оплака се Слай. — Още една неравност и задникът ми щеше да се пръсне! За щастие, взехме допълнително бензин, иначе щеше да се наложи да вървим пеша през последните тридесет километра! — Старецът потърси някого. — Къде е каубоят?

— Погребахме Ръсти преди няколко дни — отговори Джош. — В една нива недалеч оттук.

— О. — Слай се намръщи. — Съжалявам да го чуя. Много съжалявам. Той беше почтен човек.

— Така е. — Гигантът наклони глава, за да погледне пикапа. — Какво търсиш тук?

— Знаех, че сте тръгнали към Мерис Рест. Поне така ми казахте, когато си заминахте. Реших да ви дойда на гости.

— Защо? Разстоянието между къщата ти и градът е поне осемдесет километра по неравен терен!

— Мислиш ли, че натъртеният ми задник не знае това? Всемогъщи боже, как ми се иска да седна на една хубава мека възглавница. — Слай потърка задника си.

— Пътуването определено не е приятно — съгласи се Джош. — Но ти си знаел това, преди да тръгнеш. Не каза защо си бил целия този път.

— Не, не съм. — Очите му грейнаха. — Или поне не помня да съм го правил. — Старецът огледа бараките на Мерис Рест. — Господи, това град ли е или тоалетна? Каква е тази ужасна миризма?

— Ако останеш достатъчно дълго, ще свикнеш с нея.

— Е, дошъл съм само за ден. Той е напълно достатъчен, за да си върна дълга.

— Дълг? Какъв дълг?

— Дългът ми към Суон и към теб, че я доведе в дома ми. Дърпай, Бил!

Съседът на Слай беше отишъл до каросерията на пикапа и дръпна платнището, което я покриваше.

Под него беше пълно с малки червени ябълки, вероятно бяха повече от двеста.

При вида на плодовете всички ахнаха и всеобщият звук се разнесе над тях като приливна вълна. Ароматът на пресни ябълки подслади въздуха. Слай се засмя толкова силно, че щеше да се пръсне, след което се качи в каросерията на пикапа и вдигна оставената в нея лопата.

— Донесох ти малко ябълки от дървото ми, Суон! — провикна се старецът и лицето му засия от усмивката на него. — Къде да ги разтоваря?

Момичето не знаеше какво да каже. Никога не беше виждала толкова много ябълки освен в някогашните супермаркети. Тези тук бяха яркочервени и големи колкото момчешки юмрук. Тя просто стоеше и ги зяпаше. Вероятно приличаше на пълна глупачка… но в следващия миг осъзна къде искаше да отидат.

— Там — заяви Суон и посочи събралите се около каросерията на пикапа хора.

Слай кимна.

— Да, госпожо. — Той зарови лопатата в купчината ябълки и ги хвърли над главите на тълпата.

Те заваляха като дъжд от небето и гладуващите жители на Мерис Рест ги хващаха във въздуха. Малките топки отскачаха от главите, раменете и гърбовете им, но на никого не му пукаше; надигна се вой от гласове, когато още хора дойдоха на бегом от алеите и бараките, за да си вземат плод. Те танцуваха под дъжда от ябълки, подскачаха, викаха и пляскаха с ръце. Слай Муди продължи да работи с лопатата, докато още и още жители на града прииждаха като потоп по алеите, но никой не се биеше с другите за безценните деликатеси. Всеки беше препалено съсредоточен в задачата да хване ябълка, затова старецът продължи да ги мята. Купчината изглеждаше непокътната. Слай се ухили като някакъв безумец; така му се искаше да сподели със Суон, че само преди два дни се беше събудил и намери дървото с увиснали до земята клони, които бяха отрупани със стотици ябълки. Веднага след като обра тези, се появиха нови пъпки, които разцъфнаха. Целият този невероятно кратък процес продължи да се повтаря. Това беше най-невероятното и чудодейно нещо, което беше виждал през живота си. Дървото изглеждаше достатъчно здраво, за да роди още стотици ябълки… може би дори хиляди. Двамата с Карла вече бяха напълнили всичките си кофи догоре.

Всеки път, в който Слай хвърляше лопата с ябълки, следваха подвиквания и смях. Хората се разпръснаха във всички посоки, докато плодовете отскачаха от телата им и се търкаляха по земята. Суон, Сестрата и Джош бяха избутани напред и изведнъж момичето усети, че се е понесла върху тълпата като тръстика по река.

— Суон! — провикна се клошарката, но момичето вече беше на поне десет метра от нея, а гигантът даваше всичко от себе си, за да си проправи път между хората, без да нарани никого.

Една ябълка удари рамото на Суон, падна на земята пред нея и се претърколи. Тя се наведе да я вдигне, преди да бъде понесена отново, и когато пръстите ѝ я хванаха, някой, който беше обут с протрити кафяви ботуши, стоеше на около метър от нея.

Суон усети студ. Разяждащ, проникващ чак в костите студ.

И веднага разбра кой беше това.

Сърцето ѝ започна да бие като чук. По гръбнака ѝ се разля паника. Мъжът с кафявите ботуши не помръдваше и хората не го блъскаха. Избягваха го, сякаш бяха отблъсквани от студа. Ябълките продължиха да падат на земята и тълпата се спусна към тях, но никой не събираше плодовете, които се сипеха между момичето и онзи, който я гледаше.

Първото, което ѝ хрумна, беше да изкрещи за помощ към Джош и Сестрата… но знаеше, че той очаква точно това. В мига, в който се изправеше и отвореше уста, огнената ръка щеше да я стисне за гърлото.

Нямаше представа какво да прави, но беше толкова изплашена, че за малко да се подмокри. Вместо това обаче стисна зъби и бавно, грациозно дори, се изправи с ябълката в ръка. Погледна го, защото искаше да види лицето на мъжа с аленото око.

Той беше нахлузил маската на кльощав чернокож човек, облечен в дънки и тениска на „Бостън Селтикс“ под маслиненозелено палто. Около врата му беше омотан червен шал, а пронизителните му и ужасни очи бяха от блед кехлибар.

Погледите им се срещнаха и Суон видя сребърния зъб, който проблесна в устата му, когато се ухили.

Сестрата беше прекалено далеч. Джош все още се бореше с тълпата. Мъжът с аленото око беше на по-малко от метър от нея. Суон имаше чувството, че всички около тях се движат в кошмарен забавен каданс, че двамата с непознатия стоят сами в някакъв транс на времето. Знаеше, че трябва сама да кове съдбата си, защото нямаше кой да ѝ помогне.

Суон забеляза още нещо в очите на тази маска, която мъжът носеше, нещо различно от студеното влечугоподобно излъчване на злото, нещо по-дълбоко… и почти човешко. Спомни си, че беше виждала същото нещо в очите на чичо Томи в нощта, в която стъпка цветята ѝ в онзи парк за каравани в Канзас преди седем години. Това нещо приличаше на копнеж, на желание за скиталчество, завинаги лишено от светлина и подлудено като тигър в потънала в мрак клетка. Това нещо беше глупава арогантност и копелдашка гордост, глупост и ярост, усилени до атомна мощ. Но също така беше като малко момченце, ридаещо и изгубено.

Суон разбра. Суон разбра какво беше направил и какво щеше да направи. И в този момент вдигна ръка, протегна я към него… и му предложи ябълката.

— Прощавам ти — каза му тя.

Усмивката на мъжа с аленото око се изкриви като отражение в огледало, което внезапно се е пропукало.

Той примига неуверено. Суон видя в очите му огън, свирепост и болка, която беше много по-дълбока от всякакво човешко страдание и толкова яростна, че едва не ѝ разкъса сърцето. Мъжът с аленото око беше като увит в слама писък, едно слабо злобно създание, което скърцаше със зъби зад чудовищна фасада. Тя видя от какво е направен и много добре осъзна какъв е.

— Вземи я — каза му Суон, докато сърцето ѝ биеше като лудо, но се държеше, защото знаеше, че ще ѝ се нахвърли, ако усетеше страх. — Време е.

Усмивката на мъжа с аленото око се изпари. Очите му прескачаха от лицето ѝ към ябълката и обратно като някакъв смъртоносен метроном.

— Вземи я — настоя Суон. Кръвта ѝ туптеше толкова силно в главата ѝ, че не можеше да се чуе.

Той се вторачи в очите ѝ… и тя усети, че рови в главата ѝ като шило за лед. Щеше да пробие малко тук и малко там и след това щеше да разгледа спомените ѝ. Като че ли всеки от тях беше сграбчен, взет, изстискан с мръсни ръце и след това хвърлен настрани. Но Суон не отлепяше поглед, беше силна и непреклонна и нямаше да се откаже преди него.

Ябълката отново привлече вниманието му и студеното шило, което ровеше в главата ѝ, изчезна. Тя забеляза как очите му се оцъклиха и устата му се отвори. От нея изпълзя зелена муха, която закръжи около главата ѝ и падна в калта.

Онзи понечи да вдигне ръка. Бавно, много бавно.

Суон не я погледна, но я усети, приближаваше я като главата на кобра. Зачака да бъде обгърната от пламъци. Но не стана така.

Пръстите му се изпънаха за ябълката.

Момичето забеляза, че ръката му трепери. Почти я взе.

Почти.

Другата му ръка се стрелна напред и сграбчи собствената му китка, издърпа я назад и я заклещи под брадичката му. Издаде странно стенание, което звучеше като вятър в бойниците на адски замъци, а очите му едва не изскочиха от орбитите си. Той се отдръпна назад от Суон, озъби се и за момент изгуби контрол: едното му око изсветля до синьо, а по абаносовата кожа се появи бял пигмент. На дясната му буза, подобно на белег, зейна втора уста, пълна с лъскави бели бучки.

В очите му блестяха омраза, бяс и копнеж по онова, което не можеше да бъде.

Той се обърна и избяга, и още с първата му крачка трансът на времето се развали и тълпата отново забърза около Суон, за да събере последните ябълки. Джош беше само на няколко крачки и се опитваше да стигне до нея, за да я защити. Но сега всичко беше наред, знаеше тя. Вече нямаше нужда от защита.

Някой друг взе ябълката от ръката ѝ.

Суон вдигна поглед и видя Робин.

— Надявам се тази да е за мен — каза той и се усмихна, преди да отхапе от плода.

* * *

Мъжът с аленото око бягаше по калните алеи на Мерис Рест, стиснал ръка под брадичката си. Нямаше представа накъде отива. Ръката му се стегна и потрепери, сякаш имаше собствена воля и се опитваше да се освободи. Кучетата се махаха от пътя му, но той се спъна в някакви боклуци, падна в калта, изправи се и се заклатушка отново.

Ако някой беше видял лицето му, щеше да стане свидетел на хиляди трансформации.

Прекалено късно!, изпищя вътрешно той. Прекалено късно! Прекалено късно!

Мъжът с аленото око планираше да я запали, точно там, насред тълпата, и да се смее, докато тя танцуваше под съпровода на пламъците. Но беше погледнал в очите ѝ и в тях беше видял опрощение, а срещу такова нещо не можеше да се изправи. Опрощение, дори за него.

Беше на път да вземе ябълката и за един кратък миг наистина я искаше, като правенето на първата стъпка по тъмен коридор, който щеше да го отведе обратно до светлината. И тогава яростта и болката бяха избухнали в него и той усети масивните стени на вселената да се свиват, а колелата на времето да спират да се въртят. Прекалено късно! Прекалено късно!

Мъжът с аленото око нямаше нужда от никого и от нищо, за да оцелее. Беше живял толкова дълго време и щеше да продължи да живее, и сега това беше неговото парти. През цялото това време беше сам. Винаги беше сам. Винаги беше…

От края на Мерис Рест се разнесе писък и на онези, които го чуха, им прозвуча така, сякаш деряха някого.

Но повечето хора бяха заети да събират ябълки, да викат и да се смеят, докато ги ядяха, и не чуха нищо.

71

Кръг от факли осветяваше нощта в периметъра на огромен паркинг на двадесет и четири километра от руините на Линкълн, Небраска. В средата на паркинга се намираше комплекс от тухлени сгради, свързани със закрити пътеки, с капандури и вентилатори, монтирани в големите им покриви. Отстрани на една от сградите, разположена по протежението на магистрала 77-Юг, се виждаха ръждясали метални букви, които гласяха „ТЪ ГОВСКИ ЦЕНТЪР ГРИЙНБРА ЪР“.

В западния край на паркинга присветнаха два пъти фаровете на джип. След около двадесет секунди се появи отговор с двойно присветване от един пикап с брониран преден прозорец, паркиран близо до един от входовете на търговския център.

— Ето го сигнала — каза Роланд Кронингер. — Да вървим.

Джъд Лори подкара бавно джипа през паркинга по посока на приближаващите фарове на пикапа. Гумите мачкаха тухли, метал, стари кости и други останки, които лежаха върху хлъзгавия от снега асфалт. На седалката зад Роланд седеше войник с автоматична пушка, а Лори беше въоръжен с .38-калибров револвер, който носеше в кобур на рамото. Капитанът не беше въоръжен. Той наблюдаваше как разстоянието между двете превозни средства постепенно се стопява. Джипът и пикапът бяха завързали бели флагчета на антените си.

— Няма да ви пуснат да си тръгнете жив оттам — каза съвсем спокойно Лори и хвърли бърз поглед на скритото зад качулката бинтовано лице на капитан Кронингер. — Защо се предложихте доброволец за това?

Закачуленото лице бавно се обърна към него.

— Защото си падам по силните усещания.

— Аха. Е, на път сте да ги получите… сър. — Лори прекара джипа покрай туловището на една изгоряла кола и натисна спирачката. Пикапът беше на около петнадесет метра и вече намаляваше. Двете превозни средства спряха на десет метра разстояние.

Не се забелязваше движение в пикапа.

— Чакаме! — провикна се Роланд през прозореца си и дъхът му излезе на пара през сбръчканите му устни.

Минаха няколко секунди, без да получат никакъв отговор. Накрая дясната врата на пикапа се отвори и от него слезе русокос мъж, облечен в тъмносиня шуба, кафяви панталони и ботуши. Той отстъпи с няколко крачки от вратата и насочи пушката си към предното стъкло на джипа.

— Спокойно — предупреди Роланд, когато Лори посегна към револвера си.

Още един мъж слезе от пикапа и застана до първия. Той беше слаб и с късоподстригана черна коса. Вдигна ръце, за да покаже, че не е въоръжен.

— Добре! — провикна се онзи с пушката, който започваше да се поизнервя. — Да направим размяната!

Роланд се страхуваше, но много отдавна се научи как да прогонва детето Роланд и да призовава сър Роланд, онзи приключенец в служба на Краля, който изпълняваше волята му, амин. Дланите му бяха изпотени под черните ръкавици. Той отвори вратата и слезе.

Войникът с автоматичната пушка го последва, застана отстрани на няколко крачки от него и насочи оръжието си към другия въоръжен мъж.

Роланд погледна назад към Лори, за да се увери, че глупакът няма да прецака всичко, и тръгна към пикапа. Чернокосият на свой ред тръгна към джипа. Очите му бяха неспокойни и се оглеждаха във всички посоки. Двамата мъже се разминаха, без дори да се погледнат. Онзи с пушката сграбчи Роланд за ръката по същото време, по което войникът на АНС блъсна заложника си в джипа.

Капитанът беше притиснат до пикапа с разперени ръце и крака и беше претърсен. След това мъжът го обърна към себе си и навря дулото на пушката си под брадичката му.

— Какво му има на лицето ти? — попита той. — Какво се крие под тези бинтове?

— Изгорях много лошо — отвърна Роланд. — Това е всичко.

— Не ми харесва! — Мъжът имаше дълга оредяваща руса коса и свирепи сини очи, подобно на някой маниак сърфист. — Несъвършенството е дело на Сатаната, хвала на Спасителя!

— Направихме размяната — каза Роланд. Заложникът от Американското братство вече беше вкаран в джипа. — Спасителя ме чака.

Мъжът застина за миг, защото не беше сигурен какво да направи. Лори подкара джипа назад, за да забърза приключването на сделката. Роланд не знаеше дали това е умен, или тъп ход от негова страна.

— Качвай се! — Войникът от Американското братство го блъсна в кабината, където беше смазан между него и едрия чернобрад шофьор. Пикапът обърна и се насочи към търговския център.

Роланд погледна през процепа в бронята на предното стъкло и видя, че фаровете осветиха още превозни средства, които пазеха крепостта на Американското братство: един брониран камион, на който едва се виждаше надписът на охранителна фирма „БРИНКС“, джип с монтирана картечница на задната седалка, тир с десетки амбразури, от които се подаваха цевите на пушка или картечница, изрязани в дългото метално ремарке, пощальонски камион с оръдейна кула отгоре, още коли и камиони и накрая онова, което заседна като кокоше яйце в гърлото на капитана — нисък и зловещ танк, покрит с многоцветни графити, които гласяха „БЕЗКРАЙНА ЛЮБОВ“ и „СПАСИТЕЛЯ Е ЖИВ!“ Оръдието на танка, забеляза той, беше насочено към караваната на полковник Маклин, в която Краля в момента беше на легло, повален от треска, която го беше покосила миналата нощ.

Пикапът мина покрай танка и поредната бронирана кола, стигна до бордюра и продължи по рампата за инвалиди, за да влезе в търговския център през тъмно отворено пространство, на което някога се бяха намирали стъклени врати. Фаровете осветиха широка площ, от двете страни на която имаше отдавна плячкосани и опустошени магазини. Войници с автомати, пистолети и пушки направиха знак на пикапа да продължава напред. Стотици газени лампи горяха в централния коридор и в магазините и хвърляха трептящ оранжев блясък — като светлината на парти на Хелоуин — в сградата. Роланд видя стотици разпънати палатки, разположени на всяко празно пространство. Бяха оставили празна единствено пътеката, по която се движеше пикапът. Капитанът осъзна, че цялото Американското братство беше установило лагера си в търговския център. Пикапът зави и се озова в по-просторен атриум, през чиито таван влизаше светлина отвън. Роланд чу пеене и видя проблясъците на огън.

По негова преценка в атриума се бяха събрали около хиляда души, които пляскаха ритмично с ръце, пееха и се поклащаха около голям лагерен огън. Димът се извиваше през счупените оберлихти[33] на тавана. Почти всички имаха преметнати през рамо автомати и Роланд осъзна, че причината Спасителя да покани офицер от АНС тук беше да му покаже с каква войска и оръжия разполага. Роланд от своя страна прие поканата на вестоносеца, за да потърси слабо място в крепостта на Спасителя.

Пикапът не влезе в атриума, а продължи по друг коридор, който водеше началото си от него. От двете му страни също имаше плячкосани магазини, в които бяха разпънати палатки, варели с бензин и масло, щайги с консервирана храна и бутилирана вода, дрехи, оръжия и други провизии. Пикапът спря пред един магазин. Русокосият с пушката слезе от него и направи знак на Роланд да го последва. Капитанът видя счупените останки от табела над входа, на която някога беше пишело „КНИЖАРНИЦИ «Б. ДАЛТЪН»“, преди да влезе в магазина.

На касата, където двата касови апарата бяха размазани, горяха три газени лампи. Стените бяха овъглени и Роланд стъпваше върху останките на изгорели книги. Нито един том не беше останал по рафтовете или масите, всички бяха събрани и запалени. Още газени лампи горяха в задната част на магазина, където се намираше гише „Информация“. Мъжът с пушката бутна Роланд към затворената врата на склада, където друг войник на Американското братство, въоръжен с автоматична пушка, застана в бойна готовност. Като видя Роланд, свали оръжието, но махна предпазителя му.

— Стой! — нареди той и капитанът спря.

Войникът почука на вратата.

Някакъв нисък плешив човечец с лисича физиономия надникна през нея и се усмихна топло.

— Здрасти! Той е почти готов да те види. Иска да знае името ти.

— Роланд Кронингер.

Плешивецът прибра главата си обратно в стаята и затвори вратата. След малко я отвори рязко и попита:

— Евреин ли си?

— Не. — В следващия миг някой му махна качулката.

— Виж! — каза мъжът с пушката. — Кажи му, че са ни изпратили някакъв с болест!

— О. О, божке. — Плешивецът погледна страхливо към бинтованото лице. — Какво ти има, Роланд?

— Бях изгорен на седми…

— Той е лъжец със змийски език, братко Норман! — Дулото на пушката се притисна в твърдите образувания в главата на капитана. — Пипнал е Проказата на Сатаната!

Брат Норман се намръщи и изцъка състрадателно с език.

— Почакай минутка — каза той и отново изчезна в склада. Върна се, приближи се до Роланд и му каза: — Моля те, отвори си устата.

— Какво?

Пушката натисна главата му.

— Направи го.

Роланд изпълни нареждането. Брат Норман се усмихна.

— Така е добре. А сега си изплези езика. Я виж ти, май трябва да си смениш четката за зъби! — Плешивецът сложи малко сребърно разпятие на езика на капитана. — А сега задръж това в устата си за няколко секунди, става ли? Не го гълтай!

Роланд прибра езика си с разпятието и затвори уста. Брат Норман се усмихна тържествено.

— Това разпятие беше осветено от Спасителя — обясни той. — Много е специално. Ако си покварен, разпятието ще е черно, когато го извадим. И ако е такова, брат Едуард ще ти пръсне мозъка.

Очите на капитана се ококориха зад очилата му.

Минаха около четиридесет секунди.

— Отвори! — нареди с весел глас брат Норман.

Роланд отвори уста, бавно изплези език и зачака да види реакцията на мъжа.

— Познай какво — каза брат Норман, взе разпятието от езика му и го вдигна. Все още си беше чисто сребро. — Мина теста! Спасителя ще те приеме.

Брат Едуард притисна дулото на пушката си в главата му за последно, преди да последва плешивеца в склада. От двете страни на лицето на Роланд течеше пот, но иначе беше спокоен и с ясно съзнание.

На светлината от газена лампа видя мъж със сресана назад, чуплива сива коса, който беше седнал на стол пред маса, заедно с още един мъж и млада жена. В помещението имаше още двама грима други, които бяха скрити в мрака.

— Здравей, Роланд — каза любезно сивокосият мъж на стола и лявата страна на лицето му се озари от усмивка. Главата му не помръдваше и капитанът виждаше само левия му профил — високо аристократично чело, ястребов нос, права сива вежда над лазурносиньо око, гладко избръсната буза, челюст и подобна на дървен чук брадичка. Според Роланд мъжът беше на в края на петдесетте си години, но изглеждаше в чудесно здраве, а и лицето му не беше обезобразено. Носеше костюм на райета, жилетка и синя вратовръзка, и изглеждаше като човек, който всеки момент ще излезе да проповядва пред камерите на една от кабелните телевизии… но при по-внимателен оглед Роланд забеляза майсторските шевове на по-уязвимите места на сакото и кожените кръпки на коленете на панталоните. Спасителя носеше туристически обувки на краката си. От врата му върху жилетката висяха дванадесет-петнадесет сребърни и златни разпятия на верижки, като някои от тях бяха украсени със скъпоценни камъни. Големите му ръце бяха натруфени с шест блестящи диамантени пръстена.

Мъжът и младата жена работеха с моливи и пудра върху лицето му. Роланд видя отвореното с гримове куфарче на масата.

Спасителя вдигна леко глава, за да може жената да напудри врата му.

— След около пет минути ще изляза пред моите хора, Роланд. Сега пеят за мен. Ах, какви ангелски гласове имат, нали? — Капитанът не отговори и мъжът се усмихна вяло. — Откога не си слушал музика?

— Сам си създавам такава — отговори Роланд.

Спасителя наклони глава надясно, докато гримьорът работеше с молив над веждата му.

— Искам да изглеждам по най-добрия начин — каза той. — Човек не трябва да си търси извинения за външния си вид, дори в тези времена. Когато хората ми ме погледнат, трябва да намират увереност. Защото увереността е нещо хубаво, нали? Означава, че си силен и можеш да се справиш с капаните, които ти залага Сатаната. О, Сатаната е много зает в последно време, Роланд… о, да! — Спасителя сплете пръстите на ръцете си в скута си. — Разбира се, Сатаната има много лица, много имена… и едно от тях може да е Роланд. Нали?

— Не.

— Е, Сатаната е лъжец, така че какво да очаквам? — Спасителя се засмя и останалите последваха примера му. Когато приключи със смеха, позволи на жената да сложи руж на лявата му буза. — Добре, Сатана… исках да кажа, Роланд… кажи ми какво искаш. Кажи ми защо ти и армията ти от демони ни следвате през изминалите два дни и сега сте ни заобиколили. Ако разбирах от военни тактики, бих казал, че ни устройвате засада. Не ми се иска да си мисля подобно нещо. Може да се разстроя при мисълта за всички бедни демони, които ще умрат за Господаря си. Говори, Сатана! — Гласът на мъжа изплющя като камшик и всички в помещението, с изключение на Роланд, се стреснаха.

— Аз съм капитан Роланд Кронингер от Армията на съвършенството. Полковник Джеймс Маклин е моят командващ офицер. Искаме бензина, маслото, храната и оръжията ви. Ако ни ги предадете до шест часа, ще се оттеглим и ще ви оставим на мира.

— Искаш да кажеш, че ще ни оставите да почиваме в мир, нали? — Спасителя се ухили и почти обърна лице към Роланд, докато жената пудреше челото му. — Армията на съвършенството. Мисля, че съм чувал за вас. Мислех, че сте в Колорадо.

— Преместихме се.

— Е, предполагам, че така правят армиите, нали? О, срещали сме „армии“ и преди — каза мъжът, като нарочно процеди думата с отвращение. — Някои от тях бяха облечени в малки униформи и имаха малки пистолетчета, но всички бяха смазани като хартиени кукли. Никоя армия не може да устои пред Спасителя, Роланд. Върни се и кажи това на своя „командващ офицер“. Кажи му, че ще изрека молитва за душите на двама ви.

Капитанът усети, че разговорът е към своя край, затова реши да използва нова тактика.

— На кого ще се помолиш? На бога на върха на Уоруик Маунтин ли?

Настъпи тишина. Двамата гримьори застинаха и погледнаха Роланд. Капитанът съвсем ясно чуваше дишането на Спасителя.

— Брат Гари се присъедини към нас — продължи спокойно Роланд. — Каза ни всичко — накъде сте тръгнали и защо. — Беше се постарал доста в черната каравана. Гари Кейтс беше повторил историята си за Бог, който живеел на върха на Уоруик Маунтин, Западна Вирджиния, и за черната кутия и сребърния ключ, които можели да решат дали земята да живее, или да умре. Дори шлифовъчният диск не го беше накарал да промени историята си. Верен на думата си Маклин, беше пощадил живота на брат Гари и брат Гари беше одран и увесен за глезените от един стълб пред пощата на Сътън.

Тишината стана непоносима. Най-накрая Спасителя отговори тихичко:

— Не познавам никакъв брат Гари.

— Но той те познава. Каза ни с колко войници разполагаш. Каза ни за двата танка. Вече видях единия от тях и предполагам, че другият е някъде отзад. Брат Гари е истински фонтан от информация! Той ни каза, че брат Тимъти ви води към Уоруик Маунтин, за да намерите Бог. — Роланд се усмихна и разкри развалените си зъби зад бинтовете. — Но Бог е много по-близо от Западна Вирджиния. Много по-близо. Той е там отвън и ще ви изпрати всички в ада след шест часа, ако не получим каквото желаем.

Спасителя седеше като вкаменен. Роланд забеляза, че потрепери. Лявото ъгълче на устата му подскочи, а лявото му око беше на път да изскочи от орбитата си, сякаш беше бутано от изригващ вулкан.

Мъжът избута двамата гримьори настрани и завъртя глава към Роланд… който видя двете страни на лицето му.

Лявата беше перфектна, подобрена с руж и загладена с пудра. Дясната беше истински кошмар от набръчкана тъкан, кожата беше белязана от ужасна рана, а окото беше бяло и мъртво като речен камък.

Живото око на Спасителя се стовари върху Роланд като Часа на Страшния съд. Мъжът стана, сграбчи стола и го хвърли настрани. Нахвърли се върху капитана — малките разпятия на врата му задрънкаха — и вдигна юмрук.

Роланд не помръдна.

Двамата мъже се спогледаха. Настъпи тежка и празна тишина, която предвещаваше сблъсъка на неудържима сила с неподвижен предмет.

— Спасителю? — обади се един глас. — Той е глупак и се опитва да те дразни.

Спасителя се поколеба. Окото му примига и Роланд почти можеше да чуе зъбните колела, които се въртяха в главата му, докато се опитваше да навърже нещата и отново да намери логика в тях.

От мрака вдясно се появи една фигура. Тя принадлежеше на висок и хилав мъж в края на двадесетте си години, със зализана назад черна коса и очила с телени рамки, зад които гледаха хлътнали кафяви очи. Един белег от изгаряне прорязваше зигзагообразно челото и задната част на главата му и по пътя му косата беше побеляла.

— Не го докосвай, Спасителю — настоя тихичко мъжът. — При тях е брат Кенет.

— Брат Кенет? — Спасителя поклати глава, защото не можеше да разбере за какво става въпрос.

— Изпрати брат Кенет в замяна на този мъж. Брат Кенет е добър механик. Не искаме да го наранят, нали?

— Брат Кенет — повтори Спасителя. — Добър механик. Да. Той е добър механик.

— Почти стана време да излезеш пред хората — продължи мъжът. — Те пеят за теб.

— Да. Пеят. За мен. — Спасителя погледна юмрука си, който висеше във въздуха. Отвори го и отпусна ръка до тялото си. Заби поглед в пода, а лявото ъгълче на устата му се усмихваше и намръщваше в постоянен тик.

— Я виж ти, я виж ти! — намеси се брат Норман. — Хайде да приключваме с това, деца! Той се ядоса, а искаме да изглежда уверен!

Още двама души се появиха от сенките, хванаха Спасителя за ръцете и го обърнаха като марионетка, за да могат гримьорите да приключат работата си върху него.

— Ти си глупав еретик — каза мъжът с очилата на Роланд. — Явно много искаш да умреш.

— Ще видим кой ще живее и кой ще умре след шест часа.

— Бог е в Уоруик Маунтин. Живее близо до върха, където са каменовъглените мини. Виждал съм го. Докосвал съм го. Името ми е брат Тимъти.

— Браво на теб.

— Можеш да дойдеш, ако искаш. Можеш да се присъединиш към нас. Когато намерим Бог, ще разбереш как ще умрат злите в сетния час. Той все още е там и ни чака. Знам, че ни чака.

— Кога ще настъпи този сетен час?

Брат Тимъти се усмихна.

— Само Бог знае това. Но той ми показа как от небесата ще завали огън и в този дъжд ще се удави дори Ноевият ковчег. В сетния час всички несъвършенства и зло ще бъдат премахнати и светът отново ще бъде чист.

— Сигурно — отвърна Роланд.

— Да, сигурно е. Останах с Бог в Уоруик Маунтин за седем дни и седем нощи. Той ме научи на молитвата, която ще изрече в сетния час. — Брат Тимъти затвори очи, усмихна се блажено и започна да рецитира: — „Ето, тук е Беладона, феята от скалите, феята на ситуациите. Ето човека с трите жезъла, ето Колелото, ето едноокия търговец, а тази карта, която е обърната, е нещо, което той носи на своя гръб, но на мен не ми е позволено да го видя. Не намирам Обесения. Пазете се от смърт във вода.“ — Мъжът отвори очи, в които заблестяха сълзи.

— Махнете този Сатана оттук! — изграчи Спасителя. — Махнете го!

— Шест часа — каза Роланд, но в главата му продължи да ехти като погребална камбана молитвата за сетния час.

— Махни се от Мене, Сатана, махни се от Мене, Сатана, махни се от Мене, Са…[34] — затананика си Спасителя и капитанът беше изведен от склада и върнат на брат Едуард, който да го отведе при хората му.

Роланд запечата всичко в съзнанието си, за да може да докладва на полковник Маклин. Не намери никакви очевидни слаби места, но след като седнеше да нарисува карта, може би щеше да открие такива.

Ритуалът с фаровете беше повторен. Роланд беше върнат в джипа и двамата с брат Кенет отново се разминаха по пътя, без да се погледнат. Качи се при Джъд Лори и въздъхна, когато мъжът подкара автомобила към огньовете на лагера на АНС.

— Забавлявахте ли се? — попита го лейтенантът.

— Аха. Бързо ме отведи в командния център. — „Не намерих Обесения“, помисли си Роланд. Божията молитва за сетния час му беше някак си позната… само че не беше молитва. Не. Беше… беше…

Имаше някакво раздвижване около караваната на полковника. Часовите не бяха във формация и един от тях думкаше по вратата с приклада на пушката си. Роланд изскочи от джипа, когато забави ход, и хукна към караваната.

— Какво става?

Единият от часовите му отдаде изнервено чест.

— Полковникът се е заключил вътре, сър! Не можем да отворим вратата и… Е, по-добре да го чуете сам!

Роланд изкачи стъпалата, избута другия часови от пътя си и се заслуша.

През металната врата на караваната се чу чупене на мебели и стъкло. Последва вой, който едва можеше да мине за човешки, и капитанът усети тръпки по гърба си.

— Господи! — Лори пребледня. — Вътре при него има някакво животно!

Последния път, в който Роланд видя Маклин, полковникът лежеше неподвижно на леглото си и изгаряше от треска.

— Трябваше да има човек при него през цялото време! — сопна се капитанът. — Какво се случи?

— Излязох за около пет минути, за да изпуша една цигара! — каза другият часови, чиито очи подсказваха, че е наясно, че ще бъде жестоко наказан заради тази цигара. — Бяха само пет минути, сър!

Роланд заудря по вратата с юмрук.

— Полковник! Отворете! Роланд е!

Звукът се превърна в гърлено сумтене, което звучеше като животински еквивалент на хлип. Още нещо беше счупено… и след това настъпи тишина.

Капитанът отново заудря по вратата, отстъпи назад и нареди на часовия да я отвори на всяка цена, дори ако това означаваше да я взриви.

На стъпалата се появи друг човек, който спокойно ги изкачи и посочи към ключалката с ръка, в която държеше нож с тънко острие.

— Имате ли нещо против да опитам, капитане? — Въздухът свистеше през дупката, на мястото на която някога беше носът на Алвин Мангрим.

Роланд ненавиждаше човека, както и проклетото грозно джудже, което подскачаше нагоре-надолу на няколко крачки от тях, но си струваше да опита и затова отговори:

— Давай.

Мангрим пъхна ножа в ключалката и започна да го върти умело и прецизно напред-назад.

— Ако е пуснал резетата, това няма да помогне особено — каза той. — Но ще видим.

— Просто си свърши работата.

— Ножовете знаят името ми, капитане. Те ми говорят и ми казват какво да правя. Този ми говори точно сега. Казва ми: „Лекичко, Алвин, съвсем лекичко и си готов.“ — Мангрим нежно завъртя острието и последва щрак!, когато се справи с ключалката. — Видя ли?

Резетата не бяха дръпнати и вратата се отвори.

Роланд влезе в затъмнената каравана. Лори и Мангрим го следваха по петите.

— Трябва ни светлина! — провикна се капитанът и часовият, който беше излязъл за онази цигара, запали запалката си и му я подаде.

В предната стая беше истинска бъркотия. Масата с картите беше преобърната, столовете бяха направени на трески, а пушките бяха свалени от стената и използвани за строшаването на газените лампи и някои от мебелите. Роланд отиде в спалнята, която се намираше в подобно състояние. Полковник Маклин не беше там, но на светлината от запалката видя нещо върху напоената с пот възглавница, което приличаше на сиви керамични парчета. Капитанът взе едно от тях и го разгледа, но не можа да разбере какво е. По пръстите му полепна някакво вещество, което приличаше на бяло желе и той го хвърли настрани.

— Полковникът не е тук! — провикна се Лори от другия край на караваната.

— Все някъде трябва да е! — изкрещя в отговор Роланд и когато гласът му заглъхна, чу нещо.

Хлипане.

Идваше от килера в спалнята.

— Полковник? — Хленченето спря, но капитанът все още чуваше учестено и изплашено дишане.

Отиде до килера, сложи ръка на дръжката във формата на топка и започна да я върти.

— Махай се, проклет да си! — прогърмя един глас зад вратата.

Роланд застина. Този глас беше някаква кошмарна подигравка с гласа на Маклин. Сякаш в гърлото му бяха забити бръснарски ножчета.

— Трябва… да отворя вратата, полковник.

— Не… не… моля те, махни се! — Отново се разнесе онова гърлено сумтене и капитанът осъзна, че командващият му офицер плаче.

По гърба му полазиха тръпки. Ненавиждаше моментите, в които Краля беше слаб. Един крал не биваше да се държи така. Един крал никога не трябваше да показва слабост, никога! Завъртя докрай топката на вратата, отвори я и вдигна запалката, за да види какво се криеше вътре.

Видя и изпищя.

Продължи да пищи и заотстъпва, когато звярът в килера — звярът, който носеше униформата на полковник Маклин и дори изкуствената ръка с пироните — изпълзя навън и ухилен започна да се изправя.

Обвивката от образувания я нямаше по лицето и главата му. Докато Роланд отстъпваше назад, осъзна, че парчета от нея лежат на възглавницата.

Лицето на Маклин беше като обърнато наопаки. Кожата му беше бяла като кост, а носът се беше прибрал навътре. Вените, мускулите и хрущялите се виеха от външната страна на лицето му и потрепваха и подскачаха, когато отвори ужасната си челюст, за да се изсмее с писък, който приличаше на скърцащи върху черна дъска нокти. Зъбите му се бяха извили, а венците му бяха жълти и на петна. Вените на лицето му бяха дебели като червеи, които се сплитаха върху кокалестите му бузи и под орбитите на изумените му и ококорени леденосини очи, и продължаваха през челото към гъстата му, наново израснала посивяла коса. Лицето на полковника изглеждаше така, сякаш целият външен слой беше обелен или изгнил и беше останал само един жив череп.

Маклин се смееше. Отвратителните открити мускули на челюстта му подскачаха и потреперваха. Вените се сгърчиха, когато кръвта заструи по-бързо през тях. Докато се смееше, очите му заплуваха в сълзи и той започна да удря ръката с пироните в стената — отново и отново — и да пробива евтината облицовка с върховете им.

Лори и Мангрим също влязоха в стаята. Лейтенантът спря на място, когато видя чудовището в дрехите на полковник Маклин и посегна към револвера си, но Роланд го сграбчи за китката.

Мангрим само се усмихна.

— Отлично, мой човек!

72

Сестрата сънуваше слънцето. То гореше приятно в зашеметяващо синьо небе и отново можеше да види сянката си. Най-приятната топлина на слънцето галеше лицето ѝ, като се наместваше в извивките и бръчките ѝ и си проправяше път през кожата към костите ѝ. „О, Господи! — помисли си тя. — Колко е приятно вече да не ми е студено, да виждам синьо небе и собствената ми сянка да гледа към мен!“ Този летен ден обещаваше да е много горещ и на лицето на Сестрата вече беше избила пот, но нямаше нищо против. Да види едно различно небе, което не беше постоянно намръщено и мрачно, беше един от най-щастливите моменти в живота ѝ и ако трябваше да умре, то молеше Бог поне да умре на слънце.

Тя протегна ръце към топлината и изрева от радост, защото дългата ужасна зима най-накрая беше свършила.

На Пол Торсън, който седеше в стол до леглото на Сестрата, му се стори, че я чу да казва нещо — вероятно бълнуваше насън. Той се наведе напред и се заслуша, но тя мълчеше. Въздухът около нея беше като нажежен, въпреки че вятърът виеше отвън пред бараката и температурата беше паднала под минус петнадесет градуса, след като се стъмни. Тази сутрин Сестрата каза на Пол, че се чувства отпаднала, но въпреки това остана на крака цял ден, докато треската най-накрая не я повали. Тя припадна на верандата и оттогава спеше вече шест часа, като от време на време идваше в съзнание и отново заспиваше.

Дори в съня си клошарката стискаше в ръце кожената ученическа чанта, в която се намираше стъкленият пръстен. Дори Джош не успя да ѝ я вземе. Пол знаеше, че е извървяла много дълъг път с този предмет, беше го пазила и бранила прекалено дълго време и още не беше готова да се раздели с него.

Пол беше предположил, че намирането на Суон ще сложи край на сънеброденето, но на сутринта видя Сестрата да наднича в дълбините на стъклото, точно както беше правила, преди да дойдат в Мерис Рест. Видя как светлините се отразиха в очите ѝ и знаеше какво означава този поглед: пръстенът отново я беше отвел надалеч и тя сънебродеше някъде отвъд владенията на сетивата и въображението му. След това, когато Сестрата се върна — всичко приключи за около петнадесет-двадесет секунди — тя само поклати глава и не пожела да говори по темата. Беше прибрала стъкления пръстен в кожената чанта и повече не погледна в него. Но Пол разбра, че спътницата му е разтревожена — явно този път сънеброденето я беше отвело по мрачен път.

— Как е тя?

Суон беше застанала зад него, без да я усети, и кой знае откога стоеше там.

— Все така — отговори той. — Гореща е като пожар.

Момичето се приближи до леглото. Вече познаваше добре симптомите. През двата дни, които минаха, откакто Слай Муди беше донесъл своя дар от ябълки, тя и Джош станаха свидетели как още осем души с Маската на Йов изпаднаха в трескав и подобен на кома сън. Когато образуванията се напукаха и паднаха от лицата на седмина от тях, кожите им бяха чисти, а лицата им възвърнаха предишния си вид или бяха станали дори по-красиви. Осмият обаче беше различен.

Той беше мъж на име Делорън, който живееше сам в малка колиба в източния край на Мерис Рест. Джош и Суон бяха повикани от съсед, намерил мъжа в безсъзнание и с треска да лежи на мръсния под в колибата си. Гигантът го беше взел на ръце, за да го отнесе до матрака му… и тежестта му беше разместила една дъска. Джош беше коленичил, за да я намести, и тогава беше усетил вонята на разложение. Долу в мрака видя нещо влажно и лъскаво. Бръкна в дупката и извади от нея отрязана човешка ръка, чиито пръсти бяха изгризани.

В този миг лицето на Делорън се беше пропукала и отдолу се появи нещо черно и влечугоподобно. Мъжът се беше изправил и беше изпищял. След като разбра, че скритите му хранителни запаси са открити, беше запълзял по пода и се беше опитал да захапе Джош с малките си остри зъби. Суон беше отместила поглед, преди цялата Маска на Йов да падне от лицето на Делорън, но гигантът го сграбчи за врата и го изхвърли с главата напред през вратата. За последно го видяха, когато избяга в гората, стиснал лицето си в ръце.

Нямаше как да разберат колко тела бяха разкъсани и скрити под дъските на колибата, или кои бяха хората.

Шокираният съсед на Делорън каза, че винаги е бил тих и любезен мъж, който не би наранил и муха. По предложение на Суон Джош запали колибата и я изгори до основи. След като се върна в бараката на Глори, гигантът прекара около час в търкане на ръцете си, докато не махна слузта от Делорън от кожата си.

Суон докосна Маската на Йов, която покриваше долната част на лицето на Сестрата и черепа ѝ. Тя също беше гореща.

— Как мислиш, че изглежда отдолу? — обърна се момичето към Пол.

— А?

— Истинското ѝ лице е на път да се покаже — каза момичето и тъмносините ѝ очи, украсени с проблясъците на много цветове, срещнаха неговите. — Това се намира под Маската на Йов. Лицето на човешката душа.

Пол почеса брадата си. Нямаше представа за какво говори Суон, но когато говореше, я слушаше, както правеха всички останали. Гласът ѝ беше нежен, но в него се съдържаха сила и мъдрост, които бяха много по-стари от годините ѝ. Вчера работи на нивата с някои от хората, като помагаше да се копаят дупки и гледаше как момичето сади ябълковите сърцевини, които събра след големия ябълков фестивал. Тя подробно им обясни колко дълбоки трябва да бъдат дупките и на какво разстояние една от друга. След това, докато Джош вървеше след нея с пълна с ябълкови сърцевини ръчна количка, вземаше шепи пръст, плюеше в тях и натриваше пръстта върху всяка сърцевина, преди да я сложи в земята и да я зарови. Най-шантавото в цялата работа беше, че самото присъствие на Суон караше Пол да иска да работи, макар че копаенето на дупки в замръзналата земя не беше представата му за един хубав ден. Тя го караше да иска да копае всяка дупка възможно най-прецизно и всяка нейна похвална дума го зареждаше с енергия, подобно на зарядно за изтощена батерия. Пол поглеждаше другите и виждаше, че Суон въздейства по същия начин и на тях. Той вярваше, че тя може да накара от всяка пълна със семки ябълкова сърцевина, която заравяше в земята, да порасне дърво и с гордост копаеше дупки за нея, докато тромпета на Гидиън не засвири джаз от Ню Орлиънс. Пол вярваше в Суон и щом тя казваше, че истинското лице на Сестрата ще се появи на бял свят, значи наистина беше така.

— Как мислиш, че изглежда отдолу? — попита го отново момичето.

— Не знам — отвърна най-накрая той. — Никога не съм срещал някого с подобен кураж като нейния. Тя е една адски корава жена. Истинска дама.

— Да, такава е. — Суон погледна възлестата повърхност на Маската на Йов. „Скоро — помисли си тя. — Много скоро.“ — Тя ще се оправи. Искаш ли да си починеш малко?

— Не, ще остана при нея. Ако ми се доспи, ще легна на пода. Останалите заспаха ли?

— Да. Стана късно.

— Сигурно. Лягай си и ти.

— Ще го направя. Но искам да я видя, когато се случи.

— Ще те повикам — обеща ѝ Пол. Стори му се, че Сестрата отново каза нещо и се наведе напред. Главата ѝ бавно се размърда, но не издаде никакви други звуци и пак застина. Пол вдигна поглед, но Суон вече я нямаше.

Момичето беше прекалено изнервено, за да спи. Отново се чувстваше като дете в нощта преди Коледа. Мина през предната стая, в която останалите бяха заспали на пода около печката, и отвори вратата. Студеният вятър влезе вътре и разгоря жаравата. Излезе бързо навън, придърпа палтото си и затвори вратата след себе си.

— Малко е късно да си будна — каза Ана Макклей. Тя седеше на стъпалата на верандата до мъж на име Половски, бивш стоманолеяр от Питсбърг. Двамата бяха въоръжени с пушки и облечени в дебели палта, шапки и ръкавици. Призори друга двойка часови щяха да поемат за няколко часа. Бараката се охраняваше денонощно. — Как е Сестрата?

— Няма промяна. — Суон погледна кладата, която гореше в средата на пътя. Вятърът я раздухваше и към небето политаха колела от червени искри. Двадесетина души спяха около нея и още няколко бяха насядали и се взираха в пламъците или си говореха, за да си убиват времето. Докато не научеха къде се криеше мъжът с аленото око, Сестрата настоя домът на Глори да се охранява през цялото време и Джош и останалите веднага се съгласиха. Също така доброволци пазеха около кладите нивата с царевицата и новото място, където бяха засети ябълковите сърцевини.

Суон беше разказала на Джош и Сестрата за срещата си с мъжа с аленото око в тълпата онзи ден и смяташе, че може би — поне малко — разбира защо предизвиква подобни страдания в човешките същества. Също така знаеше, че онзи почти взе ябълката, но в последния момент безумната му ярост и гордост бяха спечелили. Момичето видя, че той я мрази, но мразеше и себе си, защото искаше да направи крачка отвъд своята същност. Страхуваше се от нея и докато го гледаше как се отдалечава, разбра, че опрощението осакатяваше злото, изсмукваше отровата от него, както се изстисква цирей. Не знаеше какво щеше да се случи, ако мъжът с аленото око беше взел ябълката, но бездруго моментът отмина. Въпреки това не се страхуваше от него както преди и от онзи ден вече не гледаше постоянно през рамо, за да види кой върви зад нея.

Суон отиде в ъгъла на верандата, където Муле беше завързан за една от колоните. Конят беше завит с няколко одеяла, за да му е топло и в едно менче му беше налята прясна вода за пиене. Намирането на храна за него беше истински проблем, но момичето му беше запазило няколко ябълкови сърцевини, с които да го храни, а също така му даваха корени и слама, която беше натъпкана в матрака на господин Половски. Мъжът обичаше коне и беше предложил да помага в храненето и поенето на животното. Муле принципно не обичаше непознати, но като че ли приемаше господин Половски с минимално раздразнение.

Главата на коня беше увиснала, но ноздрите му потрепериха, когато усети миризмата на Суон, и веднага вдигна поглед. Тя го погали между очите, а след това и по меката кадифена кожа на устата. Муле захапа пръстите ѝ с безочлива наслада.

Суон внезапно погледна към кладата и го видя да стои там. Силуетът му се очертаваше на пламъците и искрите. Не можеше да види лицето му, но усещаше, че се взира в нея. По кожата ѝ под палтото от кръпки полазиха тръпки и тя бързо отмести поглед и се съсредоточи върху галенето на Муле. Но погледът ѝ отново се насочи към Робин, който се беше приближил на няколко метра от верандата. Сърцето ѝ биеше като барабан и отново погледна настрани. С периферното си зрение видя, че се приближава до нея, след което спря и се престори, че побутва с върха на ботуша си нещо на земята.

„Време е да се връщам вътре — каза си Суон. — Ще проверя как е Сестрата.“

Но краката ѝ не искаха да помръднат. Робин се приближи още повече, но спря и се загледа в нещо от другата страна на огъня, сякаш то му беше привлякло вниманието. Той прибра ръце в джобовете на палтото си. Като че ли се опитваше да реши дали да се върне при топлината на кладата, или не. Суон не знаеше дали иска младежът да се приближи, или да се махне, и се изнерви като скакалец върху гореща скала.

Робин направи още една крачка към нея. Очевидно беше взел решение.

Нервите на Суон не издържаха и тя се обърна, за да се прибере в бараката.

Муле сложи край на проблема, като избра точно в този момент да захапе игриво пръстите на момичето и да не я пусне няколко секунди, които бяха достатъчни на младежа да отиде при нея.

— Мисля, че конят ги е гладен — каза той.

Суон освободи пръстите си. Имаше намерение да се обърне и да влезе вътре. Сърцето ѝ биеше толкова силно, че вероятно Робин го чуваше като далечна гръмотевица на хоризонта.

— Не си отивай. — Гласът на младежа беше изключително нежен. — Моля те.

Суон спря. В нейните очи той не приличаше на всички онези филмови звезди в списанията, които майка ѝ четеше, защото нямаше нищо холивудски красиво и запомнящо се в него. Не беше като онези сладникави тийнейджъри от сапунените опери, които Дарлийн Прескот гледаше. Лицето му, въпреки грубите черти по него, беше младежко, но очите му бяха старчески. Те бяха с цвят на пепел, но бързо можеха да станат огнени. Тя срещна погледа му и видя, че маската му на корав тип е свалена. Очите му бяха омекнали — може би дори бяха нежни — докато я гледаше.

— Хей! — каза Ана Макклей. — Върви си гледай работата. Суон няма време за теб.

Маската му на корав тип се появи отново.

— Кой те назначи за неин пазител?

— Не съм пазител, умнико. Защитник съм. А сега, защо не се направиш на добро момче и не се разкараш…

— Не — прекъсна я Суон. — Нямам нужда от пазител или защитник. Благодаря ти, че се тревожиш за мен, Ана, но мога сама да се грижа за себе си.

— О. Съжалявам. Просто си помислих, че този ти досажда отново.

— Не ми досажда. Всичко е наред. Наистина.

— Сигурна ли си? Виждала съм такива като него, обикновено гледат да откраднат нещо.

— Сигурна съм — отвърна Суон. Ана изгледа предупредително Робин и отново подхвана разговора си с господин Половски.

— Добре я подреди — каза младежът и ѝ се усмихна благодарно. — Време беше някой да ѝ срита задника.

— Не, не е. Може да не харесваш Ана, а и тя определено не те харесва, но тази жена прави онова, което смята, че е добро за мен, и аз оценявам това. Ако наистина ми досаждаше, щях да я накарам да те срита.

Усмивката се изпари от лицето на Робин.

— Значи смяташ, че си по-добра от всички останали?

— Не, не исках да прозвучи така. — Суон се изчерви и изнерви, и езикът ѝ се оплете в мислите и думите ѝ. — Просто исках да кажа… Ана е права, че трябва да се внимава.

— Аха. Значи ти досаждам, като се държа приятелски?

— Държа се малко повече от приятелски, когато дойде в бараката и… и ме събуди по онзи начин — отговори момичето. Усети, че се изчервява и ѝ се прииска да се върне отначало и отново да започне разговора, но вече нещата бяха излезли от контрол и беше леко изплашена и гневна. — А и онзи ден не предложих онази ябълка на теб!

— О, разбирам. Е, краката ми са на твърда почва. Не са на пиедестал като на някои други хора. Може би не успях да се сдържа и затова те целунах. Може би, когато те видях да стоиш с ябълката в ръка и с ококорени очи, не успях да се спра и я взех. Когато те видях за първи път, си казах, че си готина, но не знаех, че си надменна малка принцеса!

— Не съм!

— Дали? Е, тогава се държиш като такава. Слушай, отдавна съм в играта! Срещал съм много момичета! Знам кои са надменни и кои не!

— И… — „Спри! — помисли си Суон. — Спри веднага!“ Но не можеше да се спре, защото много се страхуваше, а не искаше Робин да разбере това. — И аз знам кога един човек е груб и устат… глупак.

— Да, глупак съм, добре! — Младежът поклати глава и се разсмя, без да му е смешно. — Определено съм глупак, че си помислих, че ще ми е приятно да опозная добре ледената принцеса, нали? — Робин си тръгна, преди Суон да успее да му отговори.

Единственото, което успя да каже, беше „Не ми досаждай повече!“ и веднага изпита болка, която я проряза от главата до петите. Стисна зъби, за да не извика след него. Ако смяташе да се държи като глупак, значи наистина беше такъв! Той беше бебе с лош нрав и тя не искаше да има нищо общо с него.

Но също така знаеше, че някоя мила дума щеше да го накара да се върне. Само една мила дума щеше да е достатъчна. Толкова трудно ли беше да я изрече? Робин не я разбра правилно и може би и тя не го разбра. Усети, че Ана и господин Половски я гледат. Вероятно жената се усмихваше леко, защото знаеше какво преживява. Муле изпръхтя и от ноздрите му излезе пара, която облиза лицето ѝ. Суон изгони гордостта си и тъкмо щеше да повика Робин, когато вратата на бараката се отвори и Пол Торсън изрече развълнувано:

— Суон! Случва се!

Изпрати с поглед младежа до кладата и последва Пол в бараката.

Младежът застана в края на кладата, бавно сви юмрук и го притисна в челото си.

— Глупак, глупак, глупак, глупак — повтаряше и се удряше в главата. Все още не можеше да осъзнае какво се беше случило. Плашеше се до смърт дори само когато говореше с толкова красиво същество като Суон. Искаше да я впечатли, но сега имаше чувството, че е минал бос през поле, на което пасат крави. — Глупак, глупак, глупак — продължи да повтаря той. Разбира се, не беше срещал много момичета. В интерес на истината почти не беше срещал такива. Не знаеше как да се държи в тяхно присъствие. Те бяха като създания от друга планета. Как трябваше да говори пред тях, без да… аха, без да изглежда като устат глупак — какъвто много добре знаеше, че е.

„Е — каза си Робин, — сега определено прецаках всичко!“ Все още се тресеше отвътре и стомахът го сви. Затвореше ли очи, продължаваше да вижда Суон пред себе си, все така лъчезарна като най-прекрасния сън, който беше сънувал. Още от първия миг, в който я видя на онова легло, не можеше да я изгони от мислите си.

„Обичам я“, помисли си Робин. Беше чувал за любовта, но нямаше никаква представа, че тя едновременно замайва главата ти, поболява те и те разтреперва. „Обичам я.“ Не знаеше дали да крещи, или да плаче, затова просто се загледа в пламъците, но не виждаше нищо друго освен лицето на Суон.

— Мисля, че току-що чух две стрели да се забиват в две дупета — каза Ана на господин Половски. Двамата се спогледаха и се разсмяха.

73

Мъжът, чието лице приличаше на череп, се изправи в джипа и вдигна мегафона. Нащърбените му криви зъби се раздвижиха, когато изкрещя:

— Избийте ги! Смърт! Смърт! Смърт!

Викът на Маклин се сля с рева на двигателите и най-накрая беше удавен от грохота на машините. Повече от шестстотин бронирани коли, камиони, джипове и ванове тръгнаха през паркинга към крепостта на Спасителя. Сивата светлина на зората беше допълнително помрачена от флаговете развяващ се пушек и горящите огньове, които бяха погълнали двеста превозни средства, унищожени и смачкани по време на първите две нападения. Пречупените тела на войници на АНС лежаха мъртви или умиращи на напукания асфалт Разнасяха се нови агонизиращи писъци, когато колелата на третата вълна минаваха през ранените.

— Избийте ги! Избийте ги всичките! — продължи да вика през мегафона Маклин и да маха на чудовищните машини с облечената си в черна ръкавица дясна ръка. Пироните стърчаха от дланта му и проблясваха на светлината от огньовете на разрушението.

Стотици войници, въоръжени с пушки, пистолети и коктейли „Молотов“, вървяха зад настъпващите превозни средства. В полукръга около търговския център бяха наредени на гъсто три редици камиони, коли и ванове на Американското братство, които очакваха клането, точно както го очакваха и предните два пъти. На паркинга имаше купища с трупове на Братството и много от техните машини също горяха и експлодираха, когато резервоарите им биваха нападнати от огъня.

Пламъците подскачаха ли, подскачаха, и въздухът се беше изпълнил с горчив дим. Маклин погледна крепостта на Спасителя и се ухили, защото знаеше, че Американското братство не може да устои на мощта на Армията на съвършенството. Щяха да паднат… ако не по време на третото нападение, то тогава на четвъртото, петото, шестото или седмото. Битката можеше да бъде спечелена, полковникът нямаше никакво съмнение в това. Днес той щеше да бъде победител и щеше да накара Спасителя да коленичи и да целува ботуша му, преди да му размажеше мутрата.

— По-близо! — изкрещя Маклин на шофьора си и Джъд Лори потръпна. Лейтенантът едва издържаше да гледа лицето на полковника и докато приближаваше джипа до защитната линия от превозни средства, се чудеше от кого се страхува повече — от хилещото се и пенещо се създание, в което се беше превърнал полковник Маклин, или от снайперистите на Американското братство.

— Напред! Напред! Продължавайте да настъпвате! — нареди на войниците си полковникът, който оглеждаше редиците им и търсеше дори най-малката следа от колебание. — Врагът е на път да се пречупи! — продължаваше да нарежда той. — Напред! Настъпвайте!

Маклин чу клаксон и се обърна назад, за да види яркочервен преустроен кадилак, с бронирано предно стъкло, който препускаше през паркинга и си проправяше път покрай другите превозни средства, за да стигне отпред. Шофьорът имаше дълга къдрава руса коса, а на оръдейната кула на покрива, от която се подаваше цевта на картечница, се беше свило джудже.

— По-близо, лейтенант! — нареди Маклин. — Искам да съм на първия ред!

„О, Господи!“, помисли си Лори. Мишниците му се потяха. Лесно беше да нападат шайка фермери, въоръжени с лопати и мотики, но съвсем не беше така, когато ставаше въпрос за щурмуването на тухлена крепост, където шибаняците бяха разположили тежката си артилерия!

Американското братство обаче не стреляше, докато камионите и вановете на АНС се движеха устремено напред към тях.

Маклин знаеше, че всичките му офицери бяха по местата си и водеха батальоните си. Роланд Кронингер беше отдясно в собствения си команден джип и предвождаше двеста души и повече от петдесет бронирани превозни средства в битката. Капитаните Кар, Уилсън и Сатърли, лейтенантите Тачър и Майърс, сержантите Маккоуън, Арнхолд, Бенинг и Буфърд — всички те, доверените му офицери, бяха на позициите си и бяха твърдо решени да спечелят.

Пробиването на защитата на Спасителя беше просто въпрос на дисциплина и контрол, за Маклин нямаше съмнение, че е така. Независимо колко войници на АНС щяха да умрат или колко превозни средства щяха да избухнат и да изгорят — това беше проверка на неговите собствени дисциплина и контрол. Полковникът можеше да се закълне, че ще се бие до последния човек, преди да се остави Спасителя да го победи.

Маклин осъзнаваше, че малко беше полудял, когато онова нещо се пропука и се беше погледнал в огледалото на светлината на газената лампа, но сега всичко беше наред.

Защото след като лудостта му отмина, полковникът осъзна, че сега носи лицето на Войника сянка. Вече бяха едно цяло. Това беше чудо, което му подсказваше, че Бог беше на страната на Армията на съвършенството.

Той се ухили и изрева:

— Настъпвайте! Дисциплина и контрол! — Гласът му звучеше като на някакъв звяр през мегафона.

Обади се друг глас. Той изрече кухо бам! и Маклин видя проблясъка на оранжева светлина до барикадирания вход на търговския център. Разнесе се пронизителен шум, който като че ли мина точно над главата му. На около седемдесет метра зад него експлодира един вече разбит ван и наоколо полетяха парчета асфалт и изкривен метал.

— Напред! — заповяда Маклин. Американското братство може да разполагаше с танкове, но нямаше никаква представа какво означава траектория на снаряда. Още един изсвистя във въздуха и експлодира в лагера. След това последва вълна от изстрели от защитната стена на Американското братство и куршумите се врязваха в асфалта, вдигаха искри след себе си и рикошираха в бронираните превозни средства. Някои от войниците паднаха, но полковникът продължи да крещи: — Атака! Атака! Огън!

Заповедта беше подета от други офицери и почти едновременно автомати, пистолети и автоматични пушки от редиците на Армията на съвършенството започнаха да бълват своите смъртоносни пратеници срещу защитната линия на врага. Най-предните превозни средства на АНС продължиха напред, като набраха скорост, за да пробият до търговския център. Трети танков снаряд експлодира на паркинга, вдигна след себе си облак от пушек и отломки и разтресе земята. Някои от по-тежките машини на Братството се стрелнаха напред с ревящи двигатели и когато камионите и бронираните коли на двете армии се сблъскаха, се разнесе чудовищна какофония от пищящи гуми, огънат метал и раздиращи слуха експлозии.

— Атака! Избийте ги всичките! — продължаваше да крещи Маклин към настъпващите войници, докато Джъд Лори въртеше волана наляво-надясно в опит да избягва трупове и останки. Очите на лейтенанта бяха на път да изскочат от орбитите си и цялото му лице беше плувнало в пот. Един куршум отскочи от края на предното стъкло и Лори усети вибрацията като удар в камертон.

Автоматична стрелба прорязваше паркинга и пет-шест войници на АНС се завъртяха като побъркани балетисти. Маклин хвърли настрани мегафона, извади своя .45-калибров колт от кобура на кръста и застреля един войник на Братството, когато щурмуваха защитната линия във вихрушка от тела, буксуващи превозни средства, експлозии и горящи останки. Много коли и камиони се блъскаха, даваха на заден ход и се блъскаха отново. Паркингът беше заприличал на домакин на безумно разрушително дерби.

Два камиона се блъснаха точно пред джипа. Лори настъпи спирачките и извъртя волана в същото време. Автомобилът поднесе настрани и двама мъже бяха прегазени под гумите му. Лейтенантът нямаше представа дали бяха техни, или от Братството. Наоколо беше пълна лудница, истинска суматоха, а във въздуха се виеха дим и искри. Лори успя да чуе над писъците и виковете смеха на полковник Маклин, който стреляше по случайни цели.

Един мъж с пистолет беше осветен от фаровете на джипа и лейтенантът го прегази. В едната страна на автомобила се забиха поредица от куршуми, а вляво експлодира кола на АНС и шофьорът ѝ излетя във въздуха, като все още стискаше пламналия волан.

Пехотинците бяха хванати в капана на блъскащите се и буксуващи превозни средства и бяха принудени да се впуснат в дивашки ръкопашен бой. Лори зави, за да избегне един горящ камион. Лейтенантът чу пронизителния писък на приближаващ снаряд и тестисите му се свиха. В момента, в който изкрещя „Трябва да се махаме оттук!“, завъртя волана рязко надясно и натисна газта до ламарината. Джипът подскочи напред и прегази двама войници, които се боричкаха на асфалта. Един тракерен куршум се вряза в едната страна на джипа и Лори изскимтя.

— Лейтенант! — изкрещя Маклин. — Върни джипа обратно в…

Полковникът успя да изрече само това, защото земята внезапно се разтресе и последва ослепителен, нажежен до бяло взрив на около три метра пред джипа. Автомобилът се разтресе и се вдигна на задните си гуми като изплашен кон. Маклин чу сподавения писък на Лори… и в следващия миг скочи, за да спаси живота си, защото опустошителната ударна вълна от експлозията го удари и почти разкъса униформата му. Падна на асфалта на рамото си и чу писъка на гуми и сблъсъка на джипа в друга кола.

Следващото, което полковникът помнеше, беше, че вече е на крака, а униформата и палтото му висяха на парцали около тялото му. Той погледна Джъд Лори. Лейтенантът беше прострян по гръб насред останките от джипа, а тялото му потреперваше, сякаш се опитваше да изпълзи до някое безопасно място. Главата на Джъд Лори беше премазана и приличаше на спукана окървавена топка, а счупените му зъби тракаха като кастанети.

Маклин държеше пистолета в лявата си ръка. Изкуствената му дясна ръка с покрита с пирони длан все още беше закачена за китката му чрез здраво тиксо. По нея се стичаше кръв и капеше върху облечените в черна ръкавица пръсти и върху асфалта. Полковникът осъзна, че е раздрал ръката си от рамото до лакътя, но освен тази рана нямаше други. Навсякъде около него беше пълно с войници, които се биеха и стреляха, и един куршум се заби в асфалта на десет сантиметра от десния му крак. Той се огледа в опит да намери начин да се върне в лагера на АНС. Без транспорт беше безпомощен като най-нисшия пехотинец. Беше заобиколен от толкова много пищящи, викащи и стрелящи хора, че не можеше да мисли. Видя един мъж да натиска войник на АНС към земята и да го ръга безброй пъти с нож. Маклин опря дулото на пистолета си в главата му и му пръсна мозъка.

Откатът разтресе ръката му и гледката от падащия на земята убит войник прочисти мъглата в главата му. Знаеше, че трябва да се размърда или щеше да е мъртъв като този поданик на Братството пред него. Разнесе се свистенето на нов снаряд и страхът го стисна здраво за гърлото. Наведе глава и хукна да бяга, като избягваше биещите се край него мъже и прескачаше ранените и мъртвите.

Експлозията го посипа с отломки от асфалт. Маклин се спъна, падна и изпълзя френетично зад прикритието на една преобърната бронирана кола на АНС. Там го чакаше труп, чието лице почти беше отнесено. Полковникът си помисли, че това може би беше сержант Арнхолд. С треперещи ръце махна магазина на колта си и го замени с нов. Куршумите свистяха и се забиваха в бронираната кола. Той приклекна над асфалта и се опита да намери достатъчно кураж, за да продължи към лагера.

Над врявата от виковете успя да чуе „Отстъпление! Отстъпление!“. Третото нападение също се беше провалило.

Нямаше представа какво се беше объркало. Братството трябваше да бъде погубено досега. Но то разполагаше с прекалено много хора, превозни средства и огнева мощ. Нямаше нужда да правят нищо друго, освен да си стоят спокойно в онзи проклет търговски център. Трябваше да има начин да ги изкарат навън. Трябваше да има начин!

Камиони и коли започнаха да обръщат и да се отдалечават от търговския център. Войниците ги последваха, като много от тях куцаха и бяха ранени, но въпреки това спираха, за да изстрелят по няколко куршума срещу преследвачите си и отново продължаваха напред. Маклин се насили да стане и да побегне. Напусна укритието си и усети подръпване на палтото си. Веднага разбра какво го беше причинило — куршум. Той стреля четири пъти, без да се прицели, и побягна с останалите от Армията на съвършенството, докато автоматите покосяваха асфалта около него и още мъже паднаха мъртви.

Когато Маклин успя да се добере до лагера, намери капитан Сатърли да получава доклади от другите оцелели офицери, а лейтенант Тачър изпращаше разузнавачи да пазят периметъра и да следят Братството да не тръгне в контраатака. Маклин се качи върху една бронирана кола и огледа паркинга. Приличаше на под на кланица. Стотици тела лежаха в купчини около горящите останки. Мародерите на Братството вече обикаляха труповете, за да събират оръжията и мунициите. От търговския център се разнесоха ликуващи викове.

— Нищо не е свършило! — изрева полковник Маклин. — Още нищо не е свършило! — Той изстреля последните си патрони срещу мародерите, но трепереше толкова много, че не успя да уцели никого.

— Полковник! — повика го капитан Сатърли. — Да подготвим ли ново нападение?

— Да! Веднага! Нищо не е свършило! Нищо не е свършило, докато аз не кажа.

— Няма да издържим още едно фронтално нападение! — възпротиви се един глас. — Това е самоубийство!

— Какво? — побесня Маклин и погледна онзи, който се беше осмелил да оспорва заповедите му. Гласът принадлежеше на Роланд Кронингер, чието палто беше цялото изцапано в кръв — тя обаче не беше негова, защото капитанът не беше ранен, а мръсните бинтове все още бяха увити около лицето му. Стъклата на танкистките му очила бяха опръскани с кръв. — Какво каза?

— Казах, че няма да издържим още едно фронтално нападение! В момента едва ли разполагаме с повече от три хиляди боеспособни мъже! Ако отново се спуснем с главата напред срещу тези оръжия, ще изгубим още петстотин и пак няма да постигнем нищо!

— Да не би да казваш, че не разполагаме със силата да пробием… или говориш само за себе си?

Роланд си пое дълбоко въздух и се опита да се успокои. Досега не беше ставал свидетел на подобна касапница и вече щеше да е мъртъв, ако не беше застрелял от упор един войник на Братството.

— Казвам, че трябва да намерим друг вход към този търговски център.

— А аз казвам да нападнем отново. Веднага, преди да успеят да организират защитата си!

— Те не са били дезорганизирани, мамка му! — изкрещя Роланд.

Настъпи тишина, нарушавана единствено от стенанията на ранените и пукането на огньовете. Маклин изгледа свирепо младия мъж. За първи път Роланд дръзваше да му крещи и да оспорва заповедите му пред останалите офицери.

— Изслушайте ме — продължи Роланд, преди полковникът или някой друг да проговори. — Мисля, че знам къде е слабото място на онази крепост… те са повече от едно. Оберлихтите на покрива.

Маклин помълча известно време, през което гледаше злобно Роланд.

— Оберлихтите на покрива — повтори той. — Оберлихтите на покрива. Ама те са на покрива. Как ще стигнем до шибания покрив? Ще полетим ли?

Спорът им беше нарушен от смях. Алвин Мангрим се беше облегнал на смачкания капак на червения кадилак. От разбития му радиатор излизаше пара. Металът беше целият в дупки от куршуми, а от визьора на оръдейната кула се стичаше кръв. Мангрим се ухили. Челото му беше порязано от метални стружки.

— Искате да се качите на покрива ли, полковник? Мога да ви отведа там.

— Как?

Мангрим вдигна ръце и размърда пръсти.

— Някога бях дърводелец — каза той. — Исус е бил дърводелец. Исус също така е знаел много за ножовете. Затова са го разпнали. Когато бях дърводелец, правех кучешки къщички. Само че не бяха обикновени кучешки къщички… о, не! Бяха същински замъци, в които са живели рицарите. Разбирате ли, едно време четях книги за замъци и подобни лайна, защото исках тези кучешки къщички да са наистина специални. В някои от тези книги пишеше интересни неща.

— Какви? — попита нетърпеливо Роланд.

— О… например как да стигнем до някой покрив. — Мангрим отново се обърна към полковник Маклин. — Намерете ми няколко телефонни стълба, бодлива тел и здрав дървен материал и ми позволете да разглобя няколко от тези разбити коли. Ще ви заведа на онзи покрив.

— Какво планираш да направиш?

— Няма да го правя, ще го създам — поправи го Мангрим. — Само че ще ми отнеме известно време. И ще ми трябва помощ… колкото хора можете да ми осигурите. Ако успея да намеря правилните части, мога да го направя за три-четири дни.

— Попитах те какво планираш да правиш.

Мангрим сви рамене и прибра ръце в джобовете си.

— Защо не отидем в караваната ви и ще ви го нарисувам. Може да има шпиони наоколо.

Маклин огледа крепостта на Спасителя. Видя как мародерите застреляха някои от ранените войници на АНС, след което ги обраха. Едва не изкрещя от яд.

— Не е свършило — каза той. — И няма да свърши, докато аз не кажа. — Слезе от бронираната кола и се обърна към Алвин Мангрим: — Покажи ми какво смяташ да направиш.

74

— Да — каза Джош. — Мисля, че можем да я построим отново. — Усети, че ръката на Глори е стиснала неговата. Шивачката облегна глава на рамото му.

Той я прегърна. Двамата стояха пред изгорелите останки на църквата.

— Можем да го направим — каза Джош. — Разбира се, че можем. Имам предвид… че няма да е утре или следващата седмица… но можем да го направим. Вероятно няма да изглежда както преди, може би ще е по-зле… но може и да е по-добре. — Той я стисна нежно. — Нали?

Глори кимна.

— Да — отвърна тя, без да го погледне. Гласът ѝ беше сподавен от емоции. Най-накрая вдигна мокрото си от сълзите лице, а ръката ѝ посегна към повърхността на Маската на Йов, за да я опипа с пръсти. — Ти си… красив мъж, Джош — каза му нежно шивачката. — Дори сега. Дори с това. Дори никога да не се пропука, пак ще си най-красивият мъж, когото познавам.

— О, не съм чак толкова готин. Никога не съм бил. Трябваше да ме видиш, докато бях кечист. Знаеш ли какъв ми беше сценичният прякор? Черния Франкенщайн. Вече наистина приличам на такъв, нали?

— Не. И не мисля, че някога си приличал. — Пръстите на Глори проследиха твърдите образувания, след което свали ръка. — Обичам те, Джош — каза тя и гласът ѝ потрепери, но медните ѝ очи бяха сериозни и искрени.

Гигантът щеше да ѝ отговори, но се сети за Роуз и момчетата. Мина много време. Много, много време. Дали се скитаха някъде и търсеха храна и подслон, или бяха призраци, които живееха единствено в спомените му? Истинско мъчение беше да не знае дали са живи, или мъртви и като погледна лицето на Глори, осъзна, че може би никога нямаше да разбере. Дали беше безсърдечно и нелоялно от негова страна да се откаже от надеждата, че Роуз и синовете му може да са живи… или просто беше реалист? За едно обаче беше напълно сигурен: искаше да остане в земята на живите, вместо да броди из владенията на мъртвите.

Прегърна Глори и я притисна силно до тялото си. Усещаше острите ѝ кости върху палтото си и закопня за деня, в който щяха да приберат реколтата.

Също така копнееше да може да вижда през двете си очи и да може да диша нормално отново. Надяваше се неговата Маска на Йов да се пропука съвсем скоро, както беше сторила тази на Сестрата миналата вечер, но също така се страхуваше. Постоянно се чудеше как ще изглежда отдолу. Ами ако получеше лицето на някой, когото не познаваше? Засега се чувстваше добре и нямаше дори следа от треска. Това беше единственият момент в живота му, в който искаше да легне на легло.

Джош видя нещо в една замръзнала локва на земята на около метър пред него. Стомахът му се сви и той изрече тихо:

— Глори? Защо не се прибереш у дома? Ще си дойда след малко.

Тя се отдръпна от него объркана.

— Какво има?

— Нищо. Просто върви. Ще се поразходя още малко и ще помисля как да съживим отново църквата.

— Ще остана с теб.

— Не — отвърна твърдо гигантът. — Върви у дома. Искам да остана малко сам. Става ли?

— Добре — съгласи се шивачката, тръгна по пътя, но след малко се обърна. — Няма нужда да казваш, че ме обичаш. Няма проблем, ако не се чувстваш така. Просто исках да ти разкрия чувствата си.

— И аз те обичам — заяви той с напрегнат глас. Погледът на Глори се задържа на него още няколко секунди и след това пое към дома си.

Когато си замина, Джош се наведе и взе онова, което лежеше в локвата. Ледът около него се пропука.

Беше парче вълнен плат на райета, изцапан с тъмнокафяви петна.

Гигантът знаеше от какво е.

От палтото на Джийн Скъли.

Той стисна изцапаното с кръв парче плат и се изправи. Килна глава на една страна и огледа земята наоколо. На няколко крачки навътре в алеята край останките лежеше друго парче плат. Вдигна и него и след това видя трето и четвърто парче — и двете бяха окървавени. Тези малки парченца от палтото на Джийн Скъли бяха разпръснати като сняг на райета по цялата земя.

„Някакво животно го е пипнало — помисли си Джош. — Разкъсало го е на парчета.“

Само че беше наясно, че не животно е спипало Джийн Скъли. Беше друг вид звяр, може би маскиран като инвалид в червена детска вагонетка или като чернокож със сребърен зъб. Скъли беше намерил мъжа с аленото око… или онзи беше намерил него.

„Върви да повикаш помощ — каза си гигантът. — Върви да повикаш Пол и Сестрата и, за бога, намери пушка!“ Вместо това обаче последва малките парчета плат на райета, докато сърцето му биеше като лудо и гърлото му пресъхваше. На земята имаше и други боклуци. Навлезе по-навътре в алеята и един плъх с размерите на персийска котка, който се поклащаше като пате пред него, го изгледа с лъскавите си очи и се скри в една дупка. Навсякъде около него се носеше писукане и шумолене и Джош разбра, че тази част от Мерис Рест се владее от гризачите.

Забеляза замръзнали пръски кръв по земята. Последва ги още четири-пет метра и спря до едно кръгло парче ламарина, което беше подпряно на грубите тухлени основи на овъглената църква. Върху него имаше още замръзнала кръв, а около ботушите му бяха разхвърлени още парчета плат на райета. Джош допря крак до ламарината, която беше с размерите и формата на капак на шахта, пое си дълбоко въздух и го изпусна. След това избута метала настрани и се дръпна назад.

Отдолу се разкри дупка, изкопана в основите на църквата. От вътрешността ѝ се разнесе студена и неприятна воня, която накара кожата му да настръхне.

„Намерих те“, беше първата мисъл на гиганта.

„Махай се оттук, по дяволите, бягай, тромав глупако!“, беше втората.

Но Джош се поколеба и продължи да наднича в дупката.

Отвътре не се чуваше нищо и не се забелязваше никакво движение. „Празна е! — помисли си той. — Няма го!“

Направи една предпазлива крачка към нея. После втора и трета. Застана отгоре ѝ и се ослуша. Все още не се чуваше нищо и не се забелязваше никакво движение.

Леговището беше празно. Мъжът с аленото око го нямаше. След като Суон го беше срещнала, той вероятно беше напуснал Мерне Рест.

— Благодаря на Бога! — прошепна Джош.

Чу шумолене зад себе си.

Обърна се светкавично и вдигна ръце, готов за бой.

Един плъх се беше качил върху някакъв кашон, оголваше зъби, писукаше и крякаше като сърдит хазяин.

— Млъкни, малко копеле…

Две ръце — едната черна, а другата бяла — се стрелнаха от дупката, сграбчиха глезените на гиганта и го събориха. Той нямаше време да извика, преди да падне на земята и въздухът да напусне дробовете му. Зави му се свят. Опита се да се освободи, да забие пръсти в замръзналата земя около дупката, но ръцете стискаха глезените му като метални скоби и започнаха да го дърпат навътре.

Джош беше наполовина в дупката, преди да осъзнае какво се случва. Забори се, като риташе и мяташе крака, но пръстите се стегнаха още повече около глезените му. Усети миризмата на изгорели дрехи, изви тялото си и видя сини пламъци да танцуват около ръцете на мъжа. Кожата му започна да гори. Ръцете на онзи станаха влажни и течни като топящи се восъчни ръкавици.

В следващите няколко секунди пламъците отслабнаха и изчезнаха. Ръцете на мъжа отново станаха леденостудени и издърпаха Джош в мрака.

Онзи пусна глезените му. Гигантът зарита отново и левият му крак уцели нещо. Нещо студено и тежко скочи върху него — беше по-скоро като чувал с лед, отколкото човешко тяло. Но коляното, което натискаше гърлото му, беше достатъчно силно и се опитваше да смаже трахеята му. Получи размазващи удари в раменете, гърдите и ребрата, които едва не му начупиха костите. Джош уви ръце около хлъзгаво гърло и заби пръсти в нещо, което приличаше на студен маджун. Юмруците на създанието налагаха главата и лицето му, но не можеха да му нанесат вреди заради Маската на Йов. Мозъкът на гиганта сериозно се разтресе и той беше на крачка от припадане. Знаеше, че разполага с два варианта: да се бие за живота си или да умре.

Замахна с десния си юмрук и кокалчетата му срещнаха долната челюст на мъжа. Мигновено стовари и левия си юмрук, който намери слепоочието му. Разнесе се сумтене — по-скоро от изненада, отколкото от болка — и тежестта върху Джош изчезна. Той се изправи на колене, а дробовете му се опитаха да възстановят запаси те си от въздух.

Една ледена ръка се уви около гърлото му изотзад. Гигантът се пресегна, сграбчи пръстите ѝ и ги изви под голям ъгъл; но онова, което само допреди секунди бяха кости, сега се превърна в тел — огъваха се, но не се чупеха. Вложи цялата си сила, за да стане от пода, и се хвърли назад, за да смаже мъжа с аленото око между тялото си и тухлените основи на църквата. Ледената ръка го пусна и той се опита да изпълзи от дупката.

Отново беше сграбчен и дръпнат надолу и докато двамата се биеха в мрака като животни, Джош видя, че ръката на опонента му проблясва и е на път да бъде обгърната от пламъци… но те не искаха да се появят, сякаш нещо не беше наред със запалването. Усети миризма, която приличаше донякъде на запалена клечка кибрит и разтопена свещ. Изрита мъжа в корема и го запрати назад. Отново стана на крака, но получи силен удар в рамото, който едва не го извади от гнездото му и го събори по лице в пръстта.

Джош се изви към него. Устата му кървеше и силата му бързо се стопяваше. Проблесна пламъче и след миг двете ръце на мъжа пламнаха. На синята светлина на пламъците видя лицето му — кошмарна маска с гърчеща се еластична уста, която бълваше мъртви мухи като счупени зъби.

Горящите ръце посегнаха към лицето на гиганта, но изведнъж едната от тях изцвъртя и изгасна като въглен, залят с вода. Другата ръка също започна да изгасва и малките огнени езици се закатериха по пръстите.

Нещо лежеше в пръстта до Джош. Той видя кървава купчина от плът и изкривени кости, а около нея бяха нахвърлени палта, панталони, пуловери, обувки и шапки. Наблизо беше оставена червена детска вагонетка.

Гигантът погледна отново мъжа с аленото око, който също така беше Господин Добре дошли. Горящата ръка почти беше изгаснала и онзи гледаше умиращия пламък с очи, които, ако се намираха на човешко лице, щяха да бъдат определени като безумни.

„Не е толкова силен, колкото преди“, помисли си Джош.

Спусна се към червената вагонетка, взе я и я стовари в лицето на създанието.

Разнесе се нечовешки рев. Пламъкът изгасна изцяло, когато мъжът залитна назад. Гигантът видя сива светлина и запълзя към дупката.

Намираше се на по-малко от метър от нея, когато смачканата червена вагонетка се стовари в тила му. За секунда си спомни онзи момент, в който беше изхвърлен от ринга в Гейнсвил и падна на твърдо. Изгуби съзнание.

Свести се — нямаше представа след колко време — от пронизителен кикот. Не можеше да помръдне и си помисли, че всяка кост в тялото му е била счупена.

Кикотенето идваше от три-четири метра пред него. То заглъхна и беше заменено от сумтене, което приличаше на някакъв език… на Джош му се стори, че е немски. Също така различи думи от други езици — китайски, френски, датски, испански и различни диалекти, които се лееха един след друг. Накрая грубият и отвратителен глас заговори на английски с тежък южняшки акцент:

— Винаги вървя сам… винаги вървя сам… винаги… винаги…

Джош се опита да провери дали има някакви наранявания по тялото и коя част от него работеше и коя не. Не можеше да помръдне дясната си ръка, вероятно беше счупена. Ребрата и раменете го боляха. Въпреки това знаеше, че е извадил късмет — ударът, който току-що преживя, можеше да му премаже черепа, ако Маската на Йов не беше толкова дебела.

Гласът се промени и се превърна в някакъв напевен диалект, който Джош не можеше да разбере, след което отново заговори на английски с акцент от Средния Запад.

— Кучката… кучката… тя ще умре… но не от моята ръка… о, не… не от моята ръка…

Гигантът се опита бавно да обърне главата си. По гръбнака му се разля болка, но вратът му все още работеше. Той постепенно обърна главата си към беснеещото създание, което беше клекнало в пръстта в другия край на леговището.

Мъжът с аленото око се взираше в дясната си ръка, на пръстите на която пропукваха слаби сини пламъци. Лицето му беше хванато в капана на няколко маски. Светлоруса коса се смесваше с катраненочерна, едното му око беше синьо, а другото кафяво, едната му скула беше изпъкнала, а другата хлътнала.

— Но не от моята ръка — каза той. — Ще ги накарам те да го направят. — Брадичката му се удължи и от нея поникна черна четина, която се превърна в червена брада само за няколко секунди и също толкова бързо изчезна в гърчещата се тъкан на лицето му. — Ще намеря начин да ги накарам да го направят.

Ръката му потрепери, започна да се свива в юмрук и малките сини пламъци изгаснаха.

Джош стисна зъби и запълзя към сивата светлина в края на дупката. Пълзеше бавно и мъчително, сантиметър по сантиметър. Застина, когато отново чу гласа на мъжа, който припяваше шепнешком:

— „Събрали сме се около черницата, около черницата, около черницата… Събрали сме се около черницата, съвсем рано…“ — Песничката преля в неразбираемо бълнуване.

Гигантът продължи да пълзи напред. Доближаваше се до дупката. Беше все по-близо и по-близо.

— Бягай — каза с тънък и изморен глас мъжът с аленото око. Сърцето на Джош заби силно, защото знаеше, че чудовището говори на него. — Давай. Бягай. Кажи ѝ, че ще накарам човешка ръка да го направи. Кажи ѝ… кажи ѝ…

Гигантът запълзя нагоре към светлината.

— Кажи ѝ… че винаги съм вървял сам.

Джош успя да излезе от дупката и бързо изкара и краката си от нея. Ребрата направо го убиваха, но не спираше да се бори да остане в съзнание, защото знаеше, че ако не се махне оттук, ще се превърне в мъртво месо.

Продължи да пълзи покрай бягащите около него плъхове. Хапещият студ проникваше чак до костите му. Очакваше всеки момент да усети ръцете на мъжа с аленото око около глезените си, но това не се случи. Той осъзна, че животът му е бил пощаден… защото онзи беше отслабен, изтощен или просто искаше да предаде съобщението му на Суон.

Кажи ѝ, че ще накарам човешка ръка да го направи.

Джош се опита да се изправи, но отново падна по лице. Мина цяла минута, а може би и повече, докато намери сили да застане на колене. Най-накрая успя да се изправи, но приличаше на залитащ и немощен старец.

Продължи да се олюлява по алеята, докато не излезе на пътя и оттам се насочи към кладата, която гореше пред бараката на Глори. Преди да успее да стигне до нея, силата му го напусна. Той падна като секвоя на земята и въобще не видя Робин и господин Половски, които бягаха към него.

Тринадесет

Генерал на армията

Пуста земя ♦ Наградата на Роланд ♦ Какво видя Вехтошаря ♦ Приятел ♦ Решението на Суон ♦ Робин се държи прилично ♦ Горчива пепел ♦ Ще се сипят смърт и разрушение ♦ Метални нокти ♦ Майстори в занаята

75

Роланд Кронингер вдигна бинокъла до очилата си. Снегът танцуваше на фона на ледения въздух и вече беше покрил повечето трупове и останки от автомобили. Около входа на търговския център горяха огньове. Войниците на Братството също бяха на пост.

От облаците се разнесе тихият грохот на гръмотевица и една синя светкавица проряза снега. Роланд огледа паркинга и бинокълът му разкри една замръзнала ръка, която се протягаше от пряспа сняг, купчина тела, замръзнали заедно в смъртта, и сивото лице на младо момче, което се взираше в мрака.

„Пуста земя — помисли си той. — Да. Пуста земя.“

Роланд свали бинокъла и се облегна на бронираната кола, която го пазеше от снайперисти. Вятърът му донесе тътена на работещи чукове. Пуста земя. Това беше молитвата на Бог за сетния час. Опитваше се да си спомни къде я беше чувал преди, само че едно време не беше молитва и не сър Роланд я беше чул. Това беше спомен в съзнанието на детето Роланд, но не беше молитва. Не, не беше молитва. Беше поема.

Тази сутрин се събуди на голия матрак в черната си каравана и се сети за госпожица Една Мерит. Тя беше една от онези учителки стари моми, които бяха родени шестдесетгодишни. Преподаваше им по английска литература във Флагстаф. Роланд седна на матрака си и я видя да стои до трошачката на ръце с отворен екземпляр на „Оксфордски алманах с английски поеми“.

— Ще ви изрецитирам нещо — съобщи госпожица Една Мерит с толкова сух глас, че пред него дори прахта изглеждаше влажна. Тя огледа целия клас, за да се увери, че учениците внимават, и зачете: „Ето, тук е Беладона, феята от скалите,/ феята на ситуациите./ Ето човека с трите жезъла, ето Колелото,/ ето едноокия търговец, а тая карта,/ която е обърната, е нещо, което той носи на своя гръб,/ но на мен не ми е позволено да го видя. Не намирам/ Обесения. Пазете се от смърт във вода.“[35] — Когато приключи, учителката обяви, че целият клас ще направи проучване върху някои аспекти от поемата „Пуста земя“ на Т. С. Елиът, малка част от която току-що беше прочела.

Роланд изкара шестица на доклада. Госпожица Една Мерит беше написала с червен химикал на първата страница: „Отлично — ученикът показва интерес и интелигентност“. Според него това само доказваше, че е изпипан лъжец. Обзалагаше се, че сега госпожица Една се беше превърнала в скелет. Роланд тръгна през паркинга. Със сигурност червеите я бяха изяли отвътре навън.

Две неща му бяха направили много силно впечатление. Първо, брат Тимъти беше луд и водеше Американското братство към Западна Вирджиния в търсене на един трескав сън, и, второ, имаше някой в Уоруик Маунтин, който се наричаше Бог и рецитираше поезия. Може би разполагаше с книги или други четива. Но Роланд си спомни нещо странно, което беше казал брат Гари в Сътън:

— Бог му показал черната кутия и сребърния ключ и му разкрил как ще свърши светът.

„Черна кутия и сребърен ключ — помисли си Роланд. — Какво означава това?“

Пусна бинокъла и ремъкът на врата му се опъна. Заслуша се в музиката на чуковете. След това се обърна и погледна зад лагера, където се строеше творението на Алвин Мангрим на светлината от кладите на около километър и половина от настоящото му местоположение и далеч от полезрението на часовите на Братството. Работата продължаваше вече три дни и три нощи. Полковник Маклин беше осигурил всичко, от което Мангрим се нуждаеше. Роланд не го виждаше през валящия сняг, но знаеше какво е. Едно много просто проклето нещо. Никога не би се сетил за него, но дори да го беше направил, нямаше представа как да го създаде. Не харесваше и нямаше доверие на Алвин Мангрим, но трябваше да признае, че човекът беше умен. Ако подобно нещо вършеше работа на една средновековна армия, то със сигурност щеше да свърши работа и на Армията на съвършенството.

Роланд беше наясно, че Спасителя се е поизнервил от чакането на следващото нападение. Вероятно хората му пееха силно и ясно песните си…

Изгаряща болка проряза лицето му и той притисна длани в бинтовете. От устните му се изтръгна стенание. Имаше чувството, че главата му ще експлодира. Усети под пръстите си как образуванията мърдат и се издуват навън, сякаш под тях се опитваше да изригне вулкан. Олюля се от болката и обзелия го ужас, когато цялото му лице се изду навън и едва не разкъса бинтовете. Роланд френетично занатиска с длани лицето си, за да не се разпадне. Сети се за счупените парчета на възглавницата на Краля и онова, което се разкри под тях, и изхлипа като дете.

Болката отшумя. Образуванията под бинтовете спряха да се движат. В следващия миг всичко свърши и той отново беше добре. Лицето му не се беше разпаднало. Беше добре. Този път болката не беше продължила толкова дълго, колкото обикновено. Случилото се с полковник Маклин беше много шантаво, каза си Роланд. Това нямаше да се случи с него. Нямаше проблем да носи тези бинтове до края на живота си.

Изчака, докато спре да трепери. Никой не биваше да го вижда такъв. Все пак беше офицер. Тръгна бързо през лагера към караваната на полковника.

Маклин беше седнал зад бюрото си и четеше доклада на капитан Сатърли относно колко гориво и муниции бяха останали. Запасите бързо се стопяваха.

— Влизай — провикна се той, когато Роланд почука. Капитанът влезе и полковникът му нареди да затвори вратата.

Роланд застана пред бюрото и зачака Маклин да го погледне… макар че се страхуваше. Скелетоподобното лице с издадените скули и откритите вени и мускули го караше да прилича на ходещ мъртвец.

— Какво искаш? — попита полковникът, зает със своите безмилостни числа.

— Почти е готова — отговори капитанът.

— Машината ли? Да. Какво за нея?

— Ще нападнем, когато е готова, нали?

Маклин остави молива си.

— Точно така. Ако получа разрешението ви за атака, капитане.

Роланд беше наясно, че полковникът все още му се сърди заради спора им. Сега беше моментът да стоплят отношенията си, защото обичаше Краля… и също така, защото не искаше Алвин Мангрим да стане любимец на Краля, а той да бъде изхвърлен на студа.

— Аз… дойдох да се извиня — каза капитанът. — Не биваше да казвам онези неща.

— Можехме да ги смажем! — изкрещя Маклин с изпълнен с мъст глас. — Нуждаехме се само от още едно нападение! Можехме да ги смажем още тогава!

Роланд заби виновно поглед в пода, макар чудесно да знаеше, че още една фронтална атака щеше да доведе до смъртта на още войници на АНС.

— Да, сър.

— Ако някой друг ми беше говорил по този начин, щях да го застрелям на място! Ти сгреши, капитане! Погледни проклетите числа! — Полковникът бутна листовете към Роланд и те полетяха от бюрото. — Виж колко бензин ни е останал! Виж инвентаризацията на мунициите! Искаш ли да ти покажа с какво количество храна разполагаме? Седим си тук и гладуваме, а можехме да вземем запасите на Братството преди три дни! Ако бяхме нападнали тогава! — Маклин удари облечената си в черна ръкавица ръка в бюрото и газената лампа подскочи. — Всичко това е по твоя вина, капитане! Не по моя! Аз исках да нападнем! Имах вяра в Армията на съвършенството! Хайде! Махай се!

Роланд не помръдна.

— Дадох ти заповед, капитане!

— Имам молба — отвърна тихичко младият мъж.

— Не си в положение, в което да отправяш молби!

— Искам да ви помоля — продължи упорито Роланд — да ми позволите да водя първата нападателна единица, когато пробием.

— Капитан Кар ще я води.

— Знам, че му дадохте разрешение, но ви моля да си промените решението. Искам аз да водя първата нападателна единица.

— Чест е да водиш нападателна единица. Не мисля, че заслужаваш такава, нали? — Маклин млъкна и се отпусна на стола си. — Никога досега не си молил да водиш нападателна единица. Защо сега?

— Защото искам да открия някого и да го заловя жив.

— За кого става въпрос?

— Човекът, който се нарича брат Тимъти — отвърна Роланд. — Искам го жив.

— Не вземаме пленници. Всички трябва да умрат. До крак.

— Черната кутия и сребърният ключ — каза капитанът.

— Какво?

— Бог показал на брат Тимъти черната кутия и сребърния ключ и му казал как ще свърши светът. Искам да науча повече за видяното от брат Тимъти на върха на планината.

— Да не си изгуби ума? Или ти промиха мозъка, когато отиде там?

— Съгласен съм, че брат Тимъти вероятно е луд — отвърна Роланд, който запази спокойствие. — Но ако не е… то тогава кой се нарича Бог? И какво представляват черната кутия и сребърният ключ?

— Те не съществуват.

— Вероятно не. Може би дори няма място на име Уоруик Маунтин. Но ако съществува… брат Тимъти може би е единственият, който знае как да го намери. Смятам, че залавянето му жив си струва усилията.

— Защо? Да не би да искаш Армията на съвършенството също да тръгне да търси Бог?

— Не, но искам да водя първата нападателна единица и да заловя брат Тимъти жив. — Роланд беше наясно, че думите му звучаха като заповед, но не му пукаше. Той се втренчи в Краля.

Настъпи мълчание. Маклин сви лявата си ръка в юмрук и бавно я отпусна.

— Ще си помисля.

— Трябва да разбера веднага.

Полковникът се наведе напред. Устата му беше изкривена в тънка и ужасна усмивка.

— Не ме притискай, Роланд. Няма да търпя да ме притискат. Дори да става въпрос за теб.

— Брат Тимъти — каза капитанът — трябва да бъде заловен жив. Можем да избием всички останали. Но не и него. Искам да е способен да отговаря на въпроси и искам да науча повече за черната кутия и сребърния ключ.

Маклин се превърна в черен циклон, който постепенно се разгръщаше. Но преди да успее да отговори, някой почука на вратата на караваната му.

— Какво има? — провикна се той.

Вратата се отвори и вътре влезе сержант Бенинг. Той веднага усети напрежението.

— Хм… нося ви съобщение от ефрейтор Мангрим, сър.

— Слушам.

— Каза, че е готов. Желае да ви повика.

— Ще дойда след пет минути.

— Да, сър. — Бенинг се обърна да си върви.

— Сержант? — спря го Роланд. — Кажи му, че двамата ще дойдем след пет минути.

— Хм… да, сър. — Бенинг хвърли бърз поглед на полковника и побърза да излезе.

Маклин се изпълни със студена ярост.

— Вървиш близо до ръба, Роланд. Вървиш направо по самия ръб.

— Да, така е. Но ти няма да направиш нищо. Не можеш. Аз ти помогнах да създадеш всичко това. Аз ти помогнах да стигнеш дотук. Ако не ти бях ампутирал ръката в Земен дом, вече щеше да си пепел. Ако не ти бях казал да използваш наркотиците за търговия, все още щяхме да сме боклукчии. И ако не бях екзекутирал Фреди Кемпка, нямаше да има никаква Армия на съвършенството. Ти искаш съвета ми и правиш каквото ти кажа. Винаги е било така. Войниците ти се кланят… но ти се кланяш на мен. — Бинтовете се опънаха от усмивката на Роланд. Той видя искрица несигурност — не, беше по-скоро слабост — в очите на Краля. И осъзна истината. — Бригадите функционират благодарение на мен. Аз намирах селища, които да нападаме. Не можеш да намериш дори запаси, без да изпаднеш в емоционален шок.

— Ах, ти… малко копеле — съумя да отвърна Маклин. — Трябва… да наредя… да те разстрелят…

— Няма да го направиш. Постоянно повтаряш, че съм дясната ти ръка. И аз повярвах в това. Но никога не е било така, нали? Ти си моята дясна ръка. Аз съм истинският Крал, който само ти позволяваше да му носиш короната.

— Махай се… махай се… махай се… — Маклин се почувства слаб и се хвана за ръба на бюрото за опора. — Нямам нужда от теб! Никога не съм имал!

— Винаги си имал. Имаш и сега.

— Не… не… нямам… нямам. — Полковникът поклати глава и отмести поглед от Роланд, но продължаваше да вижда очите му, които проникваха в душата му с хирургическа прецизност. Спомняше си очите на онова кльощаво хлапе, което видя за първи път по време на инструктажа на новодошлите в Управлението на Земен дом. Тогава забеляза нещо от себе си в тях — решителност, воля и над всичко — лукавство.

— Ще продължавам да бъда Кралския рицар — заяви Роланд. — Играта ми харесва. Но от сега нататък повече няма да се преструваме, че ти определяш правилата.

Маклин неочаквано вдигна дясната си ръка с намерението да забие пироните ѝ в лицето на капитана. Той обаче не помръдна, не потрепна дори. Скелетоподобното лице на полковника беше изкривено от ярост и целият се тресеше, но не нанесе удара. Въздъхна звучно като спукан балон и като че ли цялата стая се завъртя около него. В главата си чу кухия и многозначителен смях на Войника сянка.

Смехът продължи много дълго време. И когато свърши, Маклин отпусна ръка.

Той заби поглед в пода, но в съзнанието си виждаше черна яма, в която оцеляваха само най-силните.

— Трябва да отидем да видим машината на Мангрим — предложи Роланд с много по-мек и мил глас. С гласа на момче. — Ще те повозя в джипа си. Става ли?

Полковникът не отговори, но когато капитанът се обърна и тръгна към вратата, той го последва като куче — новия си господар.

76

Фаровете бяха загасени и три редици от превозни средства на Армията на съвършенството тръгнаха бавно през паркинга, докато виещите ветрове превръщаха сипещия се сняг в ослепителна мрежа. Видимостта беше намалена до около три метра във всички посоки, но вихрушката беше дала шанс на АНС да разчисти някои от останките с два от трите булдозера, с които разполагаше. Бяха изринали замръзналите трупове и смачкания метал в големи купчини от двете страни на мястото, което пехотинците на Армията на съвършенството вече наричаха „Долината на смъртта“.

Роланд беше в средата на първата редица със собствения си джип. Шофьор му беше сержант Маккоуън. Под палтото си носеше раменен кобур с .38-калибров револвер, а до себе си държеше автомат М-16. На пода, зад десния си ботуш, беше оставил сигнален пистолет и две ракети.

Знаеше, че денят ще е прекрасен.

Войниците се возеха на капаците, в багажниците и върху броните на превозните средства, като добавяха допълнителна тежест, спомагаща за по-добро сцепление. Предните единици бяха следвани от хиляда и двеста войници на АНС. Капитан Кар ръководеше левия фланг, а от другата страна на джипа на Роланд капитан Уилсън командваше дясната. Двамата, заедно с другите офицери, участващи в Операция Разпване, бяха прегледали плановете с Роланд на няколко пъти и Роланд им беше казал точно какво очаква. Не биваше да има никакво колебание, когато дадеше сигналите, и маневрите трябваше да се направят точно както бяха нарисувани. Не трябваше да отстъпват, беше им казал той. Първият, който извикаше „Отстъпление“, щеше да бъде разстрелян на място. Докато заповедите бяха раздавани и планът се обсъждаше отново и отново, полковник Маклин си седеше мълчаливо зад бюрото.

„О, да! — помисли си Роланд, опиянен от вълнение и страх. — Денят ще е прекрасен!“

Превозните средства продължаваха да напредват, метър по метър, като ревът на двигателите им беше потискан от воя на вятъра.

Роланд избърса снега от очилата си. От капаците и броните на първата редица камиони и коли започнаха да слизат войници и да продължават пълзешком на ръце и колене през снега. Те бяха членове на разузнавателната бригада, която Роланд беше организирал — дребни и бързи мъже, които можеха да се промъкнат до защитната линия на Братството, без да бъдат забелязани. Капитанът се наведе напред на седалката си, за да види по-добре кладите на врага. Дори сега, знаеше той, войниците на разузнавателната бригада заемаха позиции в далечния ляв и далечния десен фланг и първи щяха да открият огън, когато сигналите бъдеха дадени. Ако успееха успешно да привлекат вниманието на Братството към далечния ляв и далечния десен фланг, в самия център на защитната линия можеше да се отвори дупка от объркването… и точно там Роланд планираше да пробие.

Отпред блестеше оранжева светлина — светлина от огън, която една от кладите на защитната линия създаваше. Капитанът отново изчисти очилата си, видя проблясъка на друга клада на около тридесет метра вляво от него. Взе сигналния пистолет и го зареди с първата ракета. Взе втората с облечената си в ръкавица лява ръка, изправи се в джипа и изчака предната нападателна единица да се приближи с още пет метра.

Сега!, каза си той и насочи сигналния пистолет малко над предните стъкла на превозните средства по левия фланг. Дръпна спусъка и пистолетът се изкашля. Ракетата остави след себе си брилянтен ален блясък. Първият сигнал беше пратен. Превозните средства от лявата страна се завъртяха и цялата предна линия се измести вляво. Роланд бързо зареди пистолета и изпрати втория сигнал до десния фланг. Превозните средства вдясно забавиха ход и се изместиха вдясно.

Сержант Маккоуън също завъртя волана надясно. Гумите поднесоха по снега, но само след няколко секунди намериха сцепление. Роланд отмерваше времето с броене: осем… седем… шест…

Видя няколко бързи бели проблясъка от изстрели в далечния ляв фланг, които идваха от защитната линия на Братството, и веднага разбра, че разузнавателната бригада е започнала своята работа на онова място.

… пет… четири…

Проблеснаха изстрели и в далечния десен фланг. Роланд видя разхвърчалите се искри от рикоширащи в метал куршуми.

… три… две…

От лявата страна всички превозни средства на АНС запалиха фаровете си. Ослепителните лъчи светлина пронизаха снега и се забиха в очите на часовите на Братството, които не бяха на повече от три метра разстояние. Частица от секундата по-късно всички фарове от дясната страна също светнаха. Паникьосаните часови започнаха да стрелят с автоматите си на сляпо и да вдигат облаци сняг на по-малко от два метра пред джипа на Роланд.

… едно, преброи той.

Масивното нещо — донякъде машина и донякъде творение, излязло от средновековен кошмар — което следваше на десет метра дистанция джипа, изведнъж изрева и се спусна напред, като веригите му премазваха трупове и останки, а стоманената му лопата беше вдигната, за да го предпазва от куршумите. Роланд изгледа голямата военна машина, която мина покрай него. Тя набираше скорост, устремена към средата на вражеската защита.

— Давай! — провикна се капитанът. — Давай! Давай!

Отрочето на Мангрим беше дърпано от булдозер, чийто шофьор го управляваше от бронираната му кабина. Зад него, със стоманени въжета, беше завързана широка дървена платформа с оси от камион и прикрепени за тях гуми. От платформата се издигаше сложна дървена рамка, направена от здрави телефонни стълбове, за които с болтове беше закрепено стълбище, издигащо се на повече от двадесет метра във въздуха. Стълбите бяха взети от къщи от един мъртъв жилищен комплекс до търговския център. Дългото стълбище се извиваше леко напред в най-горната си част и завършваше с рампа, която можеше да се спусне като подвижен мост на замък. Бодлива тел и събрани парчета метал от останките на коли покриваха външните повърхности, а тук-там бяха изрязани амбразури на няколко от площадките на стълбището. За да се поддържа тази тежест, на някои от телефонните стълбове бяха забити метални шипове, закрепени за булдозера, за да бъде военната машина стабилна.

Роланд знаеше какво е това. Беше виждал негови снимки в книгите. Алвин Мангрим беше построил обсадна кула, каквито средновековните армии бяха използвали, за да щурмуват укрепените замъци.

Вдигнатата лопата на булдозера се вряза в пощальонския брониран камион, който беше покрит с графити от рода на „ОБИЧАМЕ СПАСИТЕЛЯ“ и „УБИВАМЕ В ИМЕТО НА ЛЮБОВТА“ и го избута назад, за да разкъса защитната линия. Камионът се блъсна в една кола и тя се сплеска между него и брониран ван „Тойота“, когато булдозерът натисна напред — двигателят му запищя, а веригите му захвърляха сняг зад себе си. Обсадната кула потрепери и заскърца като артритни кости, но беше много здрава и издържа.

От левия и десния фланг на защитната линия на Братството бяха произведени изстрели, но войниците, които бяха заели позиция в средата, бяха изблъскани назад, като някои от тях бяха премазани от булдозера, който проби. През дупката, която огромната машина отвори, плъзнаха като рояк пехотинци на АНС и раздадоха още смърт с оръжията си. Куршумите свистяха и се врязваха в метал, а малко по-нататък беше улучен резервоар, който експлодира и освети бойното поле с адски блясък.

Булдозерът изблъска останките и продължи напред. Стоманената му лопата удари стената на крепостта и шофьорът изключи двигателя и дръпна спирачката. Един камион, натоварен с войници и десет варела с бензин, мина през дупката, образувана от голямата машина и обсадната кула, и спря до нея. Докато другите пехотинци осигуряваха прикриващ огън, някои от войниците започнаха да разтоварват варелите с бензин, а останалите, които носеха макари с въже, прибягаха до обсадната кула и тръгнаха по стълбите. Стигнаха върха, отключиха рампата и я бутнаха напред. В долната ѝ част имаше стотици дълги пирони, които се забиха в снега на покрива на търговския център. Вече разполагаха с двуметров дървен мост, който свързваше кулата и покрива. Един по един войниците прибягаха по него и след като се качиха на търговския център, хвърлиха краищата на въжетата си на хората, които търкаляха варелите към стената. Въжетата вече бяха направени на примка и завързани — единият край за варела, а другият на покрива. Варелите с бензин бяха изтеглени бързо един след друг на покрива.

Още войници се качваха по обсадната кула, заемаха местата си по амбразурите и откриваха огън по събраните долу пехотинци на Братството, които отстъпваха към входа на търговския център. Мъжете на покрива търкаляха варелите до централния оберлихт, през който ги пускаха и те падаха върху събраните хора на Американското братство. Мнозина от тях спяха и още нямаха представа какво се случва. Когато варелите паднаха долу, войниците се прицелиха и откриха огън с пушките си. Уцелиха варелите и замириса на бензин. Искрите от куршумите го възпламениха с невероятно лум!

Изправеният в джипа си Роланд видя как пламъците се надигат в нощта през счупените оберлихти.

— Пипнахме ги! — изкрещя той. — Сега ги пипнахме!

Под оберлихтите, в натъпкания с хора атриум на търговския център, мъже, жени и деца танцуваха на мелодията на Роланд Кронингер. Още варели с бензин полетяха надолу през оберлихтите и експлодираха като напалмови бомби в пожар. За по-малко от две минути целият под на атриума беше залят от горящ бензин. Стотици тела горяха, докато други стотици се опитваха да се освободят, като прегазваха братята и сестрите си и се бореха за глътка въздух в огнената буря.

В този момент останалите от превозните средства на Армията на съвършенството се врязваха в защитната линия на Братството и въздухът изгаряше от куршуми. Една горяща фигура прибяга покрай джипа на Роланд и беше премазана като сламена кукла под гумите на прииждащ камион. Войниците на Американското братство се паникьосаха, не знаеха по кой път да поемат, а онези, които се опитаха да отвърнат на удара, бяха убити. От входа на търговския център излизаше дим, но мъжете на покрива продължаваха да хвърлят варели с бензин. Роланд чуваше експлозиите дори над писъците и изстрелите.

Войниците на Армията на съвършенството пробиха в търговския център. Роланд взе своя автомат М-16, слезе от джипа и хукна през масата от объркани хора към входа. Един тракерен куршум изсвистя покрай лицето му и той се спъна и падна върху едно премазано тяло, но бързо стана и продължи напред. Ръкавиците му бяха станали пурпурни и нечия кръв беше изцапала предната част на палтото му. Цветът му харесваше, защото той беше цветът на войника.

В търговския център Роланд беше заобиколен от десетки пехотинци на АНС, които стреляха по вражеските войници в магазините. Във въздуха се издигаше сив пушек, а по коридора бягаха пламнали хора, които не стигаха много далеч, преди да паднат. Подът се разтресе от поредния взрив, когато последният варел избухна и Роланд усети неприятната гореща вълна, идваща от атриума пред него. Усети опиянителната миризма на изгоряла плът, коса и дрехи. Още експлозии разтресоха пода. Според него това бяха възпламенените муниции на Братството. Вражеските войници хвърляха оръжията си и излизаха от магазините, молещи за милост. Не получаваха такава.

— Ти! Ти! И ти! — изкрещя Роланд и посочи трима войници. — Последвайте ме! — Хукна по посока на книжарницата.

Атриумът се беше превърнал в сериозна огнена маса. Горещината беше толкова ужасна, че стотиците трупове бяха започнали да се втечняват и да се разтапят в едно цяло. Прорязващи ветрове пищяха около стените. Палтото на Роланд започна да тлее, когато прибяга през атриума и тръгна по коридора, който водеше към книжарницата. Тримата войници го следваха по петите.

Капитанът внезапно спря, а очите му се ококориха от ужас. Единият от танковете на Братството — „Безкрайна любов“ — беше паркиран пред книжарница „Б. Далтън“.

Войникът зад Роланд каза:

— О, Го…

Оръдието на танка стреля. Разнесе се разкъсващ слуха гръм, който изпочупи останалите здрави стъкла на магазините. Оръдието беше вдигнато прекалено нагоре и ударната вълна от снаряда събори Роланд и хората му, когато мина на повече от метър над главите им. Той уцели тавана в края на коридора, експлодира като гръм на петнадесетина метра във въздуха и изби повечето от войниците, които бяха пуснали варелите с бензин в търговския център.

Роланд и хората му откриха огън, но куршумите им само драскаха бронята на танка, без да му нанесат никакви щети. Машината тръгна тежко напред към тях и след малко спря, даде назад и обърна надясно. Оръдието ѝ се завъртя и стреля отново, като този път отвори голяма колкото камион дупка в тухлената стена. Разнесе се шум от стържещи зъбни колела и някакъв трясък, след който многомилионната машина започна да дими, разтресе се и спря.

Или танкистът не знаеше какво прави, или танкът беше сдал багажа!

Люкът се отвори. От него се появи мъж с вдигнати ръце.

— Не стреляйте! — провикна се той. — Моля ви, не стр…

Беше прекъснат от канонада от куршуми, които пронизаха лицето и врата му и го върнаха обратно в танка.

Двама войници на Братството се появиха на входа на книжарницата и откриха стрелба. Пехотинецът на АНС вдясно от Роланд беше убит, но само след няколко секунди престрелката приключи и двамата от вражеските редици бяха неутрализирани. Пътят към книжарницата беше разчистен.

Роланд се хвърли на пода, когато чу изстрел, бързо последван и от втори. Двамата му останали живи мъже стреляха продължително в мрака на „Б. Далтън“, но не срещнаха повече вражеска съпротива.

Капитанът изрита вратата на склада и се дръпна на една страна, готов да окъпе помещението в куршуми, ако имаше още войници, които да бранят Спасителя.

Нямаше никакво раздвижване и не се чуваше нищо.

В склада гореше една-единствена газена лампа. С готова за стрелба пушка, Роланд влезе вътре и приклекна на пода.

Спасителя, който беше облечен в лимоненозелено палто и бежови панталони с кръпки на коленете, седеше в стола си. Ръцете му бяха стиснали подлакътниците. Главата му беше увиснала назад и Роланд успя да види пломбите в кътниците му.

На челото между очите му имаше дупка от куршум, от която се стичаше кръв. Над сърцето му, в лимоненозеленото палто, имаше втора рана, черна и овъглена. Ръцете му изведнъж се отвориха и затвориха конвулсивно. Но Спасителя беше мъртъв. Роланд много добре знаеше как изглежда един мъртвец.

Нещо се размърда в сенките.

Капитанът вдигна пушката си.

— Излез. Веднага. Ръцете на главата.

Последва дълго мълчание и Роланд почти изстреля няколко куршума… но тогава фигурата пристъпи на светлината с вдигнати ръце. В едната от тях държеше .45-калибров автоматичен пистолет.

Появи се брат Тимъти, чието лице беше пребледняло като платно. Роланд осъзна, че е бил прав, като си мислеше, че Спасителя не се отделя от съветника си.

— Хвърли пистолета — нареди му той.

Мъжът се усмихна едва. Свали ръце, насочи .45-калибровия в собственото си слепоочие и дръпна спусъка.

— Не! — изкрещя Роланд, който вече беше хукнал към него, за да го спре.

Но пистолетът само изщрака… и изщрака… и изщрака.

— Трябваше да го убия — каза брат Тимъти, а пистолетът продължи да щрака на празно. — Той ми каза да го направя. Каза ми, че еретиците са победили и че последното нещо, което трябва да направя, е да го избавя от лапите им… а след това да избавя и себе си. Така ми каза. Показа ми къде да го застрелям… на две места.

— Свали го — нареди Роланд.

Брат Тимъти се ухили и от двете му очи се откъсна по една сълза.

— В пистолета имаше само два патрона. Как да се избавя… след като в пистолета имаше само два патрона?

Той продължи да дърпа спусъка, докато Роланд не му отне оръжието. Мъжът зарида и падна на колене.

Подът се разтресе, когато покривът на атриума, отслабен от пламъците, от седемте години неподдържаност и тоновете вода от разтопен сняг, се срути върху горящите трупове. По-голямата част от стрелбата секна. Битката почти свърши и Роланд беше спечелил своята награда.

77

Един следобед, докато снегът се сипеше над Мерис Рест, в града от север влезе един малък камион с увиснало окачване. Давещият му се двигател мигновено стана център на внимание. Почти всеки ден прииждаха нови хора — някои в очукани стари коли и пикапи, други в каруци, дърпани от коне, а повечето пеша. Всички носеха вещите си в кашони и куфари. Новодошлите вече не представляваха чак толкова интересна гледка, както доскоро.

От двете страни на малкия камион пишеше с червени букви „ВЕХТОШАРЯ“. Името на шофьора беше Вълчевич и двамата със съпругата му, двамата им синове и дъщеря им следваха потока на новото общество на скиталците — установяваха се в някое селище толкова дълго, колкото да си намерят храна и вода и да си починат, след което осъзнаваха, че трябва да има някое по-добро място, на което да отидат. Вълчевич беше бивш шофьор на автобус от Милуоки, който беше болен от грип в деня, в който градът му беше унищожен, и дали това беше късмет, или нещастие, все още не беше преценил.

През изминалите две седмици слушаше слухове от хора, които срещаше по пътя си: напред се намирал град на име Мерис Рест и в този град разполагали с прясна изворна вода, сладка като Фонтана на младостта. Имали царевична нива, а от небето валяли ябълки. Издавали вестник и строели църква.

В този град — твърдяха слуховете — живеело момиче на име Суон, което притежавало силата на живота.

Вълчевич и семейството му имаха черни коси, тъмни очи и маслинов цвят на кожата, наследени от поколения циганска кръв. Съпругата му беше изключително привлекателна, с правилни черти на гордото си лице, дълга черна коса със сиви кичури и тъмнокафяви очи, които направо грееха. Преди по-малко от седмица обвивката от образувания, която покриваше главата ѝ, се беше пропукала и Вълчевич беше оставил една газена лампа да гори пред икона на Дева Мария в една заснежена гора.

Вълчевич навлезе с малкия си камион в града и наистина видя извор, точно в средата на пътя. Малко след него гореше клада, а по-надолу хората реконструираха някаква дървена сграда, която вероятно беше споменатата църква. Вълчевич разбра, че това е мястото и направи онова, което той и семейството му правеха във всяко селище, през което минаваха: спря камиона си на пътя, а двете му момчета отвориха багажника и започнаха да вадят кашоните със стоки за продажба и размяна, сред които бяха много от изобретенията на баща им. Съпругата и дъщерята на Вълчевич разположиха масите, на които да изложат стоките си, а в същото време самият Вълчевич вече беше допрял един стар мегафон до устните си и нареждаше търговската си реклама:

— Заповядайте, приятели, не се срамувайте! Веднага елате и вижте какво ви е донесъл Вехтошаря! Имаме полезни уреди, инструменти и джаджи от цялата страна! Можем да ви предложим играчки за дечицата, антики от една отминала епоха и собствените ми изобретения, специално създадени да служат и да забавляват в тези модерни времена… а Бог ми е свидетел, че всички се нуждаем от малко помощ и забавление, нали? Така че елате, хайде, елате сами или елате всички!

Хората започнаха да се събират около масите и да обсъждат нещата, които Вехтошаря беше донесъл: пищни женски дрехи, украсени с пайети парти рокли, цветни бански костюми, обувки на високи токчета, мъжки мокасини, официални обувки, маратонки, цели кутии с мъжки летни ризи с къси ръкави, повечето от които все още бяха с етикетите, отварачки за консерви, тигани, тостери, блендери, часовници, транзисторни радиа, телевизори, лампи, градински маркучи, столове, чадъри, хранилки за птички, йо-йота, обръчи за въртене, игри като „Монополи“ и „Риск“, плюшени мечета, малки колички и камиончета, кукли и модели на самолети. Собствените изобретения на Вълчевич включваха самобръсначка, която се задвижваше с механизъм от ластици, очила с чистачки на стъклата, които отново се задвижваха от ластици, и малка прахосмукачка, управлявана от задвижван от ластици мотор.

— Какво искаш за това? — попита една жена, която държеше в ръцете си покрит с брокат шал.

— Имате ли ластици? — попита в отговор Вълчевич, но когато клиентката му поклати глава, той ѝ каза да си отиде у дома и да донесе всичко, което има за размяна, и може би ще сключат сделка.

— Ще разменям за онова, което имате! — съобщи търговецът. — Пилета, консерви, гребени, ботуши, ръчни часовници — донесете ги и да се захващаме да правим бизнес! — Вълчевич усети приятен аромат във въздуха и се обърна към съпругата си. — Полудявам ли — попита я той — или подушвам ябълки?

Една жена взе някакъв предмет от масата на търговеца.

— Това тук е единствено по рода си, госпожо! — каза Вълчевич. — Да, госпожо! Вече не можете да намерите такава фина изработка! Давайте! Разклатете го!

Жената така и направи. Над покривите на къщите в стъклената топка заваляха малки снежинки.

— Красиво е, нали? — попита търговецът.

— Да — отвърна жената. Светлосините ѝ очи гледаха как снежинките падат. — Колко струва?

— О, бих казал поне две консерви с храна. Но… след като ви харесва толкова много… — Вълчевич млъкна и погледна потенциалната си клиентка. Тя беше набита, с квадратни рамене и приличаше на човек, който може да различи лъжата от цял километър. Косата ѝ беше гъста и сива, подстригана малко над раменете ѝ и сресана назад. Кожата ѝ беше гладка и без бръчки като на новородено. Не беше никак лесно да прецени на колко години е. Може би косата ѝ беше посивяла преждевременно, помисли си той… но като се загледа по-внимателно, забеляза, че очите ѝ също изглеждаха стари, сякаш бяха виждали и помнеха цял един тежък живот. Тази жена беше красива, с правилни и прекрасни черти… беше някак си царствена в очите му. Вълчевич си каза, че това е една дама, която беше носила кожи и диаманти преди седемнадесети юли и беше разполагала с цяло имение прислужници. Но на лицето ѝ беше изписана също така доброта и в следващия миг си помисли, че може би е била учителка или социален работник, или пък мисионер. Под другата си ръка беше стиснала ученическа кожена чанта. „Бизнесдама“, рече си търговецът. Да. Такава е била. Вероятно е имала собствен бизнес.

— Е — каза той, — с какво разполагате за размяна, госпожо? — Кимна към чантата ѝ.

Жената се усмихна леко и погледът ѝ срещна неговия.

— Можеш да ме наричаш Сестрата — каза тя. — Съжалявам, но не мога да ти дам онова, което е вътре.

— Няма как да запазим нещата си завинаги — каза Вълчевич и сви рамене. — Все трябва да ги дадем на някой друг по някое време. Това е американският начин.

— Предполагам, че си прав — съгласи се Сестрата, но не отпусна хватката си върху чантата. Разклати отново стъклената топка и се загледа в падащите снежинки. След това я върна на масата. — Благодаря ти. Просто гледам.

— Я виж! — Някой до нея бръкна в една от кутиите и извади потъмнял стетоскоп. — Като се заговорихме за реликви! — Хю Райън го сложи на врата си. — Как изглеждам?

— Много професионално.

— И аз така си мислех. — Хю не можеше да спре да се взира в новото ѝ лице, макар да го виждаше постоянно през изминалите два дни. Робин беше взел със себе си няколко мъже и заедно бяха отишли до пещерата за Хю и останалите момчета и бяха довели всички да живеят в Мерис Рест. — Какво искате за това? — попита лекарят.

— Ценно нещо като този стетоскоп… зависи. Знаете ли, някой ден мога да се натъкна на истински лекар, който да има нужда от него. Не мога да го продам на кой да е. Ах… какво ще ми дадете за него?

— Мисля, че мога да ви намеря няколко ластици.

— Продадено.

Една огромна фигура застана до Сестрата и Вълчевич вдигна поглед към набръчканото и покрито с образувания лице, когато Хю се дръпна. Търговецът не се стресна, защото беше свикнал с подобни гледки. Ръката на гиганта беше шинирана, а счупените му пръсти бяха бинтовани и обездвижване с дървени шпатули за език, осигурени с любезното съдействие на новия градски лекар.

— Какво ще кажеш за това? — обърна се Джош към Сестрата. В ръцете си държеше дълга черна рокля, цялата в лъскави пайети. — Мислиш ли, че ще ѝ хареса?

— О, да. Ще изглежда чудесно на откриването на следващия сезон в операта.

— Смятам, че на Глори ще ѝ хареса — заключи гигантът. — Имам предвид… че дори да не ѝ хареса, може да използва плата, нали? Ще взема тази — каза на Вълчевич и остави роклята на масата. — И това. — Взе една зелена детска играчка трактор.

— Добър избор. Хм… какво имате за размяна?

Джош се поколеба, след което отговори:

— Почакайте малко. Веднага се връщам. — Тръгна към бараката на Глори, като куцаше с левия крак.

Сестрата го изпрати с поглед. Джош беше корав като бик, но мъжът с аленото око едва не го беше убил. Рамото му беше лошо изкълчено, лявото му коляно беше натъртено, имаше три счупени пръста и пукнато ребро и целият беше покрит с ожулвания и рани, които още зарастваха. Джош извади голям късмет, че беше жив. Мъжът с аленото око беше напуснал леговището си под изгорената църква. Докато Сестрата отиде там, заедно с Пол, Ана и още пет-шест въоръжени с пушки и автомати мъже, онзи беше избягал и макар да наблюдаваха денонощно дупката цели четири дни, не се беше върнал. Запълниха леговището му и започнаха работа по повторното издигане на църквата.

Сестрата нямаше представа дали мъжът с аленото око беше напуснал Мерис Рест. Тя добре помнеше съобщението, което донесе Джош:

— Ще накарам човешка ръка да го направи.

Хората я побутваха и оглеждаха стоките, сякаш бяха фрагменти от някаква извънземна култура. Сестрата огледа предметите — сега бяха боклуци, но само преди няколко години всеки дом беше оборудван с тях. Вдигна един таймер за варене на яйца и го пусна в една кутия при точилки, форми за сладки и кухненски прибори. Едно многоцветно кубче беше оставено на масата и тя си спомни, че едно време се наричаше Кубчето на Рубик. Взе един стар календар, илюстриран с пушещ лула рибар, който замяташе въдицата си в син поток.

— Само на осем години е — каза Вълчевич. — Можете да се уверите в това, ако преброите датите назад. Самият аз обичам да знам коя дата сме. Например днес… днес сме единадесети юни. Или дванадесети. Както и да е, една от двете дати е.

— Откъде намираш всички тези неща?

— Тук и там. Пътуваме от доста дълго време. Прекалено дълго даже. Хей! Дали ще се интересувате от един прекрасен сребърен медальон? Виждате ли? — Вълчевич отвори капачето му, но Сестрата бързо извърна поглед от пожълтялата снимка на усмихнато малко момиченце вътре. — О — каза търговецът и осъзна, че търговските му умения го бяха предали. — Съжалявам. — Затвори медальона. — Може би не бива да продавам това, а?

— Не. Трябва да го заровиш.

— Да. — Вълчевич го прибра и се загледа в ниските тъмни снежни облаци. — Ама че юнска сутрин, а? — Той огледа бараките, докато двамата му синове обслужваха клиентите. — Колко души живеят тук?

— Не съм много сигурна. Може би пет-шестстотин. Постоянно идват нови хора.

— Да, виждам. Явно имате хубав източник на прясна вода. Къщите не са толкова зле. Виждали сме много по-лоши. Знаете ли какви слухове се носят по пътищата? — Търговецът се ухили. — Чухме, че имате голяма царевична нива, а ябълките падали от небето. Големи смехории, не мислите ли?

Сестрата се усмихна.

— И тук живеело някакво момиче, казвало се Суон или нещо подобно, което можело да накара посевите да растат. Просто докосвала пръстта и те пониквали! Какво мислите за това? Казвам ви, цялата страна щеше да е мъртва, ако не съществуваше въображението.

— Планираш ли да се установиш тук?

— Да, може би за няколко дни. Градът ми изглежда добър. Казвам ви, няма да отидем повече на север… не, госпожо!

— Защо? Какво има на север?

— Смърт — отвърна Вълчевич, намръщи се и поклати глава. — На някои хора са им се разхлопали дъските. Чухме, че там се водят боеве. Имало някаква проклета армия, от тази страна на Айова… или онова, което някога беше Айова. Както и да е, много е опасно да се ходи на север, затова сме се насочили на юг.

— Армия? — Сестрата си спомни думите на Хю Райън, който разказа на нея и на Пол за Бойното поле. — Каква армия?

— От онези, които те убиват, госпожо! Сещате се, мъже и оръжия. Предполага се, че около две-три хиляди войници са тръгнали на поход и си търсят хора, които да избиват. Нямам представа какво, по дяволите, правят. Малки оловни копеленца! Боклуци като тези ни вкараха в тази каша!

— Виждал ли си ги?

Съпругата на Вълчевич слушаше разговора и също се намеси в него.

— Не — каза тя, — но една вечер видяхме светлината от огньовете им. Бяха далеч и приличаха на някакъв горящ град. След това намерихме един мъж на пътя — целият беше в рани и полумъртъв. Наричаше се брат Дейвид. Той ни разказа за боевете. Предупреди ни, че е най-зле край Линкълн, Небраска, и че все още преследват хората на Спасителя — точно това каза и умря, преди да ни обясни какво има предвид. Ние тръгнахме на юг и се махнахме оттам.

— Молете се да не дойдат насам — каза Вълчевич на Сестрата. — Малки оловни копеленца!

Жената кимна, а търговецът отиде да се пазари с клиент за един ръчен часовник. Ако някоя армия наистина беше тръгнала на поход от тази страна на Айова, вероятно вече се намираше на сто и петдесет километра от Мерис Рест. „Господи!“, помисли си тя. Ако две-три хиляди „войници“ дойдеха в града им, щяха да го изравнят със земята! Сети се за онова, което напоследък виждаше в стъкления пръстен, и я изпълни хлад.

Почти в същия миг усети как я залива мразовита вълна — да, помисли си Сестрата — на омраза и разбра, че той е зад нея, до нея или някъде много наблизо. Усети погледа му върху себе си като опрян в тила ѝ нокът. Бързо се огледа наоколо. Нервите ѝ направо пищяха от тревога.

Всички хора около нея изглеждаха заинтересовани само от стоките на масите и в кашоните. Никой не я гледаше. Мразовитата вълна като че ли започна да се оттегля, сякаш мъжът с аленото око — където и който да беше — се отдалечаваше.

Въпреки това студеното му присъствие все още се усещаше във въздуха. Той беше наблизо… някъде много наблизо, скрит в тълпата.

Сестрата забеляза внезапно размърдване вдясно и усети, че една фигура се пресяга към нея. Тя протегна ръка с намерението да я докосне. Обърна се и видя мъж в тъмно палто, който стоеше прекалено близо до нея, за да може да избяга. Дръпна се назад… и тънката ръка на мъжа се стрелна покрай лицето ѝ като змия.

— Това колко струва? — попита той и размаха предмета. В ръката си държеше малка навиваща се маймунка, която тракаше и удряше малки чинели.

— Какво имате?

Мъжът извади джобно ножче и го подаде. Вълчевич го огледа и кимна.

— Твоя е, приятелю. — Клиентът се усмихна и подаде играчката на детето до него, което чакаше търпеливо.

— Ето — каза Джош Хъчинс, който си проправи път през тълпата и застана до масата. В здравата си ръка държеше нещо, увито в кафяв плат. — Какво ще кажете за това? — Той остави разменната си стока на масата до лъскавата черна рокля.

Вълчевич разтвори плата и се опули срещу онова, което беше вътре.

— О… Господи — прошепна той.

На масата пред него се мъдреха пет кочана златиста царевица.

— Предположих, че ще искате по един за всеки от вас — каза Джош. — Прав ли съм?

Търговецът взе един от кочаните, докато съпругата му гледаше като омагьосана зад рамото му. Помириса го и каза:

— Истинска е! Господи, истинска е! Толкова е прясна, че все още усещам пръстта върху нея!

— Естествено. Разполагаме с цяла нива с царевица, която расте недалеч оттук.

Вълчевич заприлича на човек, който всеки момент ще припадне.

— Е? — попита Джош. — Имаме ли сделка или не?

— Да. Да. Разбира се! Вземете роклята! Вземете каквото си пожелаете. Господи! Това е прясна царевица! — Търговецът погледна мъжа, който искаше един ръчен часовник. — Вземете го! По дяволите, вземете си няколко! Хей, госпожо! Искате ли този шал? Ваш е! Не мога да… не мога да повярвам на това! — Той докосна здравата ръка на Джош, който тъкмо вземаше роклята за Глори. — Покажете ми — замоли се. — Моля ви, покажете ми сега. Мина много време, откакто видях нещо да расте! Моля ви!

— Добре. Ще ви заведа на нивата. — Гигантът му направи знак да го последва.

— Момчета! Наглеждайте стоката! — обърна се Вълчевич към синовете си. След това огледа лицата на тълпата и каза: — По дяволите! Дайте им каквото искат! Могат да имат всичко! — Той, съпругата и дъщеря му последваха Джош на нивата, където беше пълно с избуяла царевица.

Разтреперена и изнервена, Сестрата продължаваше да усеща студеното присъствие. Тръгна към бараката на Глори, като стискаше кожената чанта под мишница. Все още имаше чувството, че е наблюдавана и ако мъжът с аленото око наистина беше някъде тук, искаше да се прибере в къщата и да избяга от него.

Почти стигна до верандата, когато чу някой да крещи НЕ! и миг по-късно се разнесе грохотът на запален двигател.

Обърна се светкавично.

Малкият камион на Вехтошаря тръгна назад и прегази масите и кашоните със стока. Хората пищяха и се махаха от пътя му. Двамата синове на Вълчевич се катереха по него и се опитваха да стигнат до шофьора, но единият от тях падна, а другият не беше толкова бърз. Гумите на камиона минаха през една жена, която беше паднала на земята и Сестрата чу как изпука гръбнакът ѝ. Едно дете застана на пътя му, но беше дръпнато и спасено в последния момент. Камионът продължи по пътя, но в следващия миг се отклони и се заби в една от бараките. Даде на заден ход. Гумите захвърляха сняг и пръст зад себе си, когато се стрелна отново напред. Двигателят му се прокашля. Камионът продължи по пътя, който извеждаше от Мерис Рест в посока север.

Сестрата побягна, за да помогне на някои хора, които бяха паднали и за малко да бъдат прегазени. Изкушенията, антиките и изобретенията на Вехтошаря бяха разхвърлени на улицата, а от камиона продължаваха да падат стоки, докато се отдалечаваше. Накрая зави и се скри от поглед.

— Този открадна камиона на баща ми! — изкрещя единият от синовете на Вълчевич с почти истеричен глас. — Този открадна камиона на баща ми! — Другото момче отиде да повика търговеца.

Сестрата изпита страх, който я удари в корема като юмрук. Тя прибяга до младежа и го хвана за ръката. Той все още беше замаян и от тъмните му очи капеха сълзи на гняв.

— Кой беше вътре? — попита го. — Как изглеждаше?

— Не знам! Лицето му… не знам!

— Каза ли ти нещо? Мисли!

— Не. — Младежът поклати глава. — Не. Той просто… беше там. Точно пред мен. И… видях го да се усмихва. След това я взе и се качи в камиона.

— Взе? Какво взе?

— Царевицата — отвърна младежът. — Открадна не само камиона, но и царевицата.

Сестрата пусна ръката му и се загледа по пътя. Загледа се на север.

Където беше армията.

— О, Господи — каза с дрезгав глас тя.

Стисна кожената чанта с две ръце и усети стъкления пръстен в нея. През последните две седмици сънебродеше в една кошмарна земя, където реките течаха кървави, небето беше и цвят на отворена рана и един конски скелет жънеше поле от човешки същества.

— Ще накарам човешка ръка да го направи — беше обещал мъжът с аленото око. — Човешка ръка.

Сестрата погледна отново към къщата на Глори. Суон стоеше на верандата, облечена в своето палто от кръпки в много цветове. Тя също гледаше на север. Жената тръгна към нея, за да ѝ разкаже какво се беше случило и какво се страхуваше, че ще се случи, когато мъжът с аленото око отидеше при онази армия и ѝ покажеше прясната царевица. Така щеше да им сподели за Суон и да ги убеди, че поход на сто и петдесет километра не е нищо, за да намерят момиче, което можеше да накара посевите да растат в една мъртва земя.

Достатъчно посеви, които да изхранват цяла армия.

78

— Доведете го — нареди Роланд Кронингер. Двамата часови ескортираха странника по стъпалата на караваната на полковник Маклин. Капитанът го видя как погали едно от демоничните лица в дървото. Мъжът носеше в ръка нещо, увито в кафяв плат. Двамата часови бяха насочили пистолетите си в главата му, защото отказваше да им даде пакета и вече беше изкълчил ръката на един от войниците, който се беше опитал да му го вземе. Странникът беше спрян преди два часа от един часови на южния край на лагера на АНС и веднага беше отведен при Роланд Кронингер за разпит. Капитанът само го беше погледнал и веднага разбра, че е невероятен мъж. Но странникът беше отказал да отговаря на всякакви въпроси и каза, че ще разговаря единствено с лидера на армията. Роланд не можа да му вземе пакета и никакви заплахи за мъчения не успяха да го убедят. Съмняваше се един мъж, който не носеше нищо повече от избелели дънки, маратонки и лятна риза с къси ръкави и ярки цветове в това мразовито време, да се страхува особено от мъчения.

Роланд отстъпи настрани, когато доведоха мъжа. Други въоръжени войници бяха на пост в помещението, заедно с повиканите от Маклин капитани Кар и Уилсън, лейтенант Тачър, сержант Бенинг и ефрейтор Мангрим. Полковникът седеше зад бюрото си, а в средата на помещението беше оставен стол за странника. До него имаше малка масичка, на която гореше газена лампа.

— Сядай — нареди Роланд и мъжът се подчини. — Мисля, че всички можете да разберете защо държах да се срещнете с този човек — каза тихичко той. Светлината от газената лампа се отразяваше в червено в очилата му. — Точно така беше облечен, когато го намерихме. Каза, че ще разговаря само с полковник Маклин. Добре, господине, това е твоят шанс.

Странникът огледа помещението, а след това и всеки от мъжете в него. Погледът му се задържа малко по-дълго върху Алвин Мангрим.

— Хей! — каза ефрейторът. — Познавам те отнякъде, нали?

— Възможно е. — Странникът имаше груб и дрезгав глас като човек, който тъкмо се беше излекувал от болест.

Маклин го разгледа. Странникът беше млад мъж, на около двадесет и пет-тридесет години. Имаше къдрава кестенява коса и приятно голобрадо лице със сини очи. На ризата му бяха изобразени зелени папагали и червени палми. Полковникът не беше виждал такава риза от падането на бомбите насам. Това беше риза за тропически плаж, а не за мразовит следобед.

— Откъде, по дяволите, се пръкна? — попита го той.

Погледът на младия мъж срещна неговия.

— О, да — отвърна странникът. — Ти си главният, нали?

— Зададох ти въпрос.

— Донесох ти нещичко. — Младият мъж внезапно хвърли подаръка си на бюрото на полковника и на мига двама войници навряха дулата на автоматите си в лицето му. Маклин потръпна, защото си представи как го разкъсва бомба и тъкмо щеше да се хвърля на пода… но пакетът падна на бюрото му и се разтвори.

Онова вътре се търкулна върху картите му на Мисури.

Полковникът мълчеше и се взираше в петте кочана царевица. Роланд отиде до бюрото и взе единия от тях. Двама от офицерите го последваха.

— Разкарайте ги от лицето ми — каза младият мъж на войниците с оръжията, но те не го направиха, докато Роланд не им нареди да ги свалят.

— Откъде ги намери? — попита капитанът. Все още можеше да усети мириса на пръст върху кочана.

— Зададохте ми достатъчно въпроси. Сега е мой ред. С колко мъже разполагате? — Странникът кимна към стената на караваната, зад която беше разположен лагерът и горяха десетки клади. Нито Роланд, нито полковникът му отговориха. — Ако смятате да си играете игрички с мен — предупреди младият мъж и се усмихна едва, — ще си взема играчките и ще си вървя у дома. Не искате да го направя, нали?

Полковник Маклин най-накрая наруши тишината.

— Разполагаме с… около три хиляди. Изгубихме много войници в Небраска.

— Всичките тези три хиляди боеспособни мъже ли са?

— Кой си ти? — попита Маклин. Беше му много студено и забеляза, че капитан Кар духа в дланите си, за да се стопли.

— Тези три хиляди боеспособни мъже ли са?

— Не. Четиристотин от тях са болни или ранени. С нас пътуват още около хиляда жени и деца.

— В такъв случай разполагате само с хиляда и шестстотин войници? — Младият мъж стисна подлакътниците на стола. Маклин забеляза промяна в него, която беше почти неуловима… и в следващия миг осъзна, че лявото му око е станало кафяво. — Смятах, че това е армия, а не лагер на бойскаути!

— Разговаряш с офицерите на Армията на съвършенството — каза тихо, но заплашително Роланд. — Не ми дреме кой си… — Той също забеляза кафявото око и нещо заседна в гърлото му.

— Ама че велика армия! — ухили се младият мъж. — Шибана велика армия! — Кожата му почервеня, а челюстта му като че ли се изду. — Имате няколко оръжия и камиони и се смятате за войници? Вие сте лайна. — Странникът почти изкрещяваше думите си и едното синьо око стана бледосиво. — Какъв ти е рангът? — обърна се към полковника.

Всички мълчаха, защото бяха забелязали промяната. Накрая Алвин Мангрим, който се усмихваше, беше в добро настроение и вече се влюбваше в непознатия, отговори:

— Той е полковник!

— Полковник — повтори странникът. — Е, полковник, мисля, че дойде времето, в което Армията на съвършенството да бъде поведена от генерал на армията[36]. — В косата му се появи черна ивица.

Алвин Мангрим се разсмя и плесна с ръце.

— С какво изхранваш своите хиляда и шестстотин войници? — Странникът стана и мъжете около бюрото на Маклин отстъпиха назад, като се заблъскаха един в друг. Той щракна с пръсти, когато полковникът не му отговори достатъчно бързо. — Говори!

Маклин остана като втрещен. Никой друг освен виетконгските войници в онзи военнопленнически лагер не беше дръзвал да му говори така. Обикновено би разкъсал нахалника на парчета за подобно неуважение, но не можеше да спори с човек, който имаше лице като на топящ се хамелеон и носеше риза с къси ръкави, когато хората му мръзнеха в дебелите си палта. Изведнъж се почувства много слаб, сякаш този млад странник изсмукваше енергията и волята му. Непознатият привличаше вниманието му като магнит, а самото му присъствие изпълваше помещението със студени вълни, които се пресичаха като мразовити течения. Огледа се в търсене на някаква помощ от останалите, но видя, че са хипнотизирани и безпомощни… и дори Роланд се беше отдръпнал назад със стиснати до тялото му юмруци.

Младият странник наведе глава. Остана така около тридесет секунди. Когато отново я вдигна, лицето му беше станало приятно и двете му очи отново бяха сини. Само черната ивица не се беше махнала от къдравата му кестенява коса.

— Съжалявам — каза той с обезоръжаваща усмивка. — Днес не съм на себе си. Но наистина искам да науча с какво храните войниците си.

— Ние… ние отнехме консервираната храна… на Американското братство — отговори най-накрая Маклин. — Няколко сандъка с консервирана супа и яхния… няколко сандъка със зеленчуци и плодове.

— Колко време ще изкарате с тези запаси? Седмица? Две?

— Тръгнали сме на изток — сподели му Роланд, който се беше взел в ръце. — Към Западна Вирджиния. По пътя ще нападнем още селища.

— Към Западна Вирджиния? Какво има в Западна Вирджиния?

— Планина… на която живее Бог — отвърна капитанът. — Черната кутия и сребърният ключ. Брат Тимъти ще ни заведе. — Брат Тимъти беше корав, но се пропука под грижите на Роланд в черната каравана. Според брат Тимъти Бог разполагаше със сребърен ключ, който беше вкарал в някаква черна кутия и някаква порта се беше отворила в солиден камък. В Уоруик Маунтин — беше казал брат Тимъти — имало коридори, електрически светлини и бръмчащи машини, които карали разни магнетофони да се въртят, и тези машини говорели на Бог и му съобщавали числа и факти, които брат Тимъти не можел да разбере. Колкото повече Роланд мислеше за тази история, толкова повече се уверяваше в нещо много интересно: човекът, който се наричаше Бог, беше показал на брат Тимъти зала с мейнфрейм компютри[37], които още бяха свързани към източник на електроенергия.

А ако все още имаше работещи мейнфрейм компютри под Уоруик Маунтин, Западна Вирджиния, Роланд искаше да разбере защо бяха там, каква информация съдържаха… и защо някой се беше погрижил да продължат да функционират дори след един пълен ядрен холокост.

— Планина, в която живее Бог — повтори странникът. — Е, самият аз бих искал да видя тази планина. — Той примига и дясното му око стана зелено.

Никой не помръдваше, дори войниците с автомати.

— Вижте царевицата — призова ги младият мъж. — Помиришете я. Прясна е, откъсната е от стъблото само преди два дни. Знам къде има цяла нива с царевица… и съвсем скоро ще вържат ябълки на засетите там дървета. Стотици дървета. Колко време мина, откакто някой от вас за последно опита ябълка? Или царевичен хляб? Или помириса пържена царевица? — Погледът му обходи кръга от мъже. — Обзалагам се, че е минало много време.

— Къде? — Устата на Маклин се навлажни. — Къде е нивата?

— О… на сто и деветдесет километра южно оттук. В един малък град на име Мерис Рест. Също така имат извор. Можете да напълните бутилките и бидоните си с вода, която има вкус на слънчева светлина. — Очите на странника, които бяха в различни цветове, проблеснаха. Мъжът отиде до бюрото на Маклин. — В този град живее едно момиче — каза той, сложи длани на бюрото и се наведе напред. — Казва се Суон. Искам да се запознаете с нея. Защото тя е отговорна за поникването на царевицата в тази мъртва земя и за засаждането на ябълковите дървета, които ще вържат много плод. — Странникът се ухили, но в погледа му имаше ярост. Върху бузата му се появи черен пигмент, който приличаше на родилен белег. — Може да накара посевите да растат, виждал съм я да го прави. Знам на какво е способна. Ако я докопате — можете да изхранвате армията си, докато всички останали гладуват. Разбирате ли какво имам предвид?

Маклин потрепери от студа, който се носеше от тялото на мъжа, но не можеше да отлепи поглед от тези блестящи очи.

— Защо… ми казваш това? Каква е твоята полза?

— О… нека просто кажем, че искам да съм на страната на победителите. — Черният пигмент изчезна.

— Тръгнали сме към Уоруик Маунтин — възпротиви се Роланд. — Не можем да се отклоним от пътя си със сто и деветдесет километра…

— Планината ще почака — отвърна меко странникът, който продължаваше да се взира в полковника. — Първо ще ви заведа да пипнете момичето. След това можете да вървите да търсите Бог, Самсон, Далила или който си искате. Но първо момичето… и храната.

— Да. — Маклин кимна, очите му се оцъклиха и челюстта му се отпусна. — Да. Първо момичето и храната.

Младият странник се усмихна и очите му бавно придобиха стария нюанс на синьото. Вече се чувстваше много по-добре, много по-силен. „Свеж като прасковка!“, помисли си той. Може би защото се намираше сред хора, които имаха правилните идеи. Да, войната беше нещо хубаво! Тя регулираше популацията и чрез нея оцеляваха само най-силните, за да може следващото поколение да бъде по-добро. Винаги беше подкрепял човешкото увлечение към войната. Може би се чувстваше по-силен, защото беше далеч от онова момиче. Онази проклета малка кучка тормозеше бедните хорица в Мерис Рест, като ги караше да вярват, че си струва животите им да бъдат изживени отново. Подобна заблуда нямаше да бъде толерирана.

Странникът вдигна картата на Мисури с лявата си ръка и я задържа пред себе си, докато с дясната я погали като змия отзад. Роланд видя синя струйка дим и му замириса на горяща свещ. На картата се появи един горящ кръг, на около сто и деветдесет километра от настоящата им позиция. Когато кръгът беше завършен, младият мъж остави картата да се плъзне обратно на бюрото на Маклин. Дясната му ръка беше стисната в юмрук и от него се виеше дим.

— Отиваме на това място — каза той.

Алвин Мангрим грееше като малко дете.

— Точно така, браточка!

За първи път в живота си Маклин се чувстваше слаб. Нещо беше излязло от контрол. Зъбните колела на великата военна машина, която представляваше Армията на съвършенството, бяха започнали да се въртят накъдето си искат. В този момент осъзна, че всъщност въобще не му пукаше за Знака на Каин, за прочистването на човешката раса и за отмъщаване на руснаците. Казваше тези неща на останалите, за да ги накара да повярват, че АНС има висша цел. За да може и самият той да повярва в това.

Сега осъзна, че единственото, което желаеше, беше да се страхуват отново от него и да го уважават, както когато беше млад мъж и се биеше на чужди територии, преди рефлексите му да се забавят. Искаше хората да го наричат „сър“ и да не се хилят, когато го правят. Искаше отново да е някой, вместо просто търтей в отпусната торба с кости, който мечтае за миналото.

Маклин осъзна, че е минал точката, от която нямаше връщане назад, някъде по времето, когато двамата с Роланд напуснаха Земен дом. Вече нямаше връщане назад… и никога нямаше да има.

Но част от него, която се намираше много надълбоко, изведнъж изпищя, сви се в черна дупка и зачака нещо страховито да дойде да вдигне капака и да му предложи храна.

— Кой си ти? — попита шепнешком полковникът.

Странникът се наведе толкова напред, че лицето му се озова на не повече от няколко сантиметра от неговото. На Маклин му се стори, че вижда алени ириси. Онзи отговори:

— Можете да ме наричате… Приятел.

79

— Те ще дойдат — каза Сестрата. — Знам, че ще го направят. Въпросът е какво ще правим, когато пристигнат?

— Ще им отнесем шибаните глави! — обади се един кльощав чернокож мъж, който стана от грубо скованата пейка. — Да, сър! Имаме достатъчно оръжия, за да ги накараме да подвият опашки!

— Точно така! — съгласи се втори мъж, седнал в другия край на църквата. — Няма да позволим на копелетата да дойдат тук и да вземат каквото си поискат!

От събралите се повече от сто души, които бяха изпълнили до пръсване недовършената църква, се разнесоха гневни възгласи на съгласие, но много други не бяха съгласни.

— Слушайте! — обади се една жена и стана на крака. — Ако това, което тя казва, е истина, и две хиляди войници са тръгнали насам, истинска лудост е да си мислим, че можем да се изправим срещу тях! Трябва да опаковаме всичко, което можем да носим, и да се…

— Не! — прогърмя гласът на един сивобрад мъж, седнал на следващия ред. Той стана и всички видяха, че осеяното му с изгаряния лице е посиняло от ярост. — За бога, не! Оставаме тук, където са домовете ни! Мерис Рест не струваше пукната пара, но я го вижте сега! По дяволите, отново имаме град! Отново възстановяваме неща от миналото! — Мъжът огледа тълпата с мрачни и бесни очи. От откритите греди на около два метра и половина над главата му висяха газени лампи, които хвърляха приглушена златиста светлина над събралите се. Димът от лампите се издигаше навън в нощта, защото сградата все още нямаше покрив. — Разполагам с пушка, която казва, че аз и съпругата ми оставаме тук — продължи той. — И ще умрем тук, ако се налага. Повече няма да бягаме от никого!

— Почакайте малко! Всички се успокойте! — Едър мъж, облечен в дънково яке и панталони каки, стана на крака. — Защо всички пощурявате? Тази жена си измисля… — той вдигна една от грубо напечатаните бюлетини, на които пишеше „Спешна среща довечера! Всички да дойдат!“ — … и веднага започваме да пелтечим като шайка идиоти! Тази се изправя пред нас и казва, че някаква проклета армия е тръгнала насам и ще дойде след… — Мъжът погледна Сестрата. — След колко време каза, че ще дойде?

— Не знам. Може би след три-четири дни. Разполагат с камиони и коли и тръгнат ли веднъж, ще се придвижват много бързо.

— Аха. Е, излизаш пред нас и започваш да говориш за някаква армия, която идва насам, и всички се насираме в гащите от страх. Откъде знаеш това? И какво търсят онези? Имам предвид, че ако искат да водят война, определено могат да си намерят по-добро място! Всички тук сме американци, не сме руснаци!

— Как се казваш? — попита го Сестрата.

— Бъд Ройс. Капитан Бъд Ройс от бившата национална гвардия на Арканзас. Виждаш ли, и аз разбирам мъничко от армии.

— Добре, капитан Ройс, ще ти кажа точно какво търсят — нашите посеви. И водата ни, най-вероятно. Не мога да ти кажа откъде знам, защото няма да ме разбереш, но съм наясно, че идват и ще изравнят Мерис Рест със земята. — Сестрата вдигна кожената чанта, в която беше стъкленият пръстен, който я беше отвел в една дивашка земя, където скелетът върху скелета на коня продължаваше да жъне. Тя погледна Суон, която седеше до Джош на първия ред, и отново се обърна към Бъд Ройс. — Просто повярвай. Ще дойдат много скоро и най-добре още сега да решим какво ще правим.

— Ще се бием! — провикна се някакъв мъж отзад.

— Как можем да се бием? — попита с треперещ глас един старец, който се подпираше на бастун. — Не можем да се изправим пред цяла армия. Ще сме истински глупаци, ако дори опитаме нещо подобно!

— И ще сме проклети страхливци, ако не го сторим! — отвърна една жена отляво.

— Да, но по-добре живи страхливци, отколкото мъртви герои — възпротиви се брадат млад мъж, който стоеше зад Джош. — Махам се!

— Това са пълни глупости! — изрева Ана Макклей и стана от пейката. Сложи ръце на широките си хълбоци и огледа тълпата. Горната ѝ устна се изкриви в подигравателна усмивка. — Всемогъщи боже, какъв е смисълът да живеете, ако не се борите за онова, което ви е скъпо?

Скъсахме си задниците от работа, за да прочистим този град и да издигнем отново църквата, а смятаме да побегнем при първата изпречила се на пътя ни трудност? — Жената изсумтя и поклати отвратено глава. — Помня какъв беше Мерис Рест… и повечето от вас. Но сега виждам какъв е станал и какъв може да бъде! Къде ще отидем, ако избягаме? В някоя друга дупка в земята? Какво ще направим, когато тази проклета армия отново тръгне към нас? Побегнем ли веднъж, можете да ни отпишете, мъртви сме — така че по-добре да се бием!

— Да! Това казвам и аз! — подкрепи я господин Половски.

— Имам жена и деца! — каза Вълчевич, на чието лице беше изписан страх. — Не искам семейството ми да умре, не искам да умра и аз! Не знам как да се бия!

— Значи е време да се научиш! — Пол Торсън се изправи и отиде отпред. — Слушайте — каза той, като застана до Сестрата, — всички сме наясно какъв е залогът, нали? Знаем къде бяхме и къде сме сега! Ако дадем Мерис Рест без борба, отново ще се превърнем в скиталци и ще знаем, че дори не сме имали смелостта да се опитаме да го запазим! Аз самият съм доста мързелив. Не искам отново да тръгвам на път… затова оставам тук.

Докато хората изкрещяваха на глас собствените си мнения, Сестрата погледна Пол и му се усмихна едва.

— Какво правиш? Слагаш още един блат върху лайняната торта ли?

— Не — отвърна той. Електриковосините му стоманени очи блестяха. — Мисля, че тортата ми отдавна е направена, не е ли така?

— Да, предполагам, че е така. — Сестрата обичаше Пол като брат и досега не се беше гордяла толкова много с него. Самата тя вече беше взела решение — щеше да остане и да се бори, докато Джош отведеше Суон на безопасно място — план, за който момичето още не знаеше.

Суон слушаше врявата и крясъците. Знаеше, че трябва да стане и да каже онова, което мисли, но се притесняваше от всички тези хора, срамуваше се да говори пред толкова много непознати. Въпреки това смяташе, че идеята ѝ е важна… и трябваше да я сподели, преди шансът ѝ да се изпари. Тя си пое дълбоко въздух и стана.

— Извинете. — Гласът ѝ беше удавен от какофонията. Отиде отпред, застана до Пол и се обърна към събраните хора. Сърцето ѝ пърхаше като малка птичка, а гласът ѝ трепереше, когато каза малко по-силно: — Извинете. Искам да…

Врявата утихна почти веднага. Само за няколко секунди настъпи тишина, нарушавана единствено от воя на вятъра около стените и плача на бебе в задната част на църквата.

Суон огледа хората. Чакаха я да им заговори. Тя беше център на внимание и имаше чувството, че по гърба ѝ лазеха мравки. Още хора напираха да влязат в църквата и може би поне още двеста души бяха събрани отвън на пътя и слушаха и си предаваха казаното вътре. Всички погледи бяха насочени към нея и за момент имаше чувството, че гърлото ѝ се е запушило.

— Извинете — съумя да изрече накрая, — но искам да кажа нещо. — Поколеба се и се опита да си събере мислите. — Струва ми се… — започна неуверено — … че всички се тревожим дали ще успеем да отблъснем войниците, или не… а това е неправилното нещо, за което мислим. Ако се изправим срещу тях тук, в Мерис Рест, ще изгубим. Ако побегнем и им оставим всичко, те ще го унищожат… защото това правят армиите. — Суон видя, че Робин е застанал в дясната част на църквата, заобиколен от няколко от неговите разбойници. Погледите им се срещнаха за няколко секунди. — Не можем да победим, ако се бием — продължи момичето, — но не можем да победим и ако побегнем. Затова ми се струва, че трябва да измислим начин да им попречим да стигнат дотук.

Бъд Ройс се засмя гръмогласно.

— Как, по дяволите, ще спрем една армия, ако не се бием с нея?

— Ще ги затрудним да стигнат тук. Може да решат да отстъпят.

— Да бе. — Ройс се ухили саркастично. — Какво предлагаш, госпожичке?

— Да превърнем Мерис Рест в крепост. Както са правили каубоите в старите филми, когато са научавали, че индианците ще ги нападнат. Ще издигнем стени около града ни. Можем да използваме пръст, паднали дървета, пръчки… дори дървения материал от това място. Можем да изкопаем ровове в гората и да ги прикрием с храсти, за да пропаднат камионите им в тях. Можем да блокираме пътищата с дървета и така ще им се наложи да минат през гората.

— Някога чувала ли си за пехота? — попита Ройс. — Дори да направим капани за превозните им средства, войниците ще се покатерят по стената, нали?

— Може да не могат — отвърна Суон. — Особено ако тези стени са покрити с лед.

— Лед? — Учуди се една жена с нездрав вид и гъста кестенява коса. — Как да осигурим този лед?

— Имаме извор — напомни им момичето. — Имаме кофи, ведра и вани. Имаме коне, с които да дърпаме каруците, и три-четири дни на разположение. — Тя тръгна по пътеката. Погледът ѝ прескачаше от лице на лице. Все още беше нервна, но не чак толкова, защото усещаше, че хората искат да я слушат. — Ако веднага се захванем за работа, можем да построим стена около Мерис Рест и да измислим система, чрез която да превозваме водата до нея. Можем да я наливаме върху стената още преди да е довършена. Предвид студеното време, едва ли ще чакаме дълго да замръзне. Колкото повече вода използваме, толкова по-дебел ще е ледът. Войниците няма да могат да изкачат стената.

— Няма начин! — присмя се Ройс. — Нямаме никакво време да направим нещо подобно!

— По дяволите, тря’а да се опита! — каза кльощавият чернокож мъж. — Ня’аме избор!

Надигнаха се още гласове и се зародиха спорове. Сестрата се опита да ги накара да млъкнат, но знаеше, че това е моментът на Суон и хората искаха да слушат нея.

Момичето заговори отново и врявата утихна.

— Вие можете да помогнете повече от всеки друг — каза тя на Бъд Ройс. — След като сте били капитан от националната гвардия, можете да кажете къде да изкопаем рововете и траповете. Нали?

— Това ще е лесната част, госпожичке. Но аз не искам да помагам. Ще си обера крушите призори.

Суон кимна и го изгледа спокойно. Щом такъв беше изборът му, щеше да го уважи.

— Добре — отвърна тя и отново огледа събралите се хора. — Мисля, че който иска да си върви, трябва да напусне утре сутринта. Пожелавам късмет на всички ви и се надявам да намерите онова, което търсите. — Погледна отново към Робин. Младежът се развълнува, защото видя пламъци в очите ѝ. — Аз оставам — каза Суон. — Ще направя каквото мога, за да попреча на войниците да разрушат създаденото от нас… от всички нас, от всеки един. Защото не само аз съм отговорна за царевицата, всички сте отговорни. Аз посях зърната в земята и ги покрих с пръст, но някой друг запали кладите, които осигуряват топлината. Други пък пазят денонощно от рисове и гарвани, а трети берат царевицата. Колко от вас помогнаха за изкопаването на извора, за събирането на ябълковите сърцевини и за възстановяването на тази сграда?

Суон осъзна, че всички я слушат внимателно, дори Бъд Ройс. Имаше чувството, че черпи сила от тях. Продължи, подсилена от вярата им.

— Не бях само аз. Бяхте всички вие, които желаете да си върнем нещата. Мерис Рест вече не е просто няколко стари бараки, в които живеят непознати. Хората се познават, работят заедно и се интересуват от трудностите на съседите си, защото знаем, че не сме различни един от друг. На всички ни е известно какво загубихме… и ако се предадем и побегнем, ще го изгубим отново. Затова аз оставам тук — заяви Суон. — Няма значение дали ще живея, или ще умра. Реших да спра да бягам. — Настъпи тишина. — Това е всичко, което исках да кажа. — Тя отиде да седне отново до Джош. Той сложи ръка на рамото ѝ и усети, че тя трепери.

Никой не нарушаваше тишината. Бъд Ройс все още беше станал на крака, но погледът му не беше толкова непреклонен, колкото допреди малко, и беше сбръчкал замислено чело.

Сестрата също не промълви, защото сърцето ѝ се изпълваше с гордост от Суон. Тя много добре знаеше, че армията не идваше само заради посевите и прясната вода. Те идваха също така и за нея. Мъжът с аленото око ги водеше и щеше да използва човешка ръка, за да я погуби.

— Покрити с лед стени — започна да размишлява на глас Бъд Ройс. — Това е най-налудничавото нещо, което съм чувал. По дяволите… толкова е налудничаво, че може да сработи. Може, но не е сигурно. Няма да спре войниците за дълго, ако са достатъчно упорити. Всичко зависи от оръжията, с които разполагат. Ако успеем да счупим достатъчно окачвания и оси в капаните за превозните им средства, може да се замислят дали да продължат напред.

— Значи може да бъде направено? — попита Сестрата.

— Не съм казал това, госпожа. Трябва да се свърши изключително много работа и нямам представа дали разполагаме с достатъчно мъже, за да го направим.

— Достатъчно мъже, ама задникът ми! — скастри го Ана Макклей. — Не се ли сещаш и за жените? Имаме достатъчно деца, които също могат да работят! — Грубото ѝ вмятане си спечели поддръжници.

— Е, няма да имаме нужда от много хора и оръжия, за да браним стената — каза Ройс, — особено ако изсечем гората и не оставим никакво укритие за тези копелета. Няма да им позволим да се промъкнат.

— Можем да се погрижим да не успеят — обади се детски глас. Едно десет-единадесетгодишно момче с кестенява коса се качи на пейката. Беше напълняло от последния път, в който Сестрата го видя, и бузите му бяха изгорели от вятъра. Тя знаеше, че под палтото му, точно под сърцето, имаше малък кръгъл белег. — Ако се намират на север оттук — продължи Бъки, — можем да вземем някоя кола и да отидем да ги намерим. — Той извади нож с дълго острие изпод палтото си. — Едва ли ще е проблем да се скрием в гората и да пукнем няколко от гумите им, докато не гледат.

— Определено ще ни е от голяма полза — съгласи се Ройс. — Колкото повече ги забавим, толкова повече време ще имаме за копаене и строене. Няма да е лоша идея да изпратим съгледвачи на осемдесет километра нагоре по пътя.

— Съмнявам се да си много опитен зад волана — обърна се Пол към Бъки. — Ако успея да намеря кола, която не звучи като разгорещен слон, ще ви бъда шофьор. Имам малко опит в ловенето на вълци.

— Аз имам брадва! — каза друг мъж. — Не е много остра, но ще свърши работа!

Много от присъстващите също станаха, за да се предложат за доброволци.

— Можем да нацепим празните бараки и да използваме дървения материал! — предложи един мъж от испански произход със светлолилав келоид на лицето.

— Добре, трябва да съберем всички триони и брадви, които успеем да намерим — каза Бъд Ройс на Сестрата. — Господи, винаги съм смятал, че малко ми хлопа дъската! Явно изцяло се е разковала! Трябва да разпределим работата и да направим графици. Най-добре ще е да се захващаме веднага за работа.

— Съгласна — отвърна Сестрата. — Всеки, който не иска да помага, трябва да си тръгне още сега и да не се пречка.

Около петнадесет души излязоха, но местата им мигновено бяха заети от хора от отвън.

Когато тълпата се успокои отново, Сестрата погледна Суон и видя изписаната на лицето ѝ решителност. Тя разбра, че момичето наистина беше взело своето решение… и също така разбра, че няма да може да я накара да напусне Мерис Рест и да остави останалите да се изправят сами срещу войниците.

„Е — каза си жената, — караме го стъпка по стъпка. Вървим ли стъпка по стъпка, ще стигнем до мястото, за което сме тръгнали.“

— Знаем какво трябва да направим — каза тя на събралите се хора. — Хайде да се залавяме за работа и да спасим града ни.

80

Болезненият звук проехтя през студения въздух и Суон потръпна. Тя дръпна поводите на Муле, за да накара животното да върви. От ноздрите му излезе пара, когато също чу обезпокоителния шум. Още болезнени звуци долетяха до нея, подобно на бързи и високи тонове, изсвирени на хавайска китара, но Суон беше наясно, че трябва да ги изтърпи.

Тези звуци бяха издавани от отсичаните живи дървета, които щяха да бъдат добавени до високата метър и двадесет стена от трупи, храсти и пръст, която ограждаше Мерис Рест и нивата с посевите.

Над болезнения звук Суон чу ритмичното сечене на брадви.

— Хайде, Муле — каза тя и поведе коня покрай стената, където десетки хора трупаха още храсти и дървен материал. Всички те вдигаха глави, спираха за миг, за да я погледнат, и продължаваха да работят с подновени сили.

Бъд Ройс беше казал на нея, Сестрата и Джош, че стената трябва да е поне метър и осемдесет, преди водата да бъде излята върху нея… но времето им намаляваше. Бяха необходими над двадесет часа непрекъсната изтощителна работа, за да се издигне стената в настоящите ѝ височина и обиколка. В бързо изсечения край на гората се трудеха работни групи, оглавявани от Ана Макклей, Ройс и други доброволци, които изкопаваха мрежа от ровове, след което ги скриваха под плетеница от пръчки, слама и сняг.

Пред тях работеше друга група от хора, които редяха камъни и изсипваха пръст в процепите в стената. Дъхът им излизаше на пара от устите им. Сред тях беше Сестрата, чиито ръце и дрехи бяха мръсни, а лицето ѝ беше зачервено. Един здрав канап беше преметнат около врата ѝ и завързан за дръжката на кожената чанта. Наблизо Робин разтоварваше поредната ръчна количка с пръст. Суон знаеше, че му се искаше да тръгне с Пол, Бъки и другите трима разбойници, които се насочиха на север предния ден в едно сиво субару, но Сестрата му каза, че се нуждаят от мускулите му на стената.

Момичето слезе от Муле. Сестрата я видя и се намръщи.

— Какво правиш тук? Мисля, че ти казах да стоиш в бараката.

— Така е. — Суон загреба две шепи пръст и ги натъпка в пролуките. — Няма да стоя там, докато всички останали работят.

Сестрата вдигна ръце, за да ѝ ги покаже. Целите бяха в кръстосващи се рани, причинени от малки и остри камъни.

— Трябва да си пазиш ръцете за по-добри неща. Върви сега!

— Ръцете ти ще заздравеят. Както и моите. — Момичето натъпка още пръст и камъни в дупката между две трупи. На около двадесет метра от нея няколко мъже нареждаха още трупи и ги наместваха върху стената, за да стане по-висока.

Робин погледна надвисналото грозно небе.

— Ще се стъмни след час. Ще успеем да видим огньовете им, ако са наблизо.

— Пол ще ни уведоми, ако наближат. — Или поне се надяваше да е така. Сестрата беше наясно, че Пол се впуска в една много опасна работа. Ако войниците хванеха него и момчетата, щяха да ги убият. Погледна момичето, защото страхът ѝ за Пол направо я задушаваше. — Върви, Суон! Няма смисъл да си тук и да си нараняваш ръцете!

— Не съм различна, по дяволите! — изкрещя неочаквано момичето и се изправи. Очите ѝ блестяха от гняв, а бузите ѝ бяха почервенели. — Аз съм човек, не съм… не съм някакво стъклено изделие на рафта! Мога да работя колкото всички останали и няма нужда да ме улесняваш!

Сестрата се изуми от гневния изблик на Суон, на който всички станаха свидетели.

— Съжалявам — каза момичето и се успокои, — но няма нужда да ме затваряш някъде, за да ме защитиш. Мога сама да се грижа за себе си. — Тя погледна хората наоколо, погледна Робин и отново се обърна към Сестрата: — Знам защо онази армия идва тук и кой ги води. Те искат мен. Заради мен целият град е в опасност. — Гласът ѝ я предаде и очите ѝ се насълзиха. — Искам да избягам. Искам да се махна, но знам, че ако го направя, войниците ще продължат да ме преследват. И пак ще ни отнемат всички посеви и ще избият хората. Така че няма нужда да бягам… но ако всички тук умрат, то ще е заради мен. Заради мен. Затова те моля да ме оставиш да направя каквото мога.

Сестрата знаеше, че Суон е права. Тя, Джош и останалите я третираха като чупливо порцеланово изделие или като… да, помисли си клошарката, като една от онези скулптури в магазина за изделия от стъкло „Стюбен“ на Пето авеню. Всички се бяха вторачили в дарбата на Суон да събужда живот от мъртвата земя и бяха забравили, че тя е просто момиче. И все пак Сестрата се страхуваше за ръцете ѝ, защото те бяха инструментите, които да създадат живот от пустошта… но Суон беше много по-решителна и корава, отколкото предполагаха годините ѝ, и беше готова да работи.

— Ще ми се да имаше чифт ръкавици, но е много трудно да се намерят такива. — Собствените ръкавици на Сестрата се бяха скъсали. — Е, да се захващаме за работа тогава. Само пилеем време. — Тя отново се зае със задачата си.

Пред лицето на Суон бяха размахани чифт опърпани вълнени ръкави.

— Вземи ги — настоя Робин. Собствените му ръце бяха голи. — Винаги мога да си открадна други.

Суон го погледна в очите. Зад коравата му маска се криеше нежност и доброта, сякаш слънцето изведнъж беше проникнало през снежен облак. Тя посочи Сестрата.

— Дай ги на нея.

Робин кимна. Сърцето му направо препускаше в гърдите. Той си каза, че ако този път направи нещо глупаво, просто ще изпълзи в някоя дупка и ще се зарови. О, тя беше много красива! „Не прави нищо глупаво! — предупреди се младежът. — Дръж се прилично, човече! Просто се дръж прилично!“

Отвори уста.

— Обичам те.

Сестрата се ококори. Изправи се и се обърна към Суон и Робин.

Момичето остана безмълвно. Младежът се хилеше ужасено, сякаш беше осъзнал, че гласните му струни правят каквото си пожелаят. Но думите вече бяха изречени и всички ги бяха чули.

— Какво… каза? — попита Суон.

Лицето му изглеждаше като топнато в кетчуп.

— Хм… трябва да донеса още пръст — изпелтечи Робин. — От нивата. Оттам вземам пръстта. Нали знаеш? — Той отстъпи назад към ръчната количка и за малко да падне в нея. Хвана я и бързо я забута към целта си.

Сестрата и Суон го изпратиха с поглед. Сестрата изсумтя.

— Това момче е лудо!

— О — отвърна Суон. — Надявам се да не е. Жената я погледна и веднага разбра.

— Предполагам, че ще има нужда от помощ за пръстта — каза тя. — Имам предвид, че някой наистина трябва да му помогне. Ще е по-бързо, ако двама души работят заедно, не мислиш ли?

— Да. — Суон се опомни и сви рамене. — Предполагам, че е така. Може би.

— Добре, по-добре върви. Ние ще се оправим с работата тук.

Момичето се поколеба, изгледа запътения към нивата Робин и осъзна, че знае много малко за него. Вероятно щеше да ѝ стане безразличен, когато го опознаеше. Не, никак нямаше да я е грижа!

Продължаваше да си мисли за това, когато хвана поводите на Муле и тръгна към младежа.

— Стъпка по стъпка — каза тихичко Сестрата, но Суон вече беше тръгнала.

* * *

Джош носеше трупи вече осем часа и краката му бяха на път да го предадат, докато вървеше към извора, за да изпие черпак с вода. Много от децата, включително Арън, бяха натоварени със задачата да носят кофи с вода и да поят работниците.

Гигантът се напи и върна черпака на кукичката му до големия варел с вода, който стоеше до извора. Беше много изморен, изтощените му рамене направо го убиваха и едва виждаше нещо през цепката на своята Маска на Йов. Усещаше главата си толкова тежка, че му беше много трудно да я държи изправена. Насилваше се да носи трупи въпреки възраженията на Сестрата, Суон и Глори. Сега обаче искаше само да полегне и да си почине. Може би за около час и след това щеше да се почувства достатъчно добре, за да се върне да работи… защото все още имаше много неща за вършене, а времето изтичаше.

Опита се да убеди Глори да вземе Арън и двамата да напуснат града, може би да се скрият в гората, докато всичко свършеше, но тя беше твърдо решена да остане до него. Суон също беше взела своето решение. Нямаше смисъл да се опитва да я разубеди. Но войниците щяха да дойдат. Те искаха Суон и Джош знаеше, че този път е безпомощен, този път не можеше да я защити.

Лицето му под Маската на Йов беше пронизано от подобна на електрически шок болка. Почувства се слаби като че ли всеки момент щеше да припадне. „Ще си почина само за час — каза си той. — Само толкова. Един час и след това ще се върна да работя, независимо че съм със счупени пръсти и пукнати ребра. Радвам се, че онова променящо лицето си копеле се отказа! Иначе щях да го убия!“

Джош тръгна към бараката на Глори. Краката му бяха като излети от олово. „Човече!“, рече си той. Ако онези фенове можеха да видят Черния Франкенщайн сега, как само щяха да крещят и да освиркват!

Разкопча си палтото и отпусна пропитата с пот яка на ризата. „Явно въздухът се затопля.“ По тялото му потече пот и ризата залепна за гърдите и гърба му. „Господи! Изгарям!“

Спъна се и едва не падна, докато се качваше по стълбите, но в следващия миг вече беше в бараката и сваляше палтото си, което остави да падне на пода.

— Глори! — провикна се със слаб глас Джош, преди да си спомни, че жената беше навън и копаеше ровове с една от работните групи. — Глори — прошепна той и си спомни как кехлибарените ѝ очи заблестяха и лицето ѝ грейна като лампа в мрака, когато ѝ подари роклята с пайети. Тя я притисна до себе си, прокара пръсти по плата и когато го погледна, една сълза се стичаше по бузата ѝ.

В онзи момент му се прииска да я целуне. Прииска му се да допре устни до нейните и да отърка бузата си в нейната… но не можеше да го направи, не и с тази скапана кора на лицето си. Но Джош я погледна през все по-стесняващата се цепка на единственото останало му здраво око и осъзна, че беше забравил лицето на Роуз. Лицата на момчетата му, разбира се, бяха ясни в съзнанието му като снимки… но това на бившата му съпруга избледняваше.

Джош подари роклята на Глори, защото искаше да я види да се усмихва… и когато тя се усмихна, имаше чувството, че е надникнал в един друг, по-добър свят.

Гигантът изгуби равновесие и залитна към масата. Нещо падна на пода и той се наведе да го вдигне.

Изведнъж цялото му тяло поддаде като къща от карти и се строполи напред. Цялата барака се разтресе от удара.

„Изгарям — помисли си Джош. — О, Господи… направо изгарям…“

Държеше нещо между пръстите си. Онова, което беше паднало от масата. Приближи го до окото си и видя какво е.

Картата „Таро“ с младата жена, седнала в поле с цветя, пшеница и водопад. Лъвът и агнето лежаха в краката ѝ, а в едната си ръка държеше щит с феникс, който възкръсваше в пламъци от пепелта. На главата си имаше стъклена корона, която светеше.

— „Им… пера… трицата“ — прочете Джош.

Той се вторачи в цветето, в стъклената корона и в лицето на младата жена. Гледа ги съвсем отблизо и много внимателно, докато треската заливаше главата и тялото му като изригващ вулкан.

„Трябва да кажа на Сестрата — помисли си Джош. — Трябва да кажа на Сестрата… че стъкленият пръстен в чантата ѝ… е корона. Трябва да ѝ покажа тази карта… защото Суон и Императрицата… са с едно и също лице…“

В следващия миг треската изпепели всички мисли в главата му и той изгуби съзнание, стиснал картата в ръката си.

81

На четвъртата вечер в небето загоря огън. Робин го видя, докато пълнеше кофи и варели с вода, които да бъдат натоварени на каруци и отнесени до стената. Всеки един съд — от пластмасова кофа до корито — бяха вкарани в употреба и работниците около извора неспирно ги пълнеха и натоварваха на каруци и автомобили.

Робин знаеше, че източникът на светлината, която се отразяваше в търбусите на ниските облаци на север, бяха факлите и кладите на армейския лагер, който вероятно беше на двадесет и пет километра разстояние. Войниците щяха да стигнат до Мерис Рест на следващия ден и ледът, който покриваше завършената и висока около два метра и десет сантиметра стена, трябваше да бъде подсилен в тези последни часове, като в задачата беше необходимо да се вложат изключително много усилия. Раменете го боляха и всяко ведро, кофа или тенджера, които пълнеше от извора, му се струваха като двадесеткилограмови тежести, но си мислеше за Суон и продължаваше да работи. Същия ден тя отиде при него и му помогна с пръстта като обикновен човек. Ръцете и на двамата бяха целите в рани и мазоли и докато работеха, Робин ѝ разказа всичко за себе си, за живота си в сиропиталището и за годините си като разбойник. Суон го изслуша, без да го съди, и когато приключи с историята си, тя му разказа нейната.

Робин нямаше нищо против болката в тялото си и отметна умората като старо одеяло. Просто трябваше да мисли за лицето на Суон и се зареждаше с нова енергия. Тя трябваше да бъде защитена като красиво цвете и младежът беше готов да умре за нея, ако се наложеше.

Робин видя същата сила изписана на лицата на останалите и осъзна, че всички работят много отвъд възможностите си, защото знаеха, че утре щеше да се реши бъдещето.

Глори застана на верандата, загледа се на север и прегърна Арън през рамо.

— Направо ще ги размажа! — зарече се момчето и размаха Ревльото като сопа.

— Утре ще останеш в къщата — отвърна майка му. — Разбираш ли ме?

— Искам да съм войник! — възпротиви се детето.

Глори стисна силно раменете му и го обърна към себе си.

— Не! — заяви тя, а кехлибарените ѝ очи направо беснееха. — Искаш да се научиш как да убиваш и да отнемаш собствеността на други хора ли? Искаш да превърнеш сърцето си в камък, за да газиш другите и да смяташ, че това е правилно? Момко, ако някога станеш такъв човек, ще ти разбия главата още на мига! Така че никога, наистина никога не казвай, че искаш да си войник! Чуваш ли ме?

Долната устна на Арън потрепери.

— Да, госпожо — отвърна той. — Но… ако не съществуват добри войници, кой ще ни пази от лошите?

Глори не можеше да му отговори. Очите му потърсиха нейните. Винаги ли щеше да бъде така?, зачуди се тя. Винаги ли щеше да има войници, които да се бият под различни флагове и лидери? Нямаше ли някога да бъде сложен край на войната, без значение кой беше спечелил? Ето че беше дошло времето, в което собственият ѝ син се беше изправил пред нея и ѝ беше задал въпроса.

— Ще си помисля — отговори Глори и това беше най-доброто, което успя да измисли.

Тя погледна нагоре по пътя, където се намираше църквата. Вече я нямаше, тъй като дървеният материал беше използван за подсилването на стената. Всички брадви, лопати, кирки, мотики и ножове — абсолютно всичко, което можеше да се използва като оръжие — бяха събрани и разпределени. Не разполагаха с много муниции. Вехтошаря дори предложи да направи „свръхзвукови прашки“, ако му намереха достатъчно ластици.

Пол Торсън и момчетата не се върнаха и Глори се съмняваше, че ще успеят да го направят.

Тя влезе вътре и отиде в стаята, в която Джош лежеше на леглото в трескава кома. Погледна сбръчканата Маска на Йов. Знаеше, че под нея се крие истинското лице на гиганта.

Той държеше карта „Таро“ — „Императрицата“ — в ръката си. Пръстите му я стискаха толкова силно, че никой от тях, дори Ана, не успяха да ги разтворят. Глори седна до него и зачака.

Единият от часовите на северния край на стената, който беше кацнал на една паянтова стълба, изведнъж изкрещя:

— Някой идва!

Сестрата и Суон, които заедно наливаха вода в тяхната част от стената, чуха вика. Побързаха да отидат до поста.

— Колко са? — попита клошарката. Все още не бяха готови! Беше прекалено рано!

— Двама. Не. Чакай. Мисля, че са трима. — Часовият наклони пушката си и се опита да види през мрака. — Двамата са пеша. Единият от тях носи третия. Мъж и две деца!

— О, Господи! — Сърцето на Сестрата прескочи в гърдите ѝ. — Донеси стълба! — провикна се тя към другия часови на стената. — Побързай!

Втора стълба беше спусната от другата страна на стената. Първият, който се качи, беше Бъки, чието лице беше цялото опръскано в кръв. Сестрата му помогна да се прехвърли при тях. Момчето уви ръце около врата ѝ и я прегърна силно.

Пол Торсън също се качи. Седем-осем сантиметрова рана прорязваше едната страна на лицето му, а под очите му личаха сиви кръгове. На рамото си носеше едното от момчетата, които бяха помогнали на него и Сестрата да стигнат до Мерис Рест. Дясната ръка на хлапето беше покрита със засъхнала кръв, а гърбът му беше осеян с дупки от куршуми.

— Заведи го в къщата на лекаря! — каза Сестрата на една друга жена и ѝ предаде Бъки. Момчето само изхленчи, нищо повече.

Пол стъпи на земята. Коленете го предадоха, но Сестрата и Суон го хванаха, преди да падне. Господин Половски и Ана бягаха към тях, последвани от няколко души.

— Вземете го — изрече с пресипнал глас Пол. Брадата и косата му бяха пълни със сняг, а лицето му беше набръчкано и изморено. Половски и часовият свалиха момчето от рамото му и Сестрата забеляза, че то толкова е замръзнало, че почти се е вкочанило. — Той ще се оправи! — каза Пол. — Казах му, че ще го върна тук! — Докосна студеното синьо лице. — Казах ти, нали?

Взеха момчето и Пол изкрещя след тях:

— Внимавайте с него! Оставете го да спи, ако иска!

Един от мъжете махна капачката на фласка с топло кафе и я подаде на Пол. Той я надигна и пи толкова жадно, че се наложи Сестрата да го спре. Той потръпна от болка, когато горещата течност се разля в тялото му и топлината ѝ стигна чак до костите.

— Какво стана? — попита Сестрата. — Къде са останалите?

— Мъртви са. — Пол потрепери и отпи още от кафето. — Всички са мъртви. О, Господи, замръзвам!

Някой донесе одеяло и Суон помогна да го увият в него. Поведоха го към най-близката клада и той дълго стоя пред нея, преди кръвта да потече отново нормално в ръцете му.

След това им разказа за случилото се. На втория ден намерили лагера на армията, на около деветдесет и пет километра северно от Мерис Рест. Момчетата били родени за съгледвачи, каза той. Промъкнали се в лагера и огледали обстановката. Докато били там, пробили няколко от гумите на камионите. Но армията разполагала с много коли и камиони, обясни Пол, и повечето от тях били бронирани и с оръдейни кули. Навсякъде имало войници, въоръжени с автомати, пистолети и пушки. Момчетата се измъкнали и заедно с Пол се движили пред армията, която продължила да настъпва на следващия ден.

Но тази вечер нещо се объркало. Полетели сигнални ракети, разнесли се изстрели и само Бъки и другото момче се върнали.

— Опитвахме се да се измъкнем с колата — каза Пол, а зъбите му тракаха. — Стигнахме на дванадесет-тринадесет километра оттук. Изведнъж гората беше пълна с тях. Може би са ни следили цял ден, не знам. Зарева картечница. Куршумите уцелиха двигателя. Опитах се да изляза от пътя, но колата се повреди. Побягнахме. Нямам представа колко време са ни преследвали. — Пол се загледа в огъня. Устата му се отваряше известно време, но от нея не излизаше нищо. — Не се отказаха — изрече най-накрая той. — Не знам кои са, но си разбират от работата. — Запримигва тежко и погледна Сестрата. — Разполагат с много оръжия. Сигнални ракети, може би и гранати. Много оръжия. Кажи им да внимават с хлапето. Изморено е. Казах му, че ще го върна.

— И го направи — увери го нежно жената. — Сега искам да отидеш в къщата на Хю и да си починеш. — Направи знак на Ана да дойде да му помогне. — Утре ще имаме нужда от теб.

— Не го взеха — каза Пол. — Не можех да им позволя да ме убият и да го вземат.

— Какво да вземат?

Той се усмихна едва и докосна запасания на колана му магнум.

— Старото ми приятелче.

— Върви сега. Почини си, чу ли?

Пол кимна и позволи на Ана да му помогне.

Сестрата внезапно се качи на стълбата и лицето ѝ се напълни с кръв, когато изкрещя на север:

— Елате, шибани убийци! Елате ми! Видяхме какво правите с децата! Хайде, проклети страхливи копелета! — Гласът я предаде и пресипна и тя просто остана на върха на стълбата. От устата и ноздрите ѝ излизаше пара, а тялото ѝ се тресеше като гръмоотвод в буря.

Леденият вятър брулеше лицето ѝ и ѝ се стори, че помирисва горчива пепел.

Нямаше смисъл да стои тук и да крещи като… някаква клошарка от Ню Йорк, помисли си Сестрата. Не, имаше още много работа за вършене, защото войниците щяха да дойдат много скоро.

Слезе от стълбата и Суон я докосна по ръката.

— Добре съм — увери я жената с дрезгав глас, но двете знаеха, че Смъртта наближава, хили се като череп и посича всичко по пътя си.

Върнаха се на техните места на стената и отново се заеха с работата си.

82

Денят настъпи.

Мрачната светлина разкри завършената стена — покрита със седем-осем сантиметра лед и подсилена на места със заострени дървени колове — която ограждаше целия Мерис Рест и нивата с посевите. Освен откъслечния кучешки лай, над града беше паднала тишина и не се забелязваше никакво движение на осеяната с пънове земя между стената и гората, чиято дължина беше около четиридесет метра.

Два часа след разсъмване прозвуча един-единствен изстрел и часовият на източната част на стената се катурна от стълбата с дупка от куршум в челото си.

Защитниците на Мерис Рест чакаха първата атака… но тя не идваше.

Жената часови на западната част на стената докладва, че е видяла раздвижване в гората, но не можеше да каже колко войници бяха. Те се бяха скрили отново между дърветата, без да открият стрелба.

Около час след това друг часови на източната част съобщи, че е чул тежки машини в далечината, които се движат през гората и приближават.

— Идва камион! — изрева единият от пазителите на северната част на стената.

Пол Торсън се качи по стълбата и погледна. Чу стържещата странна музика от калиопа. По пътя от север приближаваше сладоледен камион на „Гуд Хюмър“, върху чиято кабина бяха монтирани два високоговорителя, а предното стъкло беше бронирано и разполагаше с оръдейна кула.

Музиката спря и докато камионът продължаваше да се движи напред, се разнесе мъжки глас:

— Жители на Мерис Рест! Говори законът на Армията на съвършенството! — Гласът бумтеше по високоговорителите и заливаше целия град, нивата с царевицата и ябълковите дървета, които пускаха корени, основите на църквата, кладите и бараката, в която спеше Джош. — Не желаем да ви убиваме! Всеки, който иска да се присъедини към нас, е добре дошъл! Елате до стената и се присъединете към Армията на съвършенството! Доведете семействата си и си вземете оръжията и храната! Не искаме да убиваме всички ви!

— Да беееее — измърмори Пол под мустак. Магнумът му беше готов за действие.

— Искаме посевите ви — продължи да нарежда гласът по високоговорителите, докато сладоледеният камион приближаваше северната част на стената. — Искаме запасите ви от храна и вода. Искаме и момичето. Доведете ни момичето на име Суон и ще оставим всички останали на мира. Просто ни я доведете и ще ви приветстваме с отворени, любящи… о, мамка му!

В този миг предните гуми на камиона се забиха в един от скритите ровове, а задните му се вдигнаха във въздуха. Той се обърна настрани и падна в трапа.

Разнесоха се победоносни викове от другите часови. Минута по-късно двама мъже излязоха от рова и побягнаха в посоката, от която бяха дошли. Единият от тях куцаше и не можеше да настигне другаря си. Пол насочи магнума в средата на гърба му.

Искаше му се да дръпне спусъка. Знаеше, че трябва да убие копелето, докато имаше този шанс. Но не го направи и след малко двамата войници изчезнаха в гората.

Вдясно от него се разнесе стрелба от картечница. Куршумите се врязваха на зигзаг в стената, пукаха леда и се забиваха в трупите и пръстта. Пол се наведе, чу викове от източната част, последвани от още стрелба, и осъзна, че първата атака е в ход. Осмели се да вдигне глава и видя около четиридесет войници да заемат позиции в гората. Те откриха огън, но куршумите им не можеха да пробият стената. Пол се наведе. Не отвръщаше на огъня, защото чакаше някой от тях да тръгне напред и да излезе на открито.

В източната част на Мерис Рест часовите видяха вълна от около двеста войници, които излизаха от гората. Пехотинците на АНС закрещяха и се спуснаха напред… и само след малко започнаха да пропадат в мрежата от скрити трапове. Мнозина си счупиха глезените и краката. Часовите, всички въоръжени с пушки, си избираха целите на случаен принцип. Двама от тях бяха застреляни и паднаха, но в мига, в който се строполиха, други се покатерваха по стълбите и заемаха местата им.

Войниците на Армията на съвършенството, чиято формация беше в безпорядък и мъжете пропадаха навсякъде, започнаха да отстъпват към укритието на гората и да падат в други трапове и ями. Ранените бяха газени под ботушите на другарите си.

В същото време повече от петстотин войници се появиха от гората в западния край на Мерис Рест, заедно с десетки бронирани коли, камиони и два булдозера. Те се спуснаха напред — крещяща маса от хора — и траповете се отвориха под краката им. Единият от булдозерите пропадна и се преобърна. Бронираната кола, която го следваше, се вряза в него и експлодира в червена огнена топка. Няколко от другите превозни средства се удариха в стърчащи пънове и не бяха способни да продължат напред. Мнозина паднаха в дупките и си изпочупиха костите. Часовите бързо си избираха жертвите и стреляха с невероятна скорост. Войниците на АНС падаха мъртви като мравки в снега.

Но по-голямата част от армията и превозните средства продължиха своето настъпление, като щурмуваха западната част. Зад тях се движеше втора вълна от още двеста войници. Автомати, пушки и пистолети задъвкаха стената, но куршумите все още не можеха да ѝ нанесат сериозни щети.

— Заемете позиция и стреляйте! — изкрещя Бъд Ройс.

Редица мъже и жени се качиха на шестдесетсантиметровия насип, който беше създаден около основата на стената, прицелиха си и стреляха.

Ана Макклей обикаляше хората и викаше:

— Заемете позиция и ги разкатайте!

От западната част на стената изригна канонада от изстрели и първата вълна на АНС падна. Втората вълна от войници се сблъска с нея и превозните средства загазиха разпръснатите мъже. Офицерите в бронираните коли и джиповете крещяха заповеди, но войниците се бяха паникьосали. Те побягнаха към гората. Капитан Кар се подаде от джипа си, за да им нареди да се върнат, но един куршум го уцели в гърлото и той падна на земята.

Атаката приключи за няколко минути и войниците се оттеглиха в гората. Ранените пълзяха около стената, а мъртвите лежаха там, където бяха паднали. Бранителите на западната част на стената надигнаха ликуващи викове, но една фигура, яхнала кон, се разкрещя:

— Не! Спрете! Спрете!

По бузите на Суон течаха сълзи, а изстрелите продължаваха да ехтят в главата ѝ.

— Спрете! — Тя млъкна, когато Муле се вдигна на задните си крака и зарита във въздуха. Насочи коня към Сестрата, която стоеше наблизо със своята пушка с рязана цев. — Накарай ги да спрат! — каза момичето. — Току-що убиха хора! Не трябва да се радват за това!

— Те не са радват заради убийствата — отвърна Сестрата. — Радват се, че самите те не са убити. — Тя посочи към трупа на мъж, който лежеше на три метра от тях с дупка в лицето. Един човек му вземаше пистолета и патроните. — Ще има още много такива. Ако не издържаш на това, по-добре се прибери.

Суон се огледа. Една жена се беше проснала на земята и стенеше, докато друга жена и един мъж ѝ превързваха уцелената от куршум китка с откъснати от риза ивици плат. На няколко крачки от тях тъмнокос мъж се гърчеше и умираше. Кашляше кръв, докато няколко човека се опитваха да го утешат. Момичето потрепери от ужас и погледна отново Сестрата, която спокойно презареждаше пушката си.

— По-добре върви — предложи ѝ тя.

Суон беше разкъсана — знаеше, че трябва да е навън с хората, които се биеха, за да я защитят, но не издържаше да гледа смъртта. Звукът от изстрелите беше хиляди пъти по-лош от всички болезнени звуци, които беше чувствала през живота си.

Преди да реши дали да се скрие, или да остане, се разнесе гърлен рев на двигател от другата страна на стената. Някой изкрещя:

— Господи! Погледнете това!

Сестрата побърза да отиде на стената и се качи върху насипа пръст.

От гората, на двадесетина метра вляво от нея, се появи танк. Широките му вериги мачкаха ранените и мъртвите. Зурлата на оръдието беше насочена право в стената. По целия танк бяха закачени — подобно на някакви гротескови украшения — човешки кости, завързани с тел: крака, ръце, гръдни кошове, тазове, гръбначни стълбове и черепи, на някои от които все още висяха скалповете. Танкът спря точно в края на гората. Двигателят му ръмжеше като диво животно.

Люкът се отвори. Появи се ръка, която размаха бяла кърпичка.

— Не стреляйте! — провикна се Сестрата. — Нека първо видим какво искат!

От люка излезе глава с шлем, бинтовано лице и скрити зад танкистки очила очи.

— Кой командва там? — провикна се Роланд Кронингер към редицата от лица на проклетата стена, които виждаше като набити на колове отрязани глави.

Някои от хората погледнаха Сестрата. Тя не желаеше тази отговорност, но явно трябваше да я поеме.

— Аз! Какво искаш?

— Мир — отвърна Роланд и огледа телата по земята. — Вие, хора, свършихте чудесна работа! — Капитанът се ухили, макар вътрешно да се дереше от ярост. Онзи, който се наричаше Приятел, не беше казал нищо за ровове и защитна стена! Как, по дяволите, тези проклети фермери бяха създали подобна барикада? — Готина стена сте си направили? Изглежда доста здрава! Така ли е?

— Ще издържи!

— Дали? Чудя се колко ли снаряда ще ми трябват, за да отворя дупка в нея и да ви изпратя в ада, госпожо.

— Нямам представа! — Сестрата се беше въоръжила с хладна усмивка, но тялото ѝ беше плувнало в пот, защото знаеше, че нямаха никакъв шанс срещу тази чудовищна машина. — С колко време разполагате?

— С много! С цялото време на света! — Роланд потупа оръдието. Беше много жалко, че нямаха никакви снаряди за него… но дори да имаха, никой от тях не знаеше как да ги зареди и изстреля. Вторият танк се беше счупил само няколко часа след като напуснаха Линкълн, а този беше управляван от един ефрейтор, който някога си изкарвал прехраната, като карал тир през Скалистите планини. Но дори той не можеше да контролира огромното копеле през цялото време. Въпреки това на Роланд му харесваше да се вози в танка, защото миризмата на метал и пот вътре беше много приятна, а и не се сещаше за по-добър боен кон за Кралския рицар.

— Хей, госпожо! — провикна се той. — Защо не ни дадете каквото искаме и никой друг няма да пострада! Става ли?

— На мен ми се струва, че вие пострадахте!

— О, тази малка драскотина! Госпожо, все още не сме започнали! Това беше просто упражнение! Вече знаем къде са рововете ви! Зад мен има хиляда войници, които изгарят от желание да се запознаят с вас, мили хора! Или пък може би греша. Възможно е да са от другата страна или да заобикалят от юг! Могат да са навсякъде!

На Сестрата ѝ стана лошо. Нямаше как да се бият срещу танк! Знаеше, че Суон стои до нея и наднича над стената.

— Защо просто не си гледате работата и не ни оставите на мира? — попита жената.

— Работата ни няма да е свършена, докато не вземем онова, за което сме дошли! — отвърна Роланд. — Искаме храната, водата и момичето! Искаме оръжията и мунициите ви, и ги искаме веднага. Ясен ли съм?

— Напълно — отвърна Сестрата… вдигна пушката си и стреля. Разстоянието беше прекалено голямо за точен изстрел, но няколко сачми се врязаха в шлема на Роланд, който се скри в люка. Бялата кърпичка и ръката му също бяха уцелени. Той заруга и се разтресе от ярост, но се наложи да се прибере във вътрешността на танка.

По врата на Сестрата залазиха мравки. Тя се стегна и зачака първия изстрел от танка… но такъв не последва. Двигателят му изрева и той даде на заден ход през телата и пъновете, за да се оттегли в гората. Нервите на жената бяха изпънати до скъсване, докато танкът не се скри зад един храсталак и едва тогава осъзна, че нещо му имаше. Иначе щяха да пробият дупка в стената.

От западната част на гората излетя червена сигнална ракета и експлодира над царевичната нива.

— Отново настъпват! — изкрещя мрачно Сестрата и погледна Суон. — По-добре се прибери, преди да е започнало!

Момичето огледа хората на стената, готови да се бият, и осъзна къде трябва да бъде.

— Оставам.

Още една сигнална ракета полетя над източната част на гората и се пръсна като кърваво петно в небето.

Западната част на стената беше покосена от изстрели и Сестрата сграбчи Суон, за да я дръпне зад себе си. Куршумите се врязваха в трупите и навсякъде около тях летяха трески и парчета лед. Двадесет секунди след първия бараж войниците на АНС, разположени в източната част на гората на Мерис Рест, също откриха стрелба. Куршумите им не нанасяха сериозни щети, но принуждаваха бранителите да стоят с наведени глави. Стрелбата продължи и съвсем скоро куршумите започнаха да отварят процепи в стената. Някои от тях намираха земята, но други покосяваха плът.

На южния периметър се появиха още бронирани коли и камиони от гората, заедно с петдесет-шестдесет войници. Армията на съвършенството щурмува стената. Скритите ровове успяха да спрат няколко превозни средства и поне двадесет мъже, но останалите продължиха да прииждат. Два камиона се промъкнаха през лабиринта от ровове и пънове и се блъснаха в трупите. Цялата южна част на стената се разтресе, но издържа. Войниците изминаха разстоянието и стигнаха до бариерата. Опитаха се да се покатерят по нея, но пръстите им не намираха опора в леда и докато се плъзгаха надолу, бранителите ги застрелваха от упор. Онези, които не разполагаха с огнестрелни оръжия, размахваха брадви, кирки и заострени лопати.

Господин Половски се покатери на стълбата на един мъртъв часови и започна да стреля с пистолета си с невероятна скорост.

— Отблъснете ги! — изкрещя той. Прицели се в един вражески войник, но преди да успее да дръпне спусъка, куршум от пушка прониза гърдите му, а втори го уцели отстрани в главата. Той падна от стълбата и на мига една жена взе пистолета от ръката му.

— Отстъпвайте! Отстъпвайте! — развика се лейтенант Тачър, докато куршумите свистяха около главата му и войниците от двете му страни падаха ранени или убити. Тачър не изчака хората му да се подчинят, а се обърна и побягна. На третата крачка го застигна куршум от .38-калибров револвер, който го уцели в тила и го повали в един от рововете, в който вече имаше четири трупа.

Дисциплината беше нарушена и войниците започнаха да отстъпват. Те оставяха мъртвите си събратя след себе си.

— Не стреляйте! — провикна се Сестрата. Стрелбата секна, а след минута същото се случи и на източната част на стената.

— Нямам повече патрони! — провикна се една жена с пушка и от редиците се понесоха още подобни оплаквания… Сестрата знаеше, че веднъж свършат ли патроните в оръжията на всички, нямаха повече. „Подмамват ни — помисли си тя. — Карат ни да си хабим мунициите и когато оръжията ни станат безполезни, ще щурмуват стената и ще сипят смърт и разрушение.“ Самата тя разполагаше с още шест патрона за своята пушка и това беше всичко.

„Ще пробият. Рано или късно ще пробият.“

Погледна Суон и видя в тъмните ѝ очи, че е стигнала до същото заключение.

— Те искат мен — каза момичето. Вятърът развяваше косата ѝ около бледото ѝ и прекрасно лице като брилянтни пламъци. — Никой друг. Само мен. — Погледът ѝ намери една от стълбите, опрени в стената.

Сестрата бързо протегна ръка, хвана я за брадичката и обърна главата ѝ към себе си.

— Избий си тази мисъл от главата! — сопна ѝ се тя. — Да, искат те! Той те иска! Но не се ли замисляш, че всичко ще свърши, ако отидеш при тях!

— Но… ако отида, може би ще…

— Не можеш да го направиш! — прекъсна я жената. — Ако прескочиш тази стена, само ще покажеш на всички нас, че няма за какво да се борим!

— Не искам… — Суон поклати глава, отвратена от гледките, звуците и миризмите на войната. — Не искам никой друг да умира.

— Вече не зависи от теб. Хора ще умрат. Аз може да съм мъртва, преди денят да е свършил. Но си струва да се биеш и да умреш за някои неща. По-добре проумей това още тук и още сега, ако ще водиш хората.

— Да водя хората? Какво имаш предвид?

— Наистина не знаеш, нали? — Сестрата пусна брадичката ѝ. — Ти си родена водач! Вижда се в очите ти, в гласа ти, в начина, по който се държиш… във всичко, което си. Хората те слушат, вярват в онова, което казваш, и искат да те следват. Ако кажеш на всички да оставят оръжията си, те ще го направят на мига. Защото знаят, че си много специална, Суон… независимо дали го вярваш, или не. Ти си водач и трябва да се научиш да се държиш като такъв.

— Аз? Водач? Не, аз съм просто… Аз съм просто едно момиче.

— Ти си родена, за да водиш хората и да ги учиш! — настоя Сестрата. — Това доказва думите ми. — Тя докосна стъкления пръстен в кожената чанта. — Джош знае, че е така. Робин също. Той е наясно каква си, наясно съм и аз. — Жената посочи отвъд стената, където, сигурна беше, се намираше мъжът с аленото око. — Сега е моментът, в който ти също трябва да приемеш това.

Суон беше объркана и дезориентирана. Детството ѝ в Канзас преди седемнадесети юли ѝ се струваше като живота на друг човек, съществувал преди сто години.

— На какво да ги уча? — попита тя.

— Какво може да бъде бъдещето — отвърна Сестрата.

Суон се замисли за онова, което беше видяла в стъкления пръстен: зелените гори и ливади, златните полета и ароматните овощни градини на един нов свят.

— А сега се качи на този кон — каза клошарката — и обиколи с него стената. Стой изправена и горда и нека всички те видят. Стой като принцеса. — Тя самата се изпъна като струна. — Нека всички видят, че на този проклет свят все още има нещо, за което си струва да умрат.

Суон погледна отново стълбата. Сестрата беше права. Те искаха нея, да, но нямаше да спрат дори да я получеха. Просто щяха да продължат да убиват като побеснели кучета, защото разбираха само от това.

Отиде до Муле, хвана въжените поводи и се качи на гърба му. Той заподскача известно време, все още изнервен от шумотевицата, но бързо се успокои при допира ѝ. Тя му прошепна и животното тръгна в лек галоп около стената.

Сестрата изпрати с поглед Суон, чиято коса се вееше зад нея като огнен флаг, и видя, че останалите също се обръщат, за да я погледнат, видя ги как се изпънаха и как провериха оръжията и мунициите си, след като ги отмина. Видя нова решителност, изписана на лицата им и разбра, че всички бяха готови да умрат за момичето — и за техния град — ако се стигнеше до това. Надяваше се да не се стига, но беше сигурна, че войниците ще се завърнат по-силни от всякога… и точно сега нямаха никакъв шанс за успех.

Сестрата презареди пушката и се върна на насипа в очакване на следващата атака.

83

С мрака дойде и прорязващият костите студ. Кладите бяха захранени от дъски, взети от стените и покривите на бараките. Бранителите на Мерис Рест се грееха около тях, ядяха и почиваха по един час, преди да се върнат на стената.

На Сестрата ѝ останаха четири патрона. Войникът, който беше убила, лежеше на три метра от стената. Кръвта беше замръзнала и черна около раната в гърдите му. Пол беше останал с дванадесет патрона на северния периметър и по време на кратката престрелка малко преди да мръкне двамата мъже от двете му страни бяха убити. Един рикоширал куршум беше запратил трески в челото и дясната му буза, но иначе беше добре.

Робин, който се намираше на източната барикада, установи, че му бяха останали само шест патрона за пушката. Той бранеше тази част от стената с още четиридесет души и Ана Макклей, която отдавна беше останала без патрони за собствената си пушка и сега държеше малък .22-калибров пистолет, който беше взела от един мъртвец.

Атаките продължиха цял ден със затишия от по един-два часа между тях. Войниците първо нападаха някоя част от барикадата, а после я обсипваха с куршуми. Стената продължаваше да се държи и отклоняваше по-голямата част от огъня, но куршумите отваряха процепи между трупите и от време на време уцелваха някого. Така един куршум от пушка улучи Бъд Ройс в коляното, но той продължаваше да куцука в южния край. Болката беше изписана на лицето му.

Беше наредено всички да пестят мунициите, но запасите бързо намаляваха, а врагът като че ли имаше достатъчно за пилеене. Всички бяха наясно, че е просто въпрос на време, преди стената да бъде щурмувана от масивна сила… но въпросът беше от коя страна щеше да дойде атаката?

Суон се питаше точно това, докато яздеше Муле през царевичната нива. Натежалите стъбла се поклащаха на съскащия срещу тях вятър. В откритото пространство пред нея гореше най-голямата клада, около която петдесет-шестдесет души си почиваха и ядяха супа, която сипваха от големи димящи дървени кофи. Момичето беше на път да посети многото ранени, които бяха отведени в бараката на доктор Райън, и когато мина покрай големия огън, хората, събрали се около него, замлъкнаха.

Суон не погледна никого от тях. Не можеше, защото — макар да знаеше, че Сестрата е права — имаше чувството, че собственоръчно е подписала смъртните им присъди. Заради нея хората бяха избивани, ранявани и осакатявани и ако да си водач означаваше, че трябва да поемеш подобно бреме, то за нея беше прекалено тежко. Тя не ги погледна, защото знаеше, че много от тях щяха да са мъртви, преди да настъпи следващият ден.

— Не се тревожи! — изкрещя един мъж. — Няма да пуснем копелетата вътре!

— Когато ми свършат патроните — обеща друг, — ще използвам ножа си! Когато и той се счупи, ще ми останат зъбите ми!

— Ще ги спрем! — провикна се една жена. — Ще ги накараме да отстъпят!

Надигнаха се още окуражаващи викове и обещания и когато Суон най-накрая погледна кладата, видя, че всички я гледат — нечии силуети само бяха очертани от пламъците, а други се виждаха ясно на светлината им. Очите им блестяха, а на лицата им бяха изписани сила и надежда.

— Не се страхуваме да умрем! — каза друга жена и много гласове се съгласиха с нея. — Страхуваме се от капитулация, но, за бога, аз няма да се предам!

Суон дръпна поводите на Муле и огледа внимателно хората. Очите ѝ се напълниха със сълзи.

Кльощавият чернокож мъж, който беше особено разпален на градската среща, я приближи. Лявата му ръка беше превързана с кървав парцал, но в очите му се четяха смелост и страст.

— Недей да плачеш! — смъмри я той, когато се приближи до нея. — Ти не бива да плачеш! Господи, не бива! Ако ти не си силна, кой да бъде?

Суон кимна и избърса очи с опакото на ръката си.

— Благодаря ти — каза тя.

— Тцъ-тцъ! Аз ти благодаря.

— За какво?

Мъжът се усмихна замечтано.

— За това, че отново чух онази сладка музика. — Той кимна към царевичната нива.

Суон знаеше коя музика имаше предвид, защото тя също я чуваше — промъкващият се между редовете вятър, който свиреше по стъблата като по струните на арфа.

— Бях роден близо до царевична нива — продължи чернокожият. — Чувах тази музика през нощта, точно преди да заспя, и рано сутрин, когато се събуждах. Не мислех, че ще я чуя отново някога, след като онези момчета объркаха всичко. — Той погледна Суон. — Не се страхувам да умра сега. Не-не! Разбираш ли, винаги съм смятал, че е по-добре да умреш на краката си, отколкото да живееш на колене. Готов съм… и това е моят избор. Така че не се тревожи за нищо! Тцъ-тцъ! — Мъжът затвори очи за няколко секунди и крехкото му тяло като че ли се заклати в ритъма на царевицата. След малко пак ги отвори и каза: — Продължавай сега, чу ли? — Той се върна до кладата и протегна ръце към топлината.

Суон подкара Муле и конят тръгна в тръс през нивата. Освен да провери ранените, момичето искаше да види как е Джош. Последния път, в който го навести рано тази сутрин, той все още беше в дълбока кома.

Суон още не беше прекосила нивата, когато в източното небе изригнаха ярки проблясъци светлина. Надигнаха се пламъци и се смесиха с изстрелите, които звучаха като тракащи шевни машини. Робин се намираше в онази част на стената, осъзна тя.

— Давай! — изкрещя на Муле и го перна с поводите. Конят препусна в галоп.

На западната част от стената зад нея, пехотата и превозните средства на Армията на съвършенството прииждаха от гората.

— Не стреляйте! — провикна се Сестрата, но хората около нея вече стреляха и пилееха мунициите си. Нещо се удари в стената на около петнадесет метра от нея. Подскочиха пламъци и върху ледената обвивка се разля огън. Друг предмет удари стената няколко метра по-близо. Чу се чупене на стъкло и се усети миризмата на бензин секунда преди изригналият оранжев пламък да я заслепи. „Бомби! — помисли си тя. — Хвърлят бомби по стената!“

Хората крещяха и стреляха в някаква безумна суматоха. Над стената прелетяваха напълнени с бензин бутилки със запален парцал, които експлодираха сред бранителите. Една от тях се счупи почти в краката на Сестрата и тя инстинктивно се хвърли на земята, за да се предпази от разлетия се във всички посоки бензин.

Над източната част на стената бяха хвърлени десетки коктейли „Молотов“. Един мъж до Робин изпищя, когато беше уцелен от един от тях, и целият беше погълнат от пламъци. Някой го събори на земята и се опита да загаси огъня със сняг и пръст. След тази вихрушка от вилнеещи пламъци и експлозии се разнесоха изстрели от автомати, пистолети и пушки, чиито куршуми се врязваха с такава сила в стената, че трупите подскачаха и те рикошираха през пролуките в тях.

— Дайте им да разберат! — крещеше Ана Макклей. Оранжевата светлина от огньовете разкриваше стотици войници между стената и гората, които пълзяха напред, прикриваха се в рововете, криеха се зад счупените превозни средства и стреляха или мятаха домашно направените си бомби. Някои от хората около нея се обърнаха, за да избягат от пламъците, но тя се развика: — Стойте по местата си! Не бягайте! — Една жена вляво от нея залитна и падна, и когато Ана се обърна, за да ѝ вземе оръжието, един куршум от пушка мина през дупка в стената, улучи я в ребрата и тя падна на колене. Усети кръв в устата си и разбра, че този път вече е загазила здраво, но въпреки това се изправи с пистолет във всяка ръка и тръгна отново към стената.

Бурята от бомби и куршуми се усили. Една част от стената беше погълната от пламъци. Влажното дърво пукаше и димеше. Робин остана на мястото си и продължи да стреля по прииждащите войници въпреки падащите навсякъде бомби и хвърчащите стъклени парчета. Успя да уцели двама от тях, преди една бомба да експлодира точно пред него. Горещината и летящите стъкла го изблъскаха назад и той се спъна в тялото на мъртвец.

По лицето му се стичаше кръв от рана в скалпа му и кожата му беше като изгорена. Той избърса кръвта от очите си и видя нещо, от което стомахът му се сви.

В края на здраво въже бяха завързани метални нокти. Въжето се изпъна и върховете на грубото подобие на котва се забиха между трупите. Още една кука прелетя над стената и се заби в нея. Беше хвърлена трета, но тя не намери за какво да се хване и бързо беше издърпана, за да я хвърлят отново. Четвърта и пета котва се забиха в стената и войниците започнаха да дърпат въжетата.

Робин осъзна, че цялата част от стената, която вече беше отслабена от куршумите и пламъците, щеше да бъде съборена. Още куки прелитаха и ноктите им се наместваха между трупите. Въжетата се опъваха и стената пукаше като счупени ребра.

Младежът стана на крака, побягна към стената и сграбчи една от котвите в опит да я освободи. На няколко метра от него един едър сивобрад мъж сечеше едно от въжетата с брадвата си, а до него слаба чернокожа жена се беше заела с друго с касапски нож. Бомбите в бутилки продължаваха да експлодират по стената и още куки бяха забити в нея.

Вдясно от Робин Ана Макклей беше изпразнила двете си оръжия. Жената видя прииждащите от нейната страна въжета с куки. Тя се обърна, за да потърси друго оръжие, като не обръщаше никакво внимание на куршума в ребрата си и онзи в дясното ѝ рамо. Преобърна един мъртвец и намери пистолет, но нямаше патрони в него. След малко откри сатър, който някой беше изпуснал, и го използва, за да сече въжетата. Сряза едно и почти беше успяла да среже второ, когато горните деветдесет сантиметра от стената бяха съборени и станаха жертва на пламъците. Пет-шест войници се нахвърлиха отгоре ѝ.

— Не! — изпищя Ана и ги замери със сатъра. Последва залп от автоматична стрелба, която я превърна в участничка в отвратителен пирует. Последната ѝ мисъл, преди да се строполи на земята, беше за карнавална атракция, наречена „Лудата мишка“, при която малка тракаща вагонетка се завърташе по извити релси и се издигаше нагоре към нощното небе, все по-нагоре и по-нагоре, докато силните светлини на карнавала светеха на земята под нея и вятърът свиреше в ушите ѝ.

Ана беше мъртва, преди да се строполи на земята.

— Пробиват! — провикна се някой… и стената пред Робин падна с подобен на човешки стон грохот. Пред него се отвори пространство, през което можеше да мине цял тир. Вълна от войници се насочи към него и той в последната секунда скочи настрани, за да избегне куршумите им.

Младежът вдигна пушката си и застреля първия войник, който мина през стената. Другите започнаха да отстъпват или падаха мъртви от куршумите му… докато пушката му не ги изстреля всичките и той не можеше да вижда войниците заради дима, който се виеше над горящите трупи. Разнесоха се още пукоти и стонове от другите части на стената, които също бяха съборени и пламъците подскачаха нависоко, когато бомбите експлодираха. Навсякъде около Робин бягаха хора, стреляха, падаха.

— Избийте копелетата! — разкрещя се някакъв мъж вляво от него и от мъглата се появи фигура в сивкавозелена униформа. Робин застана стабилно на земята, хвана пушката за цевта, за да я използва като бухалка, и удари войника в главата. Онзи падна и младежът хвърли пушката за сметка на .45-калибровия му автоматичен пистолет.

Един куршум изсвистя покрай главата му. На шест метра експлодира поредната бомба в бутилка и една жена с пламнала коса, чието лице приличаше на маска от кръв, се появи със залитане от дима. Тя падна, преди да стигне до Робин. Той се прицели в прииждащите през счупената част от стената хора и изстреля всичките патрони на .45-калибровия пистолет. Зареваха автомати и куршумите им се врязаха наблизо до него. Младежът осъзна, че няма какво повече да направи тук. Трябваше да се махне и да намери друго място, което да брани. Стената в източната част на Мерис Рест беше разрушена и войниците прииждаха през нея.

Робин хукна към града. Десетки други бягаха в същата посока и бойното поле беше осеяно с телата на мъртви и ранени. Малки групички от хора се изправяха сами срещу врага в отчаян опит да го спрат, но бързо биваха застрелвани или разпръсквани. Младежът погледна назад и видя две бронирани коли да се появяват от дима. От оръдейните им кули се сипеха куршуми.

— Робин! Робин! — викаше някой над разразилия се хаос. Той разпозна гласа на Суон. Тя трябваше да е някъде наблизо.

— Суон! — провикна се той. — Насам!

Момичето чу отговора на Робин и насочи Муле наляво, в посоката, от която ѝ се стори, че дойде гласа му. Димът щипеше очите ѝ и почти не можеше да вижда лицата на хората, докато не се доближеше до тях. Отпред продължаваха да реват експлозии и тя разбра, че вражеските войници са пробили източната част на стената. Хората около нея бяха ранени и кървяха, но спираха, за да се обърнат и да изстрелят последните си патрони. Други пък, които бяха въоръжени само с брадви, ножове и лопати, бягаха напред, за да влязат в близък бой.

Една бомба експлодира наблизо и един мъж изпищя. Муле се вдигна на задните си крака и размаха копита във въздуха. Когато отново стъпи на земята продължи да се върти, сякаш едната му половина искаше да побегне в една посока, а другата — в друга.

— Робин! — изкрещя Суон. — Къде си?

— Тук! — Младежът все още не можеше да я види. Спъна се в трупа на някакъв мъж, чиито гърди бяха заприличали на решето. Той стискаше брадва и Робин изгуби няколко ценни секунди, за да я вземе от ръката му.

Изправи се и се озова лице в лице с кон… и не беше ясно кой от двамата се изплаши повече. Муле изцвили и отново се вдигна на задните си крака. Искаше му се да побегне в галоп, но Суон бързо го успокои. Тя видя окървавеното лице на Робин и му подаде ръка.

— Качвай се! Хайде!

Младежът хвана ръката ѝ и се качи на коня зад нея. Момичето заби пети в хълбоците на животното, завъртя го към града и то побягна напред.

Излязоха от гъстия пушек и Суон неочаквано дръпна юздите му. Муле се подчини и копитата му заораха в земята. Двамата с Робин видяха водещите се навсякъде в Мерис Рест боеве. В южната част на града горяха огньове, а от запад прииждаха войници през огромни дупки в стената, последвани от още бронирани коли и камиони. Вятърът постоянно разнасяше напред-назад шума от изстрели, викове и крясъци… и в този момент Суон осъзна, че Мерис Рест е паднал.

Трябваше да намери Сестрата, и то бързо. Лицето ѝ беше сериозно и измъчено, а зъбите ѝ стиснати от гняв. Срита Муле.

Конят побягна като чистокръвен жребец, с ниско наведена глава и увиснали уши.

Разнесе се силен тракащ звук и около нея се завъртяха горещи течения. Усети как Муле потрепери, простена, сякаш беше сритан, и краката му го предадоха. Конят падна и захвърли Робин настрани, но заклещи левия крак на Суон под себе си. Въздухът беше изваден от дробовете ѝ и тя остана да лежи замаяна, докато животното отчаяно се опитваше да стане. Младежът вече беше видял дупките от куршуми в корема му и знаеше, че е свършено.

Някакъв двигател изръмжа. Робин вдигна поглед и видя един „Шевролет Нова“ с бронирано предно стъкло и оръдейна кула на покрива. Наведе се над Суон и се опита да я освободи, но кракът ѝ беше сериозно затиснат. Муле все още се опитваше да се изправи. От ноздрите му излизаха пара и струи кръв, а ребрата му подскачаха. Очите му бяха ококорени от ужас.

Оръдейната кула на шевролета откри стрелба и куршумите се врязаха в земята в опасна близост до Суон. Робин с ужас осъзна, че не разполага с достатъчно сила, за да я освободи. Радиаторът на бронираната кола се хилеше като пълна с метални зъби уста. Младежът стисна здраво дръжката на брадвата.

Суон го сграбчи за ръката.

— Не ме оставяй — каза му тя, беше замаяна и нямаше представа, че Муле умира върху нея.

Младежът вече беше измислил какво да прави. Той се освободи от нея и хукна към бронираната кола.

— Робин! — изкрещя Суон, вдигна глава и го видя къде отива.

Той бягаше на зигзаг в тази игра на движеща се мишена. Куршумите караха снегът и пръстта да подскачат по петите му. Шевролетът зави към него и се отдалечи от Суон, точно както се надяваше. „Размърдай си мързеливия задник!“, каза си Робин, когато се хвърли на земята, претърколи се и стана отново на крака, за да измести прицела на стрелеца. Шевролетът набра скорост и започна бързо да скъсява дистанцията помежду им. Младежът рязко сменяше посоката си, докато картечницата бълваше своите речи, а горещите куршуми пореха въздуха с острите си езици. „О, мамка му!“, каза си той, когато усети жилеща болка в лявото си бедро. Знаеше, че е бил улучен, но положението не беше много зле, затова продължи напред. Бронираната кола го последва в пушилката.

На северния периметър Пол Торсън и още четиридесет мъже и жени бяха заобиколени от войници. Пол разполагаше само с два патрона и повечето от другите също бяха свършили мунициите преди доста време. Те размахваха сопи, брадви и лопати и предизвикваха враговете да ги нападнат.

Един джип спря зад защитата на бариерата от пехотинци на АНС и полковник Маклин стана на крака. Палтото му беше наметнато върху раменете му, а хлътналите в скелетоподобното му лице очи огледаха групата бранители, които бяха притиснати до стената.

— Тя с тях ли е? — обърна се полковникът към мъжа, който седеше на задната седалка.

Онзи, който се наричаше Приятел, стана. Той беше облечен в униформа на Армията на съвършенството, а върху рядката му тъмнокестенява коса беше нахлупена сива фуражка. Днес лицето му беше обикновено, бездушно и лишено от всякакви отличителни черти. Воднистите му лешникови очи оглеждаха хората няколко секунди.

— Не — отговори най-накрая той с бездушен глас, — тя не е с тях. — Отново седна на седалката.

— Избийте ги — заповяда на войниците си Маклин и се обърна да нареди на шофьора си да продължи напред, докато хората му стреляха по хванатите в капан мъже и жени. Пол отвърна на стрелбата и видя как един от войниците залитна… но само след миг самият той беше уцелен в корема. Втори куршум счупи ключицата му. Той падна по лице, опита се да се изправи и потрепери, когато трети куршум прониза предмишницата му. Отпусна се на земята и застина.

На триста метра от Пол бронираният шевролет търсеше жертвата си през дима и откриваше огън при всеки намек за движение. Гумите хрущяха над труповете, но едно от телата, което лежеше на земята, рязко сви ръце и крака, когато колата мина точно над него.

Когато шевролетът отмина, Робин се изправи и сграбчи брадвата, която беше скрил под тялото си. Стана на крака, направи три големи крачки и се качи на задната броня на колата. Продължи напред към покрива… вдигна брадвата и я стовари с всичка сила върху ламаринената оръдейна кула.

Тя се смачка навътре. Стрелецът се опита да завърти оръжието си, но Робин му попречи, като натисна с ботуш цевта му. Започна да стоварва брадвата си в кулата и да мачка ламарината, докато не намери главата на стрелеца. Разнесе се приглушен агонизиращ вик и шофьорът настъпи газта. Шевролетът се стрелна напред и младежът беше съборен от покрива на земята. Той изпусна брадвата. Стана бързо на крака и видя, че дръжката ѝ все още стърчи във въздуха. Острата ѝ част се беше забила около пет сантиметра в главата на стрелеца. Робин очакваше колата да обърне и да го погне, но шофьорът се беше паникьосал и не знаеше какво да прави. Шевролетът продължи напред, докато не се изгуби в пушилката.

Муле умираше, а от ноздрите и корема му се издигаше пара. Главата на Суон се беше прочистила достатъчно, за да осъзнае какво се беше случило, но знаеше, че няма какво да направи.

Конят продължаваше да потреперва, сякаш се опитваше да се изправи единствено чрез силата на волята си. Момичето видя, че още войници прииждат и се опита да издърпа крака си, но беше заклещен.

Изведнъж някой приклекна до нея и напъха ръце под Муле. Суон чу пукането на мускули и сухожилия в раменете на мъжа, който вдигна част от тежестта на животното и ужасното напрежение върху крака ѝ намаля.

— Издърпай го! — изпъшка от усилието той. — Побързай!

Суон задърпа крака си и успя да го приближи с няколко сантиметра към свободата. Муле се помръдна отново, сякаш използваше последните си останали му сили, за да помогне, и с усилие, което едва не измъкна бедрото ѝ от ямката му, тя се освободи. Кръвта отново се върна в крака ѝ с неприятното усещане за забиващи се в него иглички. Суон стисна зъби, когато усети болката.

Мъжът дръпна ръце, които бяха осеяни с бели и кафяви петна.

Момичето погледна лицето на Джош.

Кожата му отново беше придобила стария си наситен тъмнокафяв цвят. Имаше къса сива брада и почти цялата му къса коса беше побеляла. Но носът му, който беше чупен толкова много пъти и беше толкова изкривен, сега беше прав и здрав и старите белези от футбола и борбата бяха заличени. Скулите му бяха високи и остри, сякаш изваяни от черен камък, а очите му бяха в светъл нюанс на сивото и проблясваха с детинско изумление.

Суон си каза, че след Робин Джош е най-красивият мъж, който някога беше виждала.

Гигантът забеляза прииждащите войници и тялото му започна да произвежда адреналин. Беше оставил Глори и Арън в къщата, за да потърси Суон, и сега трябваше да отведе всички на безопасно място. Нямаше представа къде е Сестрата, но много добре разбираше, че войниците пробиват от всички страни на стената, която пазеше Мерис Рест, и съвсем скоро щяха да плъпнат по алеите и да подпалят бараките. Вдигна момичето на ръце и наранените му рамене и ребра загоряха от болка.

В този миг тялото на Муле потрепери и от ноздрите му излезе облаче пара, което полетя към небето като освободена изморена душа… и Джош разбра, че никое животно не заслужаваше покой повече от това. Никога нямаше да има по-добър и по-красив кон от този.

Очите на Муле бяха започнали да се оцъклят и Суон осъзна, че животното вече го нямаше.

— О… — прошепна тя и не можа да изрече нищо повече, защото беше неспособна да говори.

Робин се появи от пушилката.

— Насам! — провикна се Джош, когато го забеляза. Младежът се насочи към тях. Той накуцваше и се държеше за лявото бедро. Войниците също ги бяха видели и един от тях откри огън с пистолета си. Един куршум се заби в земята на малко повече от метър от Робин, а друг изсвистя покрай главата на гиганта. — Хайде! — прикани го да побърза Джош и побягна към града със Суон на ръце. Дробовете му работеха като мехове в ковачница. Забеляза още една група войници вляво.

— Стойте! — нареди единият от тях, но гигантът не го послуша. Погледна бързо назад, за да се увери, че Робин е зад него. Младежът го следваше по петите въпреки ранения си крак.

Почти бяха стигнали до лабиринта от алеи, когато четирима войници им препречиха пътя. Джош реши да ги прегази като таран, но двама от тях вдигнаха оръжията си. Той спря, хлъзна се в калта и затърси път за бягство като хваната в капана на хрътки лисица. Робин зави вдясно… и на около три метра пред него чакаха трима войници, като единият от тях вече насочваше автомата си. Още войници идваха отляво и Джош осъзна, че само след секунди ще бъдат направени на решето от кръстосан огън.

Суон щеше да бъде убита в ръцете му. Нямаше начин да се измъкнат оттук и можеше да я спаси само ако… При това, в случай че въобще можеше да бъде спасена. Нямаше избор, а и не разполагаше с много време за размисъл.

— Не стреляйте! — провикна се той. И дойде моментът, в който трябваше да го изрече, за да не стрелят войниците. — Това е Суон! Това е момичето, което търсите!

— Стой на място! — нареди един от мъжете и насочи пушка в главата на Джош. Тримата бяха бързо обградени. Последва кратка дискусия между няколко от войниците, единият от които като че ли командваше другите, и след това двама от тях тръгнаха в противоположни посоки, очевидно за да намерят някого.

Суон искаше да заплаче, но не смееше да пролее дори само една сълза, не и пред тези мъже. Тя се опитваше да бъде колкото се може по-спокойна и да изглежда като изваяна от лед скулптура.

— Всичко ще е наред — каза ѝ тихичко Джош, макар че думите му звучаха напразни и глупави. Поне засега беше жива. — Ще видиш, че ще се измъкнем от това…

— Не говори, негро! — изкрещя един от войниците и насочи своя .38-калибров револвер в лицето на гиганта.

Джош го дари с най-добрата си усмивка.

Над Мерис Рест продължаваха да се носят изстрели, експлозии и писъци, които бяха като остатъчни спомени от кошмара. „Свършено е с нас“, помисли си Робин и нямаше какво да направи по въпроса. Само към него бяха насочени две пушки и четири пистолета. Той погледна към горящата източна част на стената, към западната и към царевичната нива, където камиони и бронирани коли се прегрупираха, за да разположат лагера си.

Само след пет-шест минути се върна единият от войниците, които бяха тръгнали нанякъде, следван от стар кафяв камион на UPS. На Джош му заповядаха да пусне Суон, но тя все още изпитваше затруднения да стои на крака и се облегна на него. След това мъжете проведоха пълно и грубо претърсване на пленниците си. Те добре опипаха набъбналите гърди на Суон. Гигантът забеляза как лицето на Робин почервеня от гняв и го предупреди:

— Не се разгорещявай.

— Каква е тази глупост? — Единият от войниците вдигна картата „Таро“, която Джош носеше в джоба на дънките си.

— Просто карта — отвърна той. — Нищо специално.

— Така е. — Мъжът скъса на парчета „Императрицата“ и я хвърли на земята.

Задната врата на камиона на UPS беше отворена. Джош, Робин и Суон бяха натикани вътре заедно с още тридесетима други. Вратата беше затворена и заключена и пленниците останаха в пълен мрак.

— Отведете ги в курника! — нареди сержантът на шофьора и камионът на UPS потегли с новата си пратка.

84

Суон запуши с ръце ушите си, но все още чуваше ужасните болезнени звуци и си помисли, че главата ѝ ще се пръсне, преди да замлъкнат.

„Курникът“ представляваше голям кръг, ограден с бодлива тел, в който всичките двеста шестдесет и двама оцелели жители на Мерис Рест бяха затворени. Войниците бяха плъпнали в царевичната нива и режеха стъблата с мачетета и брадви или ги изкореняваха, след което ги хвърляха в каросериите на камионите като някакви трупове.

В курника не се позволяваше паленето на огньове и въоръжените надзиратели, които стояха около оградата от бодлива тел, стреляха предупредително във въздуха, за да разпръскват хората. Много от ранените замръзваха до смърт.

Джош потръпна от смеха и песните на войниците в града. Погледна с изморени очи бараките и видя голям огън да гори в средата на пътя, близо до извора. Около Мерис Рест бяха паркирани десетки камиони, бронирани коли, ванове и каравани и още една клада гореше, за да топли посетителите. Труповете бяха събличани и нахвърляни в зловещи замръзнали купчини. Камионите се движеха наоколо, за да събират дрехите и оръжията.

Копелетата бяха майстори в това, което правеха. Не оставяха нищо след себе си освен обвивките от човешки живот.

В Мерис Рест беше дошъл злият карнавал, но Джош се успокояваше с мисълта, че Суон все още беше жива. Съвсем наблизо, поне доколкото позволяваха надзирателите, се намираха Глори и Арън. Шивачката беше толкова шокирана, че дори не плачеше. Детето се беше свило с отворени очи, взираше се в нищото и смучеше палеца на едната си ръка. Войниците бяха взели Ревльото и го бяха хвърлили в кладата.

Робин вървеше около оградата като тигър в клетка. Имаше само един начин да се влезе и да се излезе оттук — през вратата от бодлива тел, която войниците набързо бяха направили. В далечината се разнесоха още изстрели. Копелетата бяха намерили някого жив. Робин преброи само шестима от своите разбойници в курника и двама от тях бяха лошо ранени. Доктор Райън, който беше оцелял от атаката над импровизираната му болница, вече му беше казал, че тези момчета щяха да умрат. Бъки беше оцелял, макар че стоеше начумерен и мълчалив. Но Сестрата я нямаше и това тревожеше младежа.

Той спря на място и се загледа през оградата от бодлива тел към надзирателя. Онзи дръпна петлето на пистолета си, насочи го в него и му каза:

— Мърдай, лайно!

Робин се ухили, изплю се на земята и се обърна. Тестисите му се свиха, докато чакаше куршумът да се забие в гърба му. Видя надзирателите да застрелват пленници без никаква основателна причина, само за удоволствие, и отново задиша, когато се отдалечи от войника. Въпреки опасността вървеше бавно, нямаше намерение да побегне. Беше приключил с бягането.

Суон свали ръце от ушите си. Последните болезнени звуци отшумяваха. Царевичната нива беше опустошена и натъпканите камиони се отдалечаваха бавно като доволни хлебарки.

Момичето се страхуваше толкова много, че си спомни за мазето, в което дълго време бяха хванати в капан с Джош. Насили се да погледне другите пленници и да абсорбира гледката: стоновете и кашлянето на ранените, бълнуването на онези, които си бяха изгубили разсъдъка, хлипанията и воя на погребални песни. Видя лицата им и хлътналите им мрачни очи. Всяка надежда беше умряла.

Те се биха и страдаха за нея, а тя си седеше на земята като някакво насекомо и чакаше подметката на ботуша да я размаже. Стисна юмруци. „Стани! — нареди си тя. — По дяволите, ставай!“ Беше засрамена от собствената си слабохарактерност и слабост и в нея се възпламени яростна искра, сякаш създадена от камъчето на запалка. Чу двама от надзирателите да се смеят. Ставай!, изпищя вътрешно Суон и яростта ѝ се усили, разля се в тялото ѝ и изгони страха надалеч.

— Ти си водач — беше казала Сестрата — и трябва да се научиш да се държиш като такъв.

Момичето не искаше да бъде. Никога не беше молила за това. Но наблизо чу да плаче бебе и в този миг разбра, че ако имаше някакъв шанс да се осигури бъдеще за тези хора, началото на това бъдеще трябваше да бъде поставено точно тук и сега… от нея.

Тя стана, пое си дълбоко въздух, за да прочисти напълно съзнанието си, и тръгна през останалите пленници, като постоянно поглеждаше наляво и надясно, срещаше погледите на хората си и оставяше впечатлението, че са зърнали вътрешността на горяща пещ.

— Суон! — провикна се Джош, но тя не му обърна внимание и продължи напред. Той се опита да стане и да я последва, но видя колко изправен е гърбът ѝ, като на някаква царска особа — изпълнена с увереност и смелост — и другите пленници също се изправяха, когато минеше покрай тях, дори ранените се опитваха да станат от пръстта. Гигантът реши да я остави на мира.

Левият ѝ крак още беше схванат и я болеше, но поне не беше счупен. Суон също осъзнаваше какво въздействие има върху другите… но нямаше представа, че около нея усещат — можеха да се закълнат в това — излъчване, което затопляше за кратко въздуха.

Отиде при плачещото бебе. Детето беше в ръцете на треперещ мъж с подута лилава рана от едната страна на главата. Погледна малкото създание… след което откопча палтото си в много цветове и го свали. Коленичи, наметна раменете на мъжа и уви бебето в него.

— Ти! — изкрещя единият от надзирателите. — Махни се оттам! Суон потръпна, но реши да довърши започнатото.

— Махни се! — примоли ѝ се една жена от пленниците. — Ще те убият!

Войникът изстреля предупредителен изстрел. Суон уви добре палтото около бебето, за да му бъде топло, и едва тогава стана.

— Върни се на мястото си и сядай! — нареди надзирателят. Беше подпрял пушката на бедрото си.

Момичето усети погледите на всички върху нея. Времето като че ли спря за миг.

— Няма да повтарям! Размърдай си задника!

„Бог да ми е на помощ“, помисли си тя… преглътна трудно и тръгна към оградата от бодлива тел и надзирателя с пушката. Той веднага вдигна оръжието си и го насочи към нея.

— Стой! — предупреди я войникът вдясно.

Суон продължи напред, стъпка по стъпка, без да отлепя очи от мъжа с пушката.

Онзи дръпна спусъка.

Куршумът изсвистя покрай главата ѝ, на не повече от седем-осем сантиметра от нея. Тя спря, потрепери… и направи нова крачка.

— Суон! — изкрещя Джош и стана. — Суон, недей!

Надзирателят с пушката направи крачка назад, когато момичето го приближи още повече.

— Следващият ще е точно между очите ти — обеща той, но безмилостният поглед на момичето направо го пронизваше.

Тя спря.

— Тези хора се нуждаят от одеяла и храна — каза на надзирателя и се изненада от силата в гласа си. — Нуждаят се от тях още сега. Върви да кажеш на шефа си, че искам да го видя.

— Майната ти — отвърна мъжът. И стреля.

Куршумът прелетя над главата на Суон, защото единият от другите надзиратели беше сграбчил цевта на пушката и я беше блъснал нагоре.

— Не чу ли името ѝ, тъпако? — попита вторият мъж, който беше спасил живота ѝ. — Това е момичето, което търси полковникът! Върви да намериш някой офицер и докладвай!

Първият надзирател пребледня, защото осъзна колко близо беше до възможността да бъде одран жив. Без да се замисля, хукна на бегом към командния център на полковник Маклин.

— Казах — повтори с твърд тон Суон, — че искам да се видя с шефа ви.

— Не се тревожи — отвърна ѝ надзирателят. — Съвсем скоро ще имаш възможността да срещнеш полковника.

Един камион спря пред курника. Отключиха задната му врата я отвориха. От него свалиха четиринадесет пленници и ги вкараха при другите. Суон ги съпроводи с поглед. Някои от тях бяха лошо ранени и едва вървяха. Тя отиде да им помогне… и почувства нещо подобно на електрически ток, когато разпозна една от новодошлите.

— Сестра! — провикна се момичето и хукна към мръсната жена, която мина през вратата на курника.

— О, мили боже, мили боже! — захлипа Сестрата, прегърна Суон и я притисна силно до себе си. Двете стояха така известно време в мълчание, просто имаха нужда да усещат ударите на сърцето на другата. — Мислех, че си мъртва! — каза най-накрая жената. Погледът ѝ беше замъглен от сълзите. — О, мили боже, мислех си, че са те убили!

— Не, добре съм. Тук сме с Джош, Робин, Глори и Арън. Всички си мислехме, че ти си мъртва! — Суон се отдръпна назад, за да огледа Сестрата. Стомахът ѝ се беше свил. Дясната част на лицето на жената беше опръскано с горящ бензин. Веждата ѝ беше изгоряла и окото ѝ беше почти затворено от отока. Брадичката и носът ѝ бяха нарязани от летящи парчета стъкло. Предната част на палтото ѝ беше изцапано с пръст, а платът му беше овъглен и скъсан. Сестрата разпозна изражението на Суон и сви рамене.

— Е, явно не ми е писано да съм красива — каза тя.

Момичето я прегърна отново.

— Ще се оправиш. Не знам какво щях да правя без теб!

— Щеше да се справиш, точно както се справяше преди двамата с Пол да се появим. — Жената се огледа наоколо. — Къде е той?

Суон знаеше кого има предвид, но въпреки това попита:

— Кой?

— Знаеш кой. Пол. — В гласа на Сестрата се усещаше тревога. — Той е тук, нали?

Момичето се поколеба.

— Къде е той? Къде е Пол?

— Не знам — призна си Суон. — Не е тук.

— О… Господи. — Клошарката притисна изцапаната си със спечена пръст ръка в устата си. Беше замаяна и тази новина почти я довърши. Беше изморена и изтощена от боя. Костите я боляха, сякаш тялото ѝ беше накъсано на парчета и отново събрано. Малко преди да се озове тук, беше напуснала западната част на стената, когато войниците пробиха през нея. С намерен наблизо захвърлен месарски нож уби един от тях в ръкопашен бой, но след това беше принудена да прекоси нивата, за да се спасява. Скри се под една барака, но когато я подпалиха, нямаше друг избор, освен да се предаде. — Пол — прошепна тя. — Мъртъв е. Знам, че е мъртъв.

— Няма как да си сигурна в това! Може да се е измъкнал! Може би все още се крие!

— Хей, ти! — провикна се надзирателят. — Пръскайте седянката и се размърдайте!

— Облегни се на мен — каза Суон и помогна на Сестрата да отиде при другите. Джош вървеше към тях, последван от Робин. Изведнъж момичето осъзна, че жената вече не носеше кожената си чанта. — Стъкленият пръстен! Какво се случи с него?

Сестрата сложи пръст на устните си.

Един джип пристигна с рев. Пътниците му бяха Роланд Кронингер, който все още не беше свалил шлема си и бинтованото му лице беше изпръскано с кал, и мъжът, който се наричаше Приятел. Двамата слязоха, но шофьорът не изгаси двигателя.

Приятел се залепи за оградата от бодлива тел, а кафявите му очи се присвиха, докато оглеждаше пленниците. В следващия миг я видя да помага на една ранена жена.

— Там! — каза развълнувано той и посочи. — Това е тя!

— Изведете момичето — нареди Роланд на най-близкия надзирател.

Приятел застина за миг и се загледа в жената, която се беше облегнала на рамото на Суон. Лицето ѝ не му беше познато. Последния път, в който я видя Сестрата, то беше деформирано. Спомни си, че видя същата тази жена в деня, в който чу Вехтошаря да говори за Армията на съвършенството, но тогава не ѝ беше обърнал никакво внимание. Това беше по времето, в което беше болен, и подробностите му убягваха. Но сега осъзна, че ако тази жена наистина беше Сестрата, тя вече не носеше онази проклета чанта със стъкления пръстен.

— Почакай! — каза той на надзирателя. — Изведи и онази жена! Побързай!

Мъжът направи знак на един от колегите си да му помогне и двамата влязоха в курника с готови за стрелба пушки.

Джош тъкмо щеше да подаде ръка на Сестрата, когато надзирателите наредиха на Суон да спре. Тя погледна през рамо и видя дулата на двете оръжия.

— Хайде — каза единият от мъжете. — Нали искаше да се видиш с полковник Маклин? Това е шансът ти. Както и твоят, госпожа.

— Тя е ранена! — възпротиви се Джош. — Не виждаш ли, че…

Надзирателят, който беше проговорил, стреля в краката на гиганта и го принуди да отстъпи назад.

— Да вървим! — Единият от мъжете сръга Суон с пушката си. — Полковникът те очаква.

Момичето подкрепяше Сестрата, а надзирателите ги бяха притиснали от двете им страни, докато вървяха към вратата.

Робин тръгна след тях, но Джош го сграбчи за ръката.

— Не се дръж глупаво — предупреди го гигантът. Младежът гневно се отскубна от него.

— Нима ще ги оставиш просто да я отведат? Смятах, че си неин пазител!

— Бях. Сега ще се наложи да се оправя сама.

— Да бе! — отвърна горчиво Робин. — Какво смяташ да правим, просто да чакаме?

— Ако имаш по-добро предложение — такова, което да не включва избиването на много хора, включително теб и Суон — с удоволствие ще те изслушам.

Робин нямаше такова. Той наблюдаваше безпомощно как Суон и Сестрата бяха изблъскани до джипа, където бяха двамата мъже.

С приближаването си до превозното средство те усетиха хладни тръпки по кожата си. Сестрата разпозна онзи с бинтованото лице от конфронтацията си с танка… както и другия, той също ѝ беше стар познайник. Нямаше никакво съмнение, всичко беше изписано в очите и усмивката му, както и в начина, по който държеше главата си леко наведена и свиваше юмруците си до тялото си. Може би го издаваше и разтреперилото му се от вълнение тяло. Но тя определено го познаваше, както и Суон.

Онзи не погледна момичето. Той отиде до Сестрата и разтвори грубо яката на палтото ѝ, за да разкрие врата ѝ.

Отдолу се криеше кафяв белег във формата на разпятие.

— Лицето ти е променено — констатира мъжът.

— Твоето също.

Той кимна и тя забеляза появилия се за миг тъмночервен проблясък в очите му, който ѝ разкри нещо чудовищно и непознато.

— Къде е?

— Кое?

— Пръстенът. Короната. Или каквото там представлява, мамка му. Къде е?

— Не знаеш ли всичко? Ти ми кажи.

Мъжът с аленото око млъкна, а езикът му облиза долната му устна.

— Не си го унищожила. Това го знам със сигурност, със сигурност. Скрила си го някъде. О, смяташ се за голяма сладурана, нали? Смяташ, че сереш рози, точно като… — Той почти обърна глава, почти си позволи да я погледне, но не го направи. Мускулите на врата му бяха изпънати като струните на пиано. — Точно като нея — довърши накрая.

— Каква корона? — попита Роланд. Приятел не му обърна внимание.

— Ще го намеря — обеща той на Сестрата. — И ако не мога да те убедя да ми помогнеш, моят сътрудник, капитан Кронингер, разполага с чудесни техники и инструменти. Сега прощаваш ли ми?

Суон осъзна, че говори на нея, макар да продължаваше да гледа Сестрата.

— Попитах те, прощаваш ли ми сега? — Момичето не му отговори и усмивката му стана още по-широка. — Не мисля. Сега опита как е на вкус онова нещо, наречено омраза. Харесва ли ти?

— Не.

— О — каза мъжът с аленото око, но все още си нямаше достатъчно доверие, за да я погледне, — мисля, че ще се научиш да харесваш вкуса ѝ. Какво ще кажете да тръгваме, дами?

Качиха се в джипа и шофьорът потегли към караваната на полковник Маклин.

* * *

Край съборената северна част на стената, където пламъците продължаваха да разяждат всичко по пътя си и камионите ръмжаха натоварени с оръжия, дрехи и обувки, една самотна фигура намери купчина с трупове, до която бригадата на мародерите все още не беше стигнала.

Алвин Мангрим претърколи тялото на един мъртвец и разгледа ушите и носа му. Носът беше прекалено малък, сметна той, но ушите щяха да му свършат работа. Извади окървавен месарски нож от кожения калъф на кръста си и се зае с отрязването им. Когато приключи, ги прибра в една платнена чанта, която висеше от врата му. Дъното ѝ беше подгизнало от кръв, а вътре в нея имаше предимно уши, носове и няколко пръста, които вече беше „освободил“ от други трупове. Смяташе да изсуши трофеите си и да ги наниже на огърлица. Знаеше, че една такава щеше да се хареса на полковник Маклин и смяташе, че това беше добър начин да получи допълнителни дажби. В днешно време човек трябваше да използва ума си!

Спомни си една мелодия отпреди много време, от един смътен свят. Спомни си, че държеше ръката на някаква жена — груба, твърда и отвратителна ръка, покрита с мазоли — и вървеше към киното, за да гледа анимационен филм за прекрасна принцеса, която попадна в къщата на седем джуджета. Винаги беше харесвал мелодията, която дребосъците пееха, докато работеха в мината. Затананика си я, докато режеше носа на жената. Когато приключи, го прибра в чантата си. По-голямата част от мелодията, която си тананикаше, излизаше през дупката, където някога беше собственият му нос. В този миг му хрумна, че ако намери такъв с правилния размер, можеше да го изсуши и да го използва, за да запуши дупката.

Отиде до следващия труп, който беше проснат по лице. Алвин си каза, че носът му вероятно щеше да е смачкан, но въпреки това го сграбчи за рамото и го претърколи.

Тялото беше на човек с прошарена брада.

Очите на трупа неочаквано се отвориха — бяха светлосини и зачервени на фона на сиво-бялата кожа.

— О… уха — изненада се Алвин Мангрим.

Пол вдигна магнума си, опря дулото му в главата на врага и му пръсна мозъка с последния си куршум.

Мъртвият падна върху него и го стопли. Но Пол знаеше, че умира. В този момент се радваше, че не му стигна смелостта да опре оръжието в собствената си глава и да поеме по лесния път. Нямаше представа кой беше мъртвият, но копелето вече беше история.

Зачака. Беше живял през по-голямата част от живота си сам и не се страхуваше да умре сам. Не, въобще не се страхуваше… защото страшното свършваше тук. След това щеше да е много лесно. Съжаляваше единствено, че не знаеше какво се е случило със Суон… но беше сигурен, че Сестрата е силна стара птица и ако беше оцеляла след всичко това, нямаше да позволи нищо да я нарани.

„Суон — помисли си Пол. — Суон. Не им позволявай да те пречупят. Плюй в лицата им и им сритай задниците… а понякога се сещай за Добрия самарянин, става ли?“

Беше изморен. Смяташе да си почине и може би, когато се събудеше, щеше да е утро. Щеше да е прекрасно, ако можеше да види слънцето.

Пол заспа.

Четиринадесет

Молитва за сетния час

Изпипан крадец ♦ Заровено съкровище ♦ Истинска магия о Път за бягство ♦ Най-голямата сила ♦ Роланд се поглежда в огледалото ♦ Владенията на Бог ♦ Машината ♦ Погребален звън за Суон ♦ Място за почивка ♦ Обещанието

85

Жълтата светлина падна върху образа на Смъртта и в негово присъствие Суон се изправи и изпъчи. Страхът запърха във вътрешността на ребрата ѝ като хваната в клетка пеперуда, но момичето срещна погледа на полковник Маклин, без да трепне. Той беше скелетът ездач, осъзна тя. Да. Познаваше го, знаеше какво представлява и разбираше ненаситната сила, която го управляваше. И сега ездачът беше стигнал до Мерис Рест, но очите му все още бяха гладни.

На бюрото пред полковник Маклин имаше хартиен лист. Той вдигна дясната си ръка и стовари дланта си върху него, като проби с пироните доклада с броя на жертвите. Извади ги от надраното си бюро и протегна ръка към Суон.

— Армията на съвършенството изгуби четиристотин шестдесет и осем войници днес. Вероятно и повече, но ще разберем това, когато докладите бъдат обновени. — Полковникът хвърли бърз поглед на жената, която стоеше до Суон, и отново изгледа момичето. Зад тях бяха застанали Роланд и двама войници, а вдясно от Маклин беше мъжът, който се наричаше Приятел. — Вземи го — каза полковникът. — Виж сама. Кажи ми струваш ли си четиристотин шестдесет и осем войници.

— Хората, които убиха тези войници, смятаха така — обади се Сестрата. — И ако разполагахме с повече патрони, все още щяхте да стоите пред стената със сритани задници.

Маклин насочи вниманието си към нея.

— Как се казваш?

— Нарича се Сестрата — отговори Приятел. — И притежава нещо, което желая.

— Мислех, че искаш момичето.

— Не. Тя не означава нищо за мен. Но ти се нуждаеш от нея. Сам видя царевичната нива. Тя е нейно дело. — Той се усмихна отнесено на Сестрата. — Тази жена крие едно красиво парче стъкло, което ще взема. О, да! Ще го намеря, повярвай ми. — Очите му се заровиха надълбоко в тези на клошарката, през плът и кост чак до склада на спомените ѝ. Сенките на преживяванията ѝ летяха като изплашени птички в съзнанието ѝ. Мъжът видя грозните останки на Манхатън и ръцете на Сестрата, които откриват стъкления пръстен; видя водния ад на тунел „Холанд“, покритата със сняг магистрала, която се виеше из Пенсилвания, дебнещите глутници с вълци и хиляди други трептящи картини, които се появиха в рамките на секунди. — Къде е? — попита я той и веднага видя вдигната кирка в съзнанието ѝ, очертана на светлината от една светкавица.

Сестрата го усети, че рови в главата ѝ като някакъв изпипан крадец, заел се с ключалката на сейф, и трябваше бързо да дръпне резето, преди да е успял да влезе по-навътре. Тя затвори очи, стисна ги много силно и започна да вдига капака на най-ужасното нещо, онова, което я запрати с писъци на ръба и я превърна в Сестра Крийп. Пантите на капака бяха ръждясали, защото не беше гледала вътре от много дълго време, но сега успя да вдигне капака и се насили да погледне, също като през онзи дъждовен ден на магистралата.

Мъжът с аленото око беше заслепен от синя светлина, която се въртеше ли, въртеше, и чу мъжки глас:

— Дайте ми я, госпожо. Трябва да ми я дадете. — Образът се изчисти и стана по-ясен и изведнъж в ръцете му се озова телцето на малко момиченце. То беше мъртво, а лицето му — премазано и изкривено. Наблизо видя преобърната кола, от чийто радиатор се издигаше пара. На окървавения асфалт блестяха парченца стъкло. — Дайте ми я, госпожо. Ние ще се погрижим за нея — каза някакъв млад мъж с жълт дъждобран и протегна ръце за детето.

— Не — отвърна тихичко Сестрата, изпълнена с болка, потънала надълбоко в този тежък за нея момент, — няма… да ви я… дам. — Гласът ѝ беше завалян като на пияница.

Мъжът с аленото око се отдръпна от главата и спомените ѝ. Устоя на желанието си да я сграбчи и да ѝ счупи врата. Сестрата беше много по-силна, отколкото си мислеше, или просто той беше по-слаб… и усещаше погледа на онази проклета кучка върху себе си! Имаше нещо в нея — в самото ѝ присъствие — което изсмукваше силата му! Да, това беше! Неудържимото ѝ зло го отслабваше! Един удар щеше да бъде достатъчен.

Един бърз удар в главата и всичко щеше да приключи! Стисна юмруци и се осмели да я погледне.

— Какво зяпаш?

Тя не му отговори. Лицето му беше страховито, но и запотено, все едно имаше някакво лъскаво покритие. Накрая момичето го попита с всичкото спокойствие, на което беше способна:

— Защо се страхуваш толкова много от мен?

— Не се страхувам! — изкрещя мъжът с аленото око и от устните му западаха мъртви мухи. Бузите му почервеняха. Едно от кафявите му очи стана смолисточерно, а костите на лицето му започнаха да се местят като някакви изгнили основи на картонена къща. В ъгълчетата на устата му се появиха бръчки и той остаря с двадесет години само за един миг. Червеният му набръчкан врат подскочи, когато отлепи поглед от Суон и го насочи към Сестрата. — Кронингер! — каза той. — Върви да доведеш брат Тимъти.

Роланд тръгна да изпълнява задачата, без да се подвоуми.

— Мога да разстрелвам човек на всеки шестдесет секунди, докато не ми кажеш. — Приятел се наведе над Сестрата. — С кого да започнем? С онзи огромен негър? Какво ще кажеш за момчето? Или просто да ги избираме на случаен принцип? Да теглят клечки или да напишем имената им на листчета и да ги сложим в шапка? Не ми пука. Къде скри пръстена?

Мъжът с аленото око отново видя единствено въртящата се синя светлина и злополуката. „Кирка — помисли си той. — Кирка.“ Огледа мръсните дрехи и ръце на жената. И веднага разбра.

— Заровила си го, нали?

На лицето на клошарката не се четяха никакви емоции. Очите ѝ останаха затворени.

— Ти… си го… заровила — прошепна ухилен той.

— Какво искаш от мен? — попита Суон в опит да му отвлече вниманието. Гледаше към полковник Маклин. — Слушам те — прикани го тя.

— Накарала си царевицата да расте. Така ли е?

— Земята накара царевицата да расте.

— Тя го е направила! — каза Приятел и за момент отклони вниманието си от Сестрата. — Тя е засяла зърната в пръстта и ги е накарала да поникнат! Никой друг не е способен да го направи! Земята е мъртва и тя е единствената, която може да я съживи! Ако я вземеш със себе си, Армията на съвършенството ще разполага с всичката необходима ѝ храна! Тя може да създаде цяла царевична нива от един-единствен кочан!

Маклин се вторачи в нея. Никога досега не беше виждал толкова прекрасно момиче като това… а и лицето ѝ беше силно, много силно.

— Вярно ли е? — попита той.

— Да — отвърна Суон. — Но няма да отглеждам храна за вас. Няма да отглеждам храна за коя да е армия. Не можете да ме принудите.

— Да, можем! — изсъска Приятел над рамото на Маклин. — Тя има приятели тук! Един огромен негър и едно момче! Видях ги с очите си само преди малко! Вземи ги на нашия поход и момичето ще отглежда посеви за нас, за да им спаси живота!

— Джош и Робин ще предпочетат да умрат.

— А ти ще предпочетеш ли да умрат? — Той поклати глава и другото му око стана морскозелено. — Не, не мисля.

Суон знаеше, че е прав. Нямаше да откаже да им помогне, ако Джош и Робин бяха под смъртна заплаха.

— Накъде сте тръгнали в този ваш така наречен поход? — попита с безизразен глас тя.

— Ето! — каза Приятел. — Ето го брат Тимъти! Той ще ти каже! — Роланд и брат Тимъти тъкмо влизаха в караваната. Капитанът беше стиснал здраво ръката на кльощавия мъж, който вървеше като в транс. Обувките му се тътреха по пода.

Суон се обърна към двамата мъже и потръпна. Очите на новопристигналия представляваха ококорени кръгове — истинско олицетворение на шока — заобиколени от тъмнолилаво. Устата му беше полуотворена, а устните му сиви и отпуснати.

Приятел плесна с ръце.

— Саймън каза! Кажи на малката кучка накъде сме се насочили, брат Тимъти!

Мъжът издаде стенещ, завален звук. После потрепери и изрече:

— Към… Уоруик Маунтин. За да намерим Бог.

— Много добре! Саймън каза! Кажи ни къде е Уоруик Маунтин!

— Западна Вирджиния. Бях там. Живях с Бог… седем дни… и седем нощи.

— Саймън каза! Какво има Бог в Уоруик Маунтин?

Брат Тимъти примига и една сълза потече по дясната му буза.

— Саймън е на път да се ядоса, брат Тимъти — каза с весел глас Приятел.

Мъжът изхленчи, отвори по-широко уста и замята глава насам-натам.

— Черната кутия… и сребърния ключ! — отговори той, като думите му едва не се прескачаха една друга. — Молитва за сетния час! Пазете се от смърт във вода! Пазете се от смърт във вода!

— Много добре. А сега брой до десет.

Брат Тимъти вдигна двете си ръце и започна да брои на пръсти.

— Едно… две… три… четири… пет… шест… — Той млъкна озадачен.

Суон вече беше забелязала, че другите четири пръста на дясната му ръка бяха отрязани.

— Не съм казал „Саймън каза“ — напомни му Приятел.

Вените на врата на брат Тимъти се издуха и пулсирането в слепоочието му стана ужасно. Очите му се напълниха със сълзи от страх. Опита се да отстъпи назад, но Роланд го стисна още по-силно.

— Моля ви — прошепна с пресипнал глас мъжът, — не ме наранявайте… повече. Ще ви заведа при него, кълна се, че ще ви заведа! Само… не ме наранявайте повече… — Надигналите се в гърлото му хлипове го накараха да млъкне. Той се сви, когато Приятел се приближи до него.

— Няма да те нараним. — Мъжът с аленото око погали плувналата му в пот коса. — Не бихме си го помислили дори. Просто искахме да покажем на тези дами какво може да направи силата на убеждението. Ще постъпят много глупаво, ако не правят каквото им кажем, нали?

— Глупаво ще е — съгласи се брат Тимъти и се усмихна като зомби. — Много глупаво.

— Добро куче. — Приятел го потупа по главата. След това се върна при Сестрата, стисна я за врата и изви главата ѝ към жалкото подобие на човек. С другата си ръка насила отвори едното ѝ око. — Погледни го! — изкрещя той и я разтресе.

Допирът му изпрати непоносим студ по цялото ѝ тяло. Костите я заболяха и нямаше друг избор, освен да погледне осакатения мъж пред нея.

— Капитан Кронингер разполага с много приятна стая за игри. — Устата му беше точно до ухото ѝ. — Ще те предам на него до утре сутринта, за да ти помогне да си спомниш къде е онази дрънкулка. Ако паметта още ти изневерява, добрият капитан ще започне да си избира хора от курника, за да поиграе на разни игрички с тях. И ти ще гледаш, защото първата игра ще е да ти отреже клепачите. — Ръката му я стискаше като примка.

Сестрата мълчеше. Синята светлина продължаваше да се върти в главата ѝ, а младият мъж с жълтия дъждобран протягаше ръце към мъртвото дете в ръцете ѝ.

— Която и да е тя — прошепна мъжът с аленото око, — надявам се да е умряла, мразейки те.

Той усети, че Суон го гледа, усети как погледът ѝ прониква в душата му и махна ръката си, преди сляпата ярост да го е накарала да счупи врата на жената. Не издържаше повече и се обърна към нея. Лицата им бяха на петнадесет сантиметра едно от друго.

— Ще те убия, кучко! — изрева Приятел.

Суон използва всяка капка воля, за да не отстъпи назад. Устоя на погледа му като желязна ръка, стиснала змия.

— Не, няма да го направиш — сопна се тя. — Каза, че не означавам нищо за теб. Излъга.

По бледата кожа на Приятел изби кафяво петно. Челюстта му се удължи и още една уста се отвори като грозна рана в челото му. Едното му око остана кафяво, а другото — пурпурно, сякаш кръвоносните му съдове се бяха разкъсали и го бяха напълнили с кръв. „Размажи я! — помисли си той. — Размажи кучката!“

Не го направи. Не можеше. Защото виждаше през плетеницата на собствената си омраза, че в нея има сила отвъд възприятията му и нещо вътре в него се изпълваше с копнеж, подобно на разбито сърце. Той я презираше и искаше да ѝ строши всички кости… но в същото време не смееше да я докосне, защото огънят ѝ можеше да го превърне в пепел.

Мъжът с аленото око се отдръпна от Суон. Лицето му стана на човек от испански произход, после на ориенталец и накрая се спря някъде по средата.

— Ще дойдеш с нас на нашия поход — заяви той. Гласът му беше писклив и дрезгав и прескачаше от една октава в друга. — Първо ще отидем в Западна Вирджиния… да намерим Бог. — Засмя се на последната дума. — След това ще те пратим в някоя хубава ферма с много земя. Ще ти осигурим семена и зърна. Ще намерим всичко, което ти е необходимо, в силози и хамбари по пътя ни. Ще построим огромна стена около фермата ти и дори ще оставим няколко войници да ти правят компания. — Устата на челото му се ухили и изчезна. — До края на живота си ще отглеждаш храна за Армията на съвършенството. Ще имаш трактори, комбайни, всякакви машини! Както и свои роби! Обзалагам се, че онзи огромен негър ще може да дърпа ралото. — Приятел хвърли бърз поглед на двамата войници. — Вървете да доведете онова черно копеле от курника. И момчето на име Робин. Могат да живеят в покоите на брат Тимъти. Нямаш нищо против, нали?

Брат Тимъти се ухили лукаво.

— Саймън не каза да говоря.

— Къде можем да настаним тези две дами? — обърна се Приятел към полковник Маклин.

— Не знам. В някоя тента.

— О, не! Нека поне им осигурим матраци! Искаме да им е удобно, докато размишляват! Какво ще кажеш да им намерим някоя каравана?

— Могат да отидат при Шийла — предложи Роланд. — Тя ще ги държи под око.

— Отведи ги там — нареди Приятел. — Нека постоянно има двама войници на пост пред караваната. Не искам изненади. Ясно?

— Да, сър. — Капитанът извади пистолета от кобура на кръста си. — Първо дамите — каза той на Суон и Сестрата. Двете излязоха през вратата и слязоха по красивите стълби. Момичето стисна ръката на жената.

Приятел застана на прага на караваната и ги изпрати с поглед.

— Колко време остава до утрото? — попита той.

— Три-четири часа — отвърна Маклин. Лицето на Суон се беше запечатало в главата му, ясно като снимка. Той откъсна доклада с броя на жертвите от пироните на дланта си. Числата бяха подредени по бригади. Опита се да се съсредоточи върху тях, но не можеше да изтрие момичето от съзнанието си. Не беше виждал такава красота от много, много дълго време. Не ставаше въпрос за сексуално привличане… това беше нещо чисто, силно и ново. Усети, че се е вторачил в пироните в дланта си и в мръсните бинтове, залепени за китката му. За миг помириса собствената си воня и едва не повърна.

Погледна Приятел на прага на вратата и изведнъж съзнанието му се проясни, сякаш опустошителен вятър беше издухал гъстите облаци.

„Господи — помисли си Маклин. — Аз съм се… съюзил с…“

Приятел се обърна едва към него.

— Нещо тревожи ли те? — попита той.

— Не. Нищо. Просто размишлявам, това е всичко.

— Мисленето навлича проблеми на хората. Така каза Саймън! Нали, брат Тимъти?

— Да! — изчурулика мъжът и плесна с осакатените си ръце.

86

— Аз съм артистка, забавлявам хората — каза неочаквано жената, която седеше върху купчина мръсни възглавници в ъгъла.

Тя проговаряше за първи път, откакто преди около час ги доведоха в тази каравана, която приличаше на кочина. Просто си седеше и ги гледаше, докато Суон лежеше на единия от голите матраци, а Сестрата крачеше напред-назад.

— Вие двете обичате ли да купонясвате?

Клошарката спря да крачи, изгледа я недоверчиво и отново продължи. Бяха точно девет стъпки от стена до стена.

— Е… — сви рамене тя — … ако ще живеем заедно, поне трябва да си знаем имената. Аз съм Шийла Фонтана.

— Браво на теб — измърмори в отговор Сестрата.

Суон се изправи до седнало положение и огледа по-внимателно жената. На светлината на единствената газена лампа в караваната момичето видя, че Шийла Фонтана беше много слаба, жив скелет, а жълтеникавата ѝ кожа беше изпита и хлътнала върху лицевите ѝ кости. Скалпът ѝ се беше оголил в горната част на главата ѝ, а черната ѝ коса беше мръсна и безжизнена. На пода около нея бяха разхвърлени празни консерви, бутилки и други боклуци. Носеше мръсни дрехи на петна под дебелото си палто от кадифе. Суон видя, че ноктите ѝ, макар счупени и изгризани до живеца, бяха щателно лакирани в яркочервено. Когато за първи път влезе в караваната, забеляза тоалетна масичка, покрита с бурканчета с гримове, червила и подобни. Погледна над огледалото към изрязаните и залепени снимки на млади фотомодели с перфектни лица.

— Аз също забавлявах хората — каза Суон. — В „Пътуващо представление“, заедно с Джош и Ръсти. Макар че аз стоях в каруцата през повечето време. Ръсти беше фокусник… можеше да кара нещата да изчезват и да се появяват отново, просто ей така. — Тя щракна с пръсти и се изгуби в този спомен от миналото. След малко отново се съсредоточи върху Шийла. — Ти какво правиш?

— По малко от всичко, скъпа. — Жената се усмихна и показа сиви и свити венци. — Аз съм ЖР.

— ЖР? Какво е това?

— Жена за развлечения. Трябва да съм на работа точно сега. След битка една добра ЖР може да работи, докато не се протрие. Тогава мъжете най-много искат да чукат.

— А?

— Има предвид, че е курва — обясни Сестрата. — Господи, тук вони!

— Съжалявам, свърши ми ароматизаторът. Можеш да пръснеш малко парфюм, ако искаш. — Шийла посочи към лепкавите и празни шишенца върху тоалетната масичка.

— Не, благодаря. — Сестрата наруши ритъма си и отиде до вратата. Натисна дръжката ѝ, отвори я и се изправи пред двамата войници отвън.

Те бяха въоръжени с пушки. Единият от тях ѝ нареди:

— Влизай обратно вътре.

— Просто проветрявам малко. Имате ли нещо против? Едното оръжие беше насочено в гърдите ѝ.

— Влизай обратно вътре — нареди мъжът и я блъсна. Сестрата затръшна вратата.

— Мъжете са зверове — каза Шийла. — Не разбират, че една жена има нужда от лично пространство.

— Трябва да се махнем оттук! — Гласът на Сестрата потреперваше и в него се усещаше паника. — Ако той го намери, ще го унищожи… а ако не му позволя да го намери, ще започне да екзекутира хора!

— Какво да намери? — попита Шийла и придърпа колене до гърдите си.

— Скоро ще се зазори — продължи Сестрата. — О, Господи! — Подпря се на стената, защото едва се държеше на крака. — Той ще го намери! Не мога да го спра!

— Хей, маце! — обади се Шийла. — Някой някога да ти е казвал, че си луда?

Суон виждаше, че Сестрата беше на път да се разпадне. Тя също, но нямаше намерение да мисли какво ги очаква.

— От колко време си с тях? — обърна се момичето към чернокосата жена.

Шийла се усмихна едва… усмивка, която изглеждаше отвратително на това изпито и лишено от живот лице.

— Завинаги — отвърна тя. — О, Господи, как ми се иска да имах малко кока! Или хапчета. Ако ми се намираше само една черна красавица, щях да я накълцам на малки парченца и да се друсам цяла седмица! Нямате дрога във вас, нали?

— Не.

— И аз така си помислих. Никой няма дрога. Предполагам, че всичката вече е изшмъркана, изпушена и изпита. О, мамка му. — Шийла поклати тъжно глава, сякаш оплакваше изчезването на някаква изгубена култура. — Как се казваш, скъпа?

— Суон.

Шийла повтори името ѝ.

— Много е хубаво. Необичайно. Познавах едно момиче на име Доув[38]. Пътуваше на стоп от Ел Серито и двамата с Руди… — Жената млъкна. — Чуйте! — прошепна тя. — Чувате ли го?

Някакви мъже се смееха наблизо, а в далечината се чуваха изстрели.

— Бебето! — Шийла покри уста с ръка. Очите ѝ се превърнаха в пълни с мрак ями. — Чуйте! Не чувате ли да плаче бебе?

Суон поклати глава.

— О… Господи! — Шийла едва не се задуши от ужас. — Бебето плаче! Накарайте го да спре! Моля ви! — Тя запуши уши и тялото ѝ се сви като зародиш. — О, Господи, моля ви, накарайте го да спре.

— Изгубила си е разсъдъка — каза Сестрата, но Суон стана от матрака и отиде при жената. — По-добре я остави на мира — предупреди я клошарката. — Изглежда ми доста отнесена.

— Накарайте го да спре… накарайте го да спре… о, Господи, накарайте го да спре — бълнуваше Шийла, свита в ъгъла. Лицето ѝ блестеше от пот на светлината от газената лампа, а вонята, която се излъчваше от тялото ѝ, отврати Суон… но въпреки това се наведе над нея. Поколеба се за миг, но накрая се протегна, за да я докосне. Ръката на Шийла намери нейната и я стисна с болезнена сила. Суон не се отдръпна.

— Моля те… накарай бебето да спре да плаче — замоли се жената.

— Няма… няма никакво бебе тук. Няма никой друг освен нас.

— Чувам плача му! Чувам го!

Суон нямаше представа през какви мъчения беше минала Шийла, но не можеше да понесе да я гледа как страда. Стисна ръката ѝ и се наведе още повече над нея.

— Да — каза нежно тя. — Аз също чувам плача. Това е бебешки плач. Нали?

— Да! Да! Накарай го да спре, преди да е станало прекалено късно!

— Прекалено късно? Прекалено късно за какво?

— Прекалено късно за него да живее! — Пръстите на жената се забиха в ръката на Суон. — Той ще го убие, ако не спре да плаче!

— Чувам го — каза ѝ момичето. — Почакай, почакай. Бебето спира да плаче. Спира.

— Не, не е вярно! Все още чувам…

— Плачът спира — повтори Суон. Лицето ѝ беше само на няколко сантиметра от това на Шийла. — Плачът вече е по-тих. По-тих. Едва го чувам. Някой се е погрижил за бебето. Вече е много тихо. Много тихо. Плачът спря.

Шийла си пое рязко и дълбоко въздух. Задържа го за няколко секунди и го изпусна под формата на тих агонизиращ стон.

— Спря ли? — попита тя.

— Да — отвърна Суон. — Бебето спря да плаче. Свърши.

— Бебето… още ли е живо?

Явно това беше много важно за жената. Суон кимна.

— Все още е живо.

Устата на Шийла се отпусна. От долната ѝ устна потече една лига и капна в скута ѝ. Суон се опита да освободи ръката си, но жената не я пускаше.

— Нуждаеш ли се от помощ? — попита Сестрата, но момичето поклати глава.

Шийла вдигна много бавно ръката си и докосна бузата на Суон с върховете на пръстите си. Момичето не виждаше очите ѝ… а само два черни кратера в тебеширенобялата кожа.

— Коя си ти? — прошепна въпроса си жената.

— Суон. Името ми е Суон. Не помниш ли?

— Суон — повтори тя с нежен и изумен глас. — Бебето… никога преди не е спирало да плаче. Никога не е спирало да плаче… докато не умре. Дори не знам дали е момче, или момиче. Никога преди не е спирало да плаче. О… толкова си красива. — Мръсните ѝ пръсти погалиха лицето на Суон. — Толкова си красива. Мъжете са зверове, да знаеш. Те вземат красивите неща… и ги правят грозни. — Гласът ѝ я предаде. Тя заплака тихичко, отпусна буза върху ръката на момичето и прошепна: — Толкова съм изморена да бъда грозна. О… толкова съм изморена…

Суон я остави да си поплаче и започна да я гали по главата. Пръстите ѝ напипваха струпеи и рани.

След малко Шийла вдигна глава.

— Мога ли… мога ли да те попитам нещо?

— Да.

Тя избърса очи и потърка нос.

— Ще ми позволиш ли… да ти среша косата?

Суон стана и помогна на Шийла да стори същото, след това отиде до тоалетната масичка и седна пред огледалото. Жената колебливо направи крачка след нея, а после и още една. Стигна до тоалетната масичка и взе една задръстена с коса четка. Заглади с пръсти гривата на Суон и започна да я реше, дълго и бавно, дълго и бавно.

— Защо си тук? — попита я Шийла. — Какво искат от теб?

Тонът ѝ беше спокоен и благоговеен. Сестрата го беше чувала и преди, когато хората в Мерис Рест говореха със Суон. Преди момичето да успее да отговори, клошарката каза:

— Смятат да ни задържат тук. Смятат да накарат Суон да работи за тях.

Шийла спря да я реше.

— Да работи за тях? Като… ЖР?

— В известен смисъл да.

Жената застина за известно време, след което продължи бавно да я реше.

— Толкова си красива — прошепна тя и Суон забеляза как примига бързо, сякаш се опитваше да се справи с мисли, които предпочиташе да не я тормозят.

Сестрата не знаеше нищо за тази жена, но я гледаше колко нежно използва четката и как пръстите ѝ почти нереално се движеха в косата на момичето, за да я разплетат. Забеляза как Шийла се възхищава на красивото лице в огледалото, след което колебливо вдигна очи към собствената си сбръчкана и измъчена физиономия… и реши да опита.

— Много жалко — изрече с тих глас Сестрата, — че ще я направят грозна.

Четката спря.

Клошарката хвърли бърз поглед на Суон, която започна да осъзнава какво се опитваше да направи по-възрастната жена. Тя се приближи до тях, застана зад Шийла и ѝ заговори:

— Не всички мъже са зверове, но тези наистина са. Те ще използват Суон и ще я направят грозна. Ще я пречупят и унищожат.

Шийла погледна момичето в огледалото и след това себе си. Стоеше като вкаменена.

— Можеш да ни помогнеш — каза Сестрата. — Можеш да им попречиш да я направят грозна.

— Не. — Гласът на Шийла беше слаб и бездушен като на изтормозено дете. — Не… не мога. Аз съм никоя.

— Можеш да ни помогнеш да се махнем оттук. Просто говори с войниците отвън. Привлечи им вниманието и ги разкарай от вратата за минута. Това е всичко.

— Не… не…

Сестрата сложи ръка на рамото ѝ.

— Погледни я. Хайде, давай. А сега погледни себе си. — Шийла погледна. — Виж в какво са те превърнали.

— Грозна съм — прошепна жената. — Грозна. Грозна. Грозна…

— Моля те, помогни ни да избягаме.

Шийла не отговори цяла минута и Сестрата се изплаши, че я е изгубила. Изведнъж другата жена отново започна да реше косата на Суон.

— Не мога — каза тя. — Те ще убият и трите ни. За тях няма да има значение, защото обичат да използват оръжията си.

— Няма да ни убият. Полковникът не иска да ни нарани.

— Но ще наранят мен. Освен това — къде смятате да отидете? Всичко е прецакано. Няма къде да се скриете.

Сестрата изруга вътрешно, но Шийла беше права. Дори да успееха да избягат от караваната, щеше да е само въпрос на време войниците да ги заловят отново. Погледна Суон в огледалото и момичето поклати едва глава, за да ѝ покаже, че няма смисъл да продължава да настоява за прилагането на тази тактика. Вниманието на Сестрата беше привлечено от едно стъклено шишенце с парфюм върху тоалетната масичка. Вече нямаше какво да губи.

— Шийла — каза тя, — нали обичаш красиви неща?

— Да.

Дотук добре. Ето го и решителният момент.

— Искаш ли да видиш нещо много красиво?

Жената вдигна поглед.

— Какво?

— Ами то е… тайна. Заровено съкровище. Искаш ли да го видиш?

— Знам всичко за заровените съкровища. Роланд зарови запасите. Също така уби Дебелака.

Сестрата не обърна внимание на бълнуването ѝ и продължи упорито да настоява на своето.

— Шийла — каза със заговорнически тон тя, — знам къде е заровено съкровището. То може да ни помогне. Щом си ку… ако си ЖР — побърза да се поправи, — войниците отвън няма да ти попречат да излезеш. Както сама каза, вече трябваше да си на работа. Но никога не си виждала нещо толкова красиво, колкото това съкровище, и ако отидеш където ти кажа и го донесеш тук, ще помогнеш на Суон. Нали, Суон?

— Да, точно така.

— Но това трябва да е нашата тайна — продължи Сестрата, като внимателно наблюдаваше отпуснатото и лишено от емоции лице на Шийла. — Никой не трябва да разбира къде отиваш… и не бива да позволиш на никого да те види как го изкопаваш и го носиш тук. Трябва да го скриеш под палтото си. Можеш ли да го направиш?

— Аз… не знам. Току-що си лакирах ноктите.

— Заровеното съкровище може да им попречи да я направят грозна — каза Сестрата и видя как лицето на жената се промени, когато осъзна какво има предвид. — Но това ще е нашата тайна. Тайната на съквартирантките. Нали? — Шийла не отговори и клошарката добави: — Моля те, помогни ни.

Шийла погледна отражението си в огледалото. Едва разпозна чудовището, в което се беше превърнала. Осъзна, че полковникът нямаше нужда от нея. Никога не беше имал нужда от нея, освен за да я използва и тормози. „Мъжете са зверове“, помисли си тя и си спомни картата на Маклин на новата Америка с нейната огромна площ, кръстена „Затвор“.

Това не беше страна, в която искаше да живее.

Шийла остави четката. Усети, че Суон я гледа в огледалото и осъзна, че не може — не трябва — да им позволява да превърнат такова красиво създание в грозотия като нея.

— Да — отговори най-накрая тя. — Ще ви помогна.

87

— Спри! — изрева Приятел и джипът поднесе в разораната и замръзнала кал на унищожената царевична нива. Мъжът с аленото око скочи от превозното средство и побягна през изсечените стъбла.

„Сега вече го пипнах! — помисли си той. — Мой е! И независимо какво представлява — пръстен от светлина, мистичен дар или корона — ще го счупя на парчета пред очите ѝ!“

Калта залепваше по ботушите на Приятел, докато бягаше. Той се спъна в едно царевично стъбло и едва не падна в бързината си да стигне до мястото.

Облаците бяха окъпани в сива мрачна светлина. Вятърът му носеше миризмата на огън и кръв. Мъжът с аленото око газеше мъртвите по пътя си.

О, тя се смяташе за много умна!, беснееше той. Много умна! Е, сега щеше да разбере, че не бива да го подценява, че не трябва да се ебава с него. Щеше да разбере, че това все още беше неговото парти, след като се вдигнеше димната завеса и телата бъдеха преброени.

Призори войниците, които охраняваха жените, бяха довели Сестрата в караваната на полковника и я бяха сложили да седне на един стол в средата на помещението. Приятел беше седнал пред нея, а Роланд и Маклин внимателно ги наблюдаваха. Тогава беше наврял ориенталското си лице в нейното и я беше попитал с тежък южняшки акцент:

— Де го зарови?

Тя се изплю в мутрата му… но нямаше проблем! О, да! Нямаше никакъв проблем! Той искаше да му се опълчи, да блокира спомените си с онази проклета въртяща се синя светлина, за да може да стисне с ръце бузите ѝ, докато от носа ѝ не потече кръв. Тогава, през мъглата от болката в съзнанието ѝ, видя отново кирката, видя я да я вдига и да я стоварва в пръстта. Сестрата се опита да се барикадира зад синята светлина и да го заслепи с нея, но той беше прекалено бърз за нея и успя да се промъкне в съзнанието ѝ с лекота, тъй като малката кучка не беше наоколо, за да го разсейва.

И попадна на нещо. Ето го. Намери дървена дъска, върху която беше написано името „РЪСТИ УЕДЪРС“.

Тя беше заровила стъкления пръстен в гроба на онзи каубой.

Едва не я уби в онзи миг, но искаше да живее, за да види как чупи стъклото на парчета. Гробът беше напред, в откритото пространство между опустошената царевична нива и редовете с ябълкови дървета, които бяха изкоренени от земята и натоварени на един от камионите. Побягна към мястото, на което знаеше, че е погребан каубоят. Земята под ботушите му беше изгризана от гумите на камионите и краката на войниците. Калта се опитваше да го спипа и да го забави.

Стигна до мястото и се огледа за дървената надгробна плоча.

Не беше там.

Земята беше разсечена от следи от гуми и приличаше на райетата на палтото на онзи мъж, когото разкъса. Огледа се във всички посоки и си помисли, че още не е стигнал до правилното място. Пробяга тридесет метра на запад, спря се и се огледа отново.

Навсякъде лежаха голи трупове. Хващаше ги и ги хвърляше настрани като счупени кукли, докато търсеше някаква следа от гроба.

След около десет минути обезумяло търсене намери надгробната плоча… само че беше паднала и покрита с кал. Мъжът с аленото око коленичи и започна да дращи земята около нея, да копае пръстта и да я хвърля зад себе си като куче, което търси забравен кокал. Ръцете му намериха единствено още пръст.

Чу гласове и се огледа. Четирима войници бродеха из полето и се оглеждаха за нещо пропуснато от бригадите на мародерите.

— Вие! Започвайте да копаете! — изкрещя им той… но мъжете го изгледаха глуповато. В следващия миг осъзна, че им беше заговорил на руски. — Копайте! — нареди им отново, когато намери правилния език. — Падайте на колене и разкопайте цялото шибано поле с ръцете си!

Единият от мъжете побягна. Другите трима се поколебаха.

— Какво търсим? — попита единият от тях.

— Чанта! Кожена чанта! Някъде тук трябва да е! Някъде… — Мъжът с аленото око рязко спря и огледа калното и опустошено поле. Цяла вечер оттук минаваха бронирани коли и камиони. Стотици войници го бяха тъпкали с краката си. Надгробната плоча може да е била отнесена преди един, три или шест часа. Може да е била влачена под гумите на камион или изритана настрани от ботушите на петдесет войници. Нямаше как да прецени къде е била преди това и го изпълни френетична ярост. Вдигна глава и изкрещя от гняв.

Тримата войници побягнаха, като се блъснаха един в друг в паниката си.

Мъжът с аленото око вдигна голия труп на някакъв мъж за врата и за вкочанената му протегната ръка. Запрати го настрани и след това изрита главата на друг като футболна топка. Просна се върху трети труп и изви главата му, докато гръбнакът не се скъса като струна на китара. След това, все още бесен, падна на четири крака като животно и потърси някой жив, когото да убие.

Но беше сам с мъртвите.

„Почакай! — помисли си той. — Почакай!“

Седна отново — дрехите му бяха мръсни, а променящото му се лице беше изпръскано с черна кал — и се ухили. Разкикоти се, след което се усмихна и накрая се засмя толкова гръмко, че няколкото останали живи в алеите кучета го чуха и завиха в отговор.

Ако беше загубен, осъзна мъжът с аленото око, никой друг нямаше да го има! Земята го беше погълнала! Нямаше го и никой никога нямаше да го намери!

Продължи да се смее и да си казва колко глупав е бил. Стъкленият пръстен се беше изгубил завинаги! И Сестрата беше онази, която го беше захвърлила в калта!

Почувства се много по-добре, много по-силен и с по-ясно съзнание. Нещата се бяха подредили чудесно. Това все още беше неговото парти, защото малката кучка принадлежеше на Маклин, човешка ръка беше унищожила Мерис Рест и Сестрата беше заровила съкровището си в черната равнодушна пръст… където щеше да остане завинаги до овъглените кости на каубоя.

Мъжът с аленото око стана, доволен, че гробът е изгубен, и закрачи през нивата към шофьора си, който го чакаше в джипа. Обърна се, за да огледа мястото за последно, и зъбите му засветиха в бяло на фона на изцапаното му с кал лице. Щеше да е необходима истинска магия, за да се намери проклетият стъклен пръстен… а той беше единственият магьосник тук.

„Тръгваме на поход — помисли си Приятел. — Ще вземем малката кучка с нас, заедно със Сестрата, онзи огромен негър и момчето, с които да я държим на каишка. Останалите кучета могат да останат да живеят в тези мизерни бараки, докато изгният… което ще стане съвсем скоро.“

„Сега отиваме в Западна Вирджиния и Уоруик Маунтин. За да намерим Бог.“ Мъжът с аленото око се усмихна и шофьорът му, който го чакаше, видя тази отвратителна нечовешка гримаса и потрепери. Нямаше търпение да се срещне с „Бог“, нямаше никакво търпение. След това щеше да прати малката кучка в нейната ферма-затвор, а после… кой знае?

Харесваше му да бъде генерал на армията. Това призвание беше точно за него и докато плъзгаше поглед над полето от трупове, се почувства като крал на всичко това, почувства се като у дома.

88

При удрянето на вечерния гонг устата на Джош се напълни със слюнка като на животно.

Войникът отвън блъскаше по задната врата на камиона с приклада на пушката си и сигнализираше на тримата затворници да се изместят в другия край на своята килия на колела. Джош, Робин и брат Тимъти познаваха много добре този звук. Робин беше издържал най-дълго в отказа си да яде воднистата каша, а именно четири дни… докато гигантът не го хвана и не го нахрани насила, а след това, когато младежът се опита да се бие с него, го повали на пода и му каза, че ще живее независимо дали му харесва, или не.

— За какво? — попита Робин, който изгаряше от желание да се бие, но беше прекалено умен, за да нападне чернокожия гигант. — Така или иначе ще ни убият!

— Не ми пука дали ти харесва, или не, глупав хлапак такъв! — беше му казал Джош, за да го накара да се разгневи дотолкова, че да остане жив. — Ако беше мъж, щеше да защитаваш Суон! Не разбра ли, че няма да ни убият днес? Иначе нямаше да хабят храната. Нима просто ще се откажеш от Суон и ще я оставиш на вълците?

— Човече, ти си един дразнещ глупак! Вероятно вече е мъртва, както и Сестрата!

— Няма начин. Държат ги живи… както нас. Затова от сега нататък ще ядеш или кълна се в Бог, ще ти завирам лицето в купичката и ще те карам да си изсмукваш яденето през носа! Ясно?

— Голям си мъж — подигра му се Робин, пропълзя в своя ъгъл и се наметна с мръсното, изтъркано кафяво одеяло. Но от този ден насетне изяждаше храната си.

Задната врата на камиона беше перфорирана от тридесет и седем малки дупки от куршуми… Джош и Робин ги бяха преброили много пъти и си бяха измислили игра, в която трябваше да свържат точките. През тях влизаха слаба сива светлина и въздух. Също така играеха ролята на полезни шпионки през които да виждат какво се случва в лагера и да оглеждат местата, покрай които минаваха. Сега вратата беше отключена и плъзната нагоре на ролките си. Войникът с пушката — когото Робин с ненавист наричаше сержант Насрани гащи — излая:

— Изхвърли кофите!

Още двама войници бяха въоръжени и готови да стрелят, когато Джош, Робин и брат Тимъти взеха кофите си.

— Слизайте! — нареди сержант Насрани гащи. — Един по един! Движете се!

Джош примига на мъгливата светлина на утрото. Лагерът се подготвяше отново да поеме на път. Тентите се прибираха, превозните средства се проверяваха и се зареждаха с гориво от варелите в каросериите на камионите. Гигантът забеляза, че запасите от бензин бързо намаляваха и Армията на съвършенството беше оставила много закъсали превозни средства по пътя си. Огледа земята, когато се отдалечи на около три метра от камиона и изхвърли кофата с урина и изпражнения в клисурата. От другата ѝ страна имаше гъста гора с дървета без листа, а в мъгливата далечина се виждаха покрити със сняг, назъбени планини. Магистралата, по която пътуваха, водеше до тези планини, но Джош не знаеше точно къде се намират. Времето му беше като в мъгла. Смяташе, че са минали две седмици, откакто напуснаха Мерис Рест, но дори за това не беше сигурен. Може би бяха минали три седмици. Както и да е, вероятно Мисури беше останал далеч зад тях. Заедно с Глори и Арън.

Когато войниците дойдоха в курника за него и Робин, имаше достатъчно време да придърпа жената до себе си и да ѝ каже:

— Ще се върна. — Очите ѝ гледаха през него. — Чуй ме! — каза ѝ той и я разтресе… Най-накрая Глори се съвзе и се втренчи в красивия чернокож мъж, който стоеше пред нея. — Ще се върна. Просто бъди силна, чуваш ли ме? И се грижи за момчето добре.

— Няма да се върнеш. Не. Няма.

— Ще се върна! Все още не съм те виждал облечена в онази лъскава рокля. Заради това си струва да се върна, нали?

Глори нежно докосна лицето му и Джош видя, че отчаяно искаше да повярва. И тогава един от войниците беше наврял дулото на пушката си в ранените му ребра и той едва не се преви на две от агонизираща болка… но се насили да остане на крака и да излезе от курника с достойнство.

Когато камионите, бронираните коли и караваните на Армията на съвършенството най-накрая напуснаха Мерис Рест, около четиридесет души ги последваха пеша за известно време, като изричаха името на Суон, плачеха и виеха жално. Войниците ги използваха като тренировъчни мишени, докато последните петнадесет не се отказаха.

— Въррррни кофите! — прогърмя гласът на сержант Насрани гащи, след като Робин и брат Тимъти изпразниха своите. Тримата затворници се върнаха обратно в камиона и сержантът нареди: — Подготви купичките!

Те извадиха малките дървени купички, които им бяха раздали, и в същото време от полевата кухня пристигна метална тенджера. Сипаха им блудкава супа от доматено пюре от консерва, сгъстена с малко солени бисквити. Менюто почти винаги беше едно и също, сервирано по два пъти на ден. Само понякога в супата плуваха парчета осолено свинско или консервирана шунка.

— Извади чашите!

Затворниците протегнаха чашите си и друг войник им наля вода от манерка. Течността беше солена и мазна — определено не беше вода, от извора. Тази беше от разтопен сняг, защото оставяше мазен слой в устата, от нея те заболяваше гърлото и предизвикваше рани по венците. Джош знаеше, че Армията на съвършенството разполага с големи дървени каци с изворна вода в каросериите на камионите си, но също така беше наясно, че никога нямаше да вкусят от нея.

— Назад! — заповяда сержант Насрани гащи и когато затворниците се подчиниха, той дръпна металната врата и я заключи. Времето за хранене беше приключило.

Вътре в камиона всеки си беше намерил местенце, на което да се храни — Робин в своя ъгъл, брат Тимъти в друг, а Джош в средата. След като приключи с яденето, гигантът уви дрипавото одеяло около раменете си, защото в лишената от изолация вътрешност на камиона винаги беше студено, и легна, за да поспи. Робин стана и започна да крачи напред-назад, за да изгори нервна енергия.

— По-добре я пази — каза му Джош с дрезгав от заразената вода глас.

— За какво? А, да, предполагам, че днес ще се опитаме да избягаме, нали? Разбира се! По-добре да си пазя силите! — Младежът се чувстваше бавен и слаб, а и главата го болеше толкова много, че едва можеше да мисли. Знаеше, че това е реакция към водата, след като тялото му се изчистваше от онази от извора на Мерис Рест. Но само ходенето напред-назад му помагаше да не полудее.

— Забрави за опита за бягство — каза му за около петдесети път Джош. — Трябва да останем близо до Суон.

— Не сме я виждали, откакто ни затвориха тук! Човече, представа си нямаме какво са ѝ направили тези копелета! Казвам да избягаме… и след това да помогнем и на нея да избяга!

— Лагерът е голям. Дори да успеем да се измъкнем — което не можем да направим — как ще я намерим? Не, най-добре да останем тук, да държим главите си наведени и да видим какво са намислили да правят с нас.

— Да си държим главите наведени? — Робин се засмя скептично. — Ако си наведем главите още малко, ще си изцапаме клепачите с мръсотия! Знам какво са намислили да правят с нас! Ще ни държат тук, докато изгнием или ще ни застрелят отстрани на пътя! — Главата му туптеше ужасно, затова коленичи и притисна длани в слепоочията си, докато болката не отмина. — Мъртви сме — изрече с пресипнал глас младежът. — Просто още не го знаем.

Брат Тимъти сърбаше от купичката си. Той облиза останалата по стените ѝ супа. Беше му пораснала неравна тъмна брада, а кожата му беше бяла като светкавица на фона на черната му мазна коса.

— Видях я — каза съвсем спокойно той… първото му обаждане от три дни. Джош и Робин млъкнаха шокирани. Брат Тимъти вдигна глава — едното стъкло на очилата му беше пукнато, а средата им се държеше на изолирбанд. — Суон — продължи мъжът. — Видях я.

Джош се изправи до седнало положение.

— Къде? Къде я видя?

— Отвън. Вървеше около една от караваните. Онази другата жена — Сестрата — също беше там. Войниците стояха точно зад тях. Предполагам, че бяха изкарани, за да се разтъпчат. — Брат Тимъти взе чашата си и отпи от водата, сякаш беше течно злато. — Видях ги… онзи ден, мисля. Да. Онзи ден беше. Когато излязох, за да разчета картите.

Джош и Робин отидоха при него и го погледнаха с нов интерес. Напоследък войниците постоянно идваха за брат Тимъти и го отвеждаха в командния център на полковник Маклин, където за стените бяха закачени стари карти на Кентъки и Западна Вирджиния. Брат Тимъти отговаряше на въпросите на капитан Кронингер, Маклин и мъжа, който се наричаше Приятел. Той им беше показал на картата къде се намира ски курортът в Уоруик Маунтин, в окръг Покахонтас, малко по на запад от границите на Вирджиния и черните скали на планинската верига Алегени. Но брат Тимъти им каза, че това не е мястото, на което откри Бог. Ски курортът беше разположен в подножието на източната страна на Уоруик Маунтин, а Бог живееше нависоко от другата страна, нагоре от някогашните въгледобивни мини.

Онова, което Джош успя да разбере от бръщолевенията и несвързаната история на брат Тимъти, беше, че мъжът пътувал на запад някъде из Вирджиния във ван със семейството си или друга група оцелели. Някой ги преследвал. Брат Тимъти каза, че преследвачите им били на мотоциклети и ги гонели цели осемдесет километра. Ванът излязъл от пътя или бил изблъскан, но успели да стигнат пеша до затворения хотел в Уоруик Маунтин… и там мотоциклетистите ги хванали в капан и ги нападнали, въоръжени с мачетета, месарски ножове и сатъри.

Брат Тимъти си спомняше, че лежал по корем в снега. Цялото му лице било изцапано с кръв и чувал тънък агонизиращ писък. Скоро писъкът секнал и от каменния комин на хотела се извил дим. Той побягнал през гората, след което намерил достатъчно голяма пещера, в която да се мушне, за да прекара дългата и студена нощ. На следващия ден се натъкнал на Бог, който го приютил, докато мотоциклетистите не спрели да го търсят и не си заминали.

— Е, как беше тя? — попита го раздразненият Робин. — Добре ли беше?

— Кой?

— Суон? Добре ли беше?

— О, да. Изглеждаше добре. Може би малко отслабнала, но иначе беше супер. — Брат Тимъти пийна глътка вода и я превъртя с езика си. — Бог ме научи на този израз.

— Съсредоточи се, луд глупако! — Робин го сграбчи за яката на мръсното му палто. — В коя част на лагера я видя?

— Знам къде я държат. В караваната на Шийла Фонтана, в квартала на ЖР.

— ЖР? Какво е това? — попита Джош.

Гигантът изгони първата мисъл, която му хрумна: че използват Суон като проститутка. Не, не, не биха направили това. Маклин искаше Суон да отглежда посеви за армията му и нямаше да рискува да бъде наранена или заразена с някоя болест. Що се отнасяше до Сестрата, Джош искрено съжаляваше глупака, който щеше да се пробва с нея.

— Не мислиш… че… — Гласът на Робин го предаде. Нямаше въздух и се почувства зле, сякаш някой го беше ударил в корема. Ако беше видял някакъв знак, че Джош мисли същото като него, щеше да си изгуби разсъдъка на момента.

— Не — отвърна гигантът. — Тя не е тук за това.

Робин му повярва. Или поне много искаше да го стори. Той пусна палтото на брат Тимъти и изпълзя настрани. Седна с опрян в металната стена гръб и сви колене до гърдите си.

— Коя е Шийла Фонтана? — попита Джош. — Някоя проститутка ли?

Брат Тимъти кимна и продължи бавно да отпива от водата си.

— Тя ги наглежда за полковник Маклин.

Гигантът огледа импровизирания им затвор. Имаше чувството, че стените го притискат. Беше му писнало от студения метал, от вонята и от онези тридесет и седем дупки във вратата.

— Проклятие! Има ли въобще път за навън?

— Има — отвърна брат Тимъти.

Този отговор привлече вниманието на Робин и го извади от спомена му, в който събуждаше Суон с целувка.

Брат Тимъти протегна ръка, в която държеше тенекиената си чаша. Прокара пръст през малък остър ръб, който се беше образувал от счупено парче на дръжката.

— Това е пътят за навън — обясни със спокоен глас той. — Можеш да си прережеш гърлото с него, ако така ти харесва. — Мъжът изпи остатъка от водата си и предложи чашата на гиганта.

— Не, благодаря. Но ако си решил да го направиш, няма да те спирам.

Брат Тимъти се усмихна едва и остави чашата настрани.

— Щях да го направя, ако бях останал без надежда. Но не е така.

— Какво ще кажеш да споделиш радостта си с нас, а? — прикани го Робин.

— Водя ги при Бог.

Младежът се намръщи.

— Прости ми, че не подскачам и не танцувам от щастие.

— Щеше да го направиш, ако знаеше какво ми е на ума.

— Слушаме те — подкани го Джош.

Брат Тимъти не продума нищо известно време. Гигантът си помисли, че ще откаже да отговори, но след малко мъжът облегна гръб на стената и заговори тихичко:

— Бог ми каза, че молитвата за сетния час ще стовари небесните нокти по главите на злите. В сетния час всичкото зло ще бъде заличено и светът ще бъде прочистен. Бог ми каза… че ще чака в Уоруик Маунтин.

— Ще чака за какво? — попита Робин.

— Да види кой печели — обясни брат Тимъти. — Доброто или Злото. Когато отведа Армията на съвършенството на полковник Маклин в Уоруик Маунтин, Бог ще види сам кои са победителите. Но той няма да позволи Злото да победи. О, не. — Мъжът поклати глава. Очите му бяха замечтани и блажени. — Ще види, че е настъпил сетният час и ще се помоли на машината, която призовава небесните нокти. — Погледна Джош. — Разбираш ли?

— Не. Каква машина?

— Онази, която говори и мисли час след час, ден след ден. Никога не сте виждали подобна машина. Армията на Бог я е направила преди много време. Бог знае как да я използва. Почакайте и ще видите.

— Бог не живее на върха на някаква планина! — възпротиви се Робин. — Ако наистина има някой там горе, то той е някакъв луд човек, който се мисли за Бог!

Брат Тимъти бавно завъртя глава към младежа. Лицето му беше изопнато, а очите непоколебими.

— Ще видиш. В сетния час, ще видиш. Защото светът отново ще бъде прочистен и всичко, което е било, ще изчезне. Малкото останало Добро трябва да умре със Злото. Налага се да умре, за да може светът да се прероди. Ти трябва да умреш. И ти. — Мъжът погледна Джош. — И аз. И дори Суон.

— Естествено! — намръщи се Робин, но брат Тимъти говореше толкова искрено, че го побиха тръпки. — Не ми се иска да съм на твое място, когато полковник Маклин разбере, че го баламосваш.

— Скоро, млади човече — отвърна мъжът. — Много скоро. В момента сме на магистрала 60, а вчера подминахме Чарлстън. — Не беше останало много, само изгорени и празни сгради, възсолена заразена река и около двеста души, които живееха в колиби от кирпич и дърво. Армията на съвършенството веднага им отне всички оръжия, муниции, дрехи и нищожните им запаси от храна. АНС беше нападнала и унищожила пет селища, откакто напусна Мерис Рест. Никое от тях не се съпротивляваше. — Ще се движим по тази магистрала до разклонението за 219 — продължи брат Тимъти, — а след това ще завием на север. След седемдесет-осемдесет километра ще стигнем до призрачен град на име Слейтифорк. Крих се там известно време, след като напуснах Бог. Надявах се да ме призове обратно, но той не го направи. Пътят продължава на изток след този град, нагоре по една от страните на Уоруик Маунтин. Там ще ни чака Бог. — Очите на мъжа засияха. — О, да! Много добре познавам пътя, защото винаги съм се надявал да се върна при него. Съветът ми към вас двамата е да се приготвите за сетния час… и да се молите за душите си.

Брат Тимъти изпълзя в своя ъгъл и дълго време след това Джош и Робин го чуваха да си мърмори и да си припява някакви молитви.

Младежът поклати глава и легна в своята част от помещението, за да помисли.

Брат Тимъти беше оставил чашата си настрани. Гигантът я взе и седна замислен за момент. След това прокара пръст през острия ръб на дръжката.

Той остави тънка кървава линия след себе си.

89

— Моля те — каза Шийла Фонтана и докосна Сестрата по рамото. — Може ли… да го поддържа отново?

Клошарката седеше на матрака на пода и сърбаше отвратителната супа, която войниците им бяха донесли преди няколко минути. Тя погледна Суон, която седеше наблизо със собствената си купичка водниста закуска, и вдигна тънкото одеяло, което беше постлано върху долната част на матрака. Платът му беше скъсан отдолу и част от пълнежа му беше излязъл. Сестрата бръкна в дупката и затърси с пръсти.

Най-накрая извади кожената ученическа чанта и я подаде на Шийла.

Очите на другата жена засияха и тя седна на пода, както някога децата сядаха в коледната сутрин.

Отвори набързо чантата.

Бръкна в нея и извади стъкления пръстен.

В него се разгоря тъмносин огън, който просветна за няколко секунди и след това избледня. Тъмносиньото улови бързото сърцебиене на Шийла.

— Днес свети по-ярко! — каза жената, която нежно галеше стъкления пръстен. — Не мислиш ли, че днес свети по-ярко?

— Да — съгласи се Суон. — Мисля, че е така.

— О… красив е. Много е красив. — Подаде го на Сестрата. — Накарай го да свети ярко!

Клошарката го взе и когато ръката ѝ докосна хладната повърхност, скъпоценните камъни лумнаха и вградените нишки се подпалиха.

Шийла се вторачи хипнотизирана в тази красота и на прекрасното сияние лицето ѝ изгуби грубостта си, чертите и бръчките ѝ се изгладиха и следата, която годините бяха оставили върху нея, беше заличена. Тя беше направила точно каквото ѝ каза Сестрата през онази първа нощ. Беше отишла в нивата, за да потърси надгробната плоча, на която пишеше „РЪСТИ УЕДЪРС“. Навсякъде около нея се движеха камиони и бронирани коли, а войниците ѝ подвикваха подигравателно, но никой от тях не я закачи. В началото не успя да открие надгробната плоча и се лута известно време в нивата в опит да я намери. Не се отказа, докато не го стори. Дървената дъска все още стърчеше забита в земята, но беше разхлабена и наклонена на една страна. Навсякъде около нея имаше следи от гуми, а в непосредствена близост лежеше мъртвец, чието лице беше отнесено от куршум. Шийла коленичи и започна да рови в калта. Най-накрая видя края на кожената чанта и успя да я извади. Не я отвори, а я скри под палтото си, за да не може никой да ѝ я отнеме. После направи последното нещо, за което я беше помолила Сестрата: издърпа надгробната плоча от земята, отнесе я надалеч от мястото ѝ и я хвърли в калта.

Тя скри калните си ръце под дебелото си палто и се върна в караваната. Единият от войниците, които я пазеха, ѝ подвикна:

— Хей, Шийла! Платиха ли ти или пак работи безплатно? — Другият се опита да я стисне за циците, но тя успя да влезе в караваната и затвори вратата пред хилещото му се лице.

— Толкова е красиво — прошепна Шийла, докато гледаше проблясващите скъпоценни камъни. — Толкова е красиво.

Сестрата нямаше съмнение, че жената е омаяна от стъкления пръстен и ще пази тайната им. Във времето, в което бяха заедно, тя им разказа за живота си преди седемнадесети юли и как двамата с Руди бяха нападнати от полковник Маклин и Роланд Кронингер в територията на боклукчиите, край Голямото солено езеро. Вече не чуваше толкова често плача на бебето и Руди не я преследваше в кошмарите ѝ. Когато бебето започваше да плаче, Суон винаги беше до нея и го караше да спре.

— Толкова е красиво — прошепна Шийла.

Сестрата се загледа в нея за момент… и след това отчупи последния стъклен шип.

— Ето — каза тя и той засия в светло смарагдовозелено и сапфирено синьо, когато го подаде на другата жена. Шийла само го изгледа. — Вземи го — настоя клошарката. — Твой е.

— Мой?

— Точно така. Нямам представа какво ни предстои. Не знам къде ще бъдем утре… или след седмица. Но искам да вземеш това. Вземи го.

Шийла бавно вдигна ръка, но се поколеба и Сестрата ѝ каза:

— Давай. — Най-накрая жената взе шипа и цветовете отново потъмняха и станаха светлосини. Но дълбоко вътре в стъклото проблясваше рубиненочервена светлинка като пламъка на свещ.

— Благодаря ти… благодаря ти — каза Шийла, завладяна от емоции. Не ѝ беше хрумвало, че това нещо щеше да струва стотици хиляди долари в някогашния свят. Тя с любов погали стъклото над малката червена светлинка. — Ще засвети по-ярко, нали? — попита изпълнена с надежда тя.

— Да — отвърна Сестрата. — Мисля, че да. — След това се обърна към Суон и разбра, че е станало време.

Клошарката си спомни нещо, което Вехтошаря ѝ каза, когато поиска да види какво има в чантата ѝ:

— Няма как да запазим нещата си завинаги. Все трябва да ги дадем на някой друг по някое време.

Сестрата знаеше какво представлява стъкленият пръстен. От доста време го беше разбрала. Сега, след като беше счупила и последния шип, ѝ беше станало още по-ясно. Бет Фелпс също се сети преди много време в една разрушена църква — пръстенът ѝ беше напомнил за Статуята на Свободата.

— Прилича на корона, нали? — беше попитала Бет.

Мъжът с аленото око също беше осъзнал какво е, когато я попита къде е:

— Пръстенът. Короната. — Това бяха точните му думи.

Короната.

Сестрата знаеше на кого принадлежи тази корона. Знаеше го, откакто намери Суон в Мерис Рест и видя израсналата царевица.

„Няма как да запазим нещата си завинаги“, помисли си тя. Но как ѝ се искаше да го стори. Стъклената корона се беше превърнала в смисъла на живота ѝ; беше я накарала да стане на крака и да продължи напред, стъпка по стъпка през кошмарната земя. Тя пазеше короната с ревностната плам на една клошарка от Ню Йорк и беше проливала своя и чужда кръв, за да не я изгуби.

И сега беше настъпило времето. Да. Сега беше настъпило времето.

Защото сънебродната пътека беше свършила за нея. Когато погледнеше в стъклото, виждаше красиви скъпоценни камъни и златни и сребърни нишки, но нищо повече. Беше приключила със сънеброденето.

Суон беше тази, която да продължи нататък.

Сестрата стана от матрака и отиде до момичето с блестящия стъклен пръстен в ръцете си. Суон осъзна, че това е нещо, което беше виждала в магическото огледало на Ръсти.

— Стани — каза ѝ клошарката с треперещ глас.

Момичето стана.

— Това ти принадлежи. Винаги ти е принадлежало. Аз просто бях неговият пазител. — Пръстите на Сестрата проследиха една платинена нишка и тя засъска вътре в стъклото. — Но искам да помниш нещо: ако чудо може да превърне пясъка в нещо подобно… то тогава само си помисли — представи си — какви могат да бъдат хората. — Тя сложи короната на главата на Суон.

Пасна ѝ перфектно.

Около нея внезапно изригна златиста светлина, която намаля и отново заблестя. Брилянтното сияние накара Сестрата и Шийла да примигат. Дълбоко в златистата светлина разцъфнаха още цветове, подобно на градина, огрята от слънчева светлина.

Шийла сложи ръка на устата си, а очите ѝ заблестяха. Тя едновременно се разсмя и заплака, докато цветовете къпеха лицето ѝ.

Сестрата усети топлината, която се излъчваше от стъклото — беше плашеща и силна, сякаш уловила частица от слънцето. Ставаше толкова ярка, че се наложи да отстъпи назад и да прикрие очи с ръце.

— Какво става? — попита Суон, която виждаше светлината и усещаше гъделичкаща топлина върху главата си. Започваше да се плаши и опита да свали короната, но Сестрата ѝ каза:

— Не! Не я пипай!

Златистата огнена светлина започна да залива на вълни косата на момичето. Суон стоеше мирно, сякаш се опитваше да задържи книга на главата си. Беше изплашена до смърт, но и развълнувана.

Златистата светлина изригна отново и в следващия миг косата ѝ като че ли пламна. Светлината се разля на филизи върху челото и бузите ѝ, а лицето ѝ се превърна в светлинна маска — прекрасна и ужасяваща гледка, която едва не накара Сестрата да коленичи. Бурното сияние се разпростря върху гърлото и врата на Суон, започна да се увива като златен дим около раменете и ръцете ѝ и да пада на букли върху китките и пръстите ѝ.

Сестрата протегна ръка към нея, проникна през прекрасната светлина и докосна бузата ѝ… но като че ли се натъкна на броня, макар все още да виждаше чертите на лицето ѝ и очите ѝ. Пръстите ѝ не можеха да стигнат до кожата на Суон — нито до бузите, брадичката, челото; до никъде.

„О, Господи“, помисли си клошарката… защото осъзна, че короната създаваше броня от светлина около тялото на момичето.

Тя я покриваше почти до кръста. Суон имаше чувството, че стои в средата на факла, но топлината не беше неприятна. Видя пламенните отражения на стените и лицата на Сестрата и Шийла, окъпани в лека златиста светлина. Погледна ръцете си, които бяха пламнали. Сви пръсти и усети, че са добре — нямаше болка в тях, не бяха замръзнали, въобще не чувстваше нищо. Светлината се движеше с нея, залепена подобно на втора кожа. Огънят беше запълзял надолу по краката ѝ.

Облечена в този светлинен пашкул, Суон отиде до огледалото. Гледката, която се разкри пред нея, онова, в което се превръщаше, ѝ дойде в повече. Тя хвана короната и я свали от главата си.

Златистото сияние помръкна почти веднага. То пулсира… пулсира… и бронята от светлина се изпари като мъгла.

Суон отново си беше както преди — обикновено момиче, което държеше пръстен от светещо стъкло.

Цяла минута не успя да проговори. Най-накрая подаде короната на Сестрата и ѝ каза:

— Мисля… че е… по-добре ти да ми я пазиш.

Клошарката бавно вдигна ръка и я взе. Върна короната обратно в чантата и я закопча. След това, с движения като на сомнамбул, дръпна одеялото и прибра чантата в матрака. Но очите ѝ продължаваха да виждат златистия огън и докато беше жива, нямаше да забрави видяното току-що.

Зачуди се какво ли щеше да стане, ако свиеше юмрук и се опиташе да удари Суон в лицето. Но не ѝ се искаше да си счупи ръката само за да опита. Дали бронята щеше да спре острие, или нож? Ами куршум? Шрапнел от бомба?

От всичките сили на пръстена тази беше една от най-хубавите… и беше запазена само за Суон.

Шийла вдигна пред очите си собствената си част от короната. Червеният пламък беше станал по-силен, беше сигурна в това. Тя също скри шипа в матрака.

След около тридесет секунди някой заблъска силно на вратата.

— Шийла! — провикна се единият от войниците, които ги пазеха. — Подготвяме се да тръгваме!

— Добре — отвърна тя. — Ние също сме готови.

— Всичко наред ли е там вътре?

— Да. Чудесно е.

— Днес аз ще карам. Тръгваме след около петнадесет минути. — Чу се дрънчене на верига, която беше прекарана през дръжката на вратата и самата врата, след което беше заключена с катинар. — Стойте си мирно и кротко там вътре.

— Благодаря ти, Дани! — провикна се Шийла и когато войникът си тръгна, коленичи на пода пред Суон и притисна ръката ѝ в бузата си.

Но момичето беше изгубено в мислите си. В главата ѝ изникваха зелени поля и овощни градини. Тези картини предстояха ли, или бяха нещо, което можеше да бъде? Образи от фермата затвор ли бяха, от обработваните от роби и машини полета или от лишени от ограждения с бодлива тел и бруталност места?

Суон не знаеше, но беше наясно, че всеки изминат километър я приближаваше до отговора, какъвто и да беше той.

В командния център на Маклин се правеха необходимите приготовления. Докладите за преразпределението на горивото, подготвени от механичната бригада, бяха оставени на бюрото му. Роланд стоеше до Приятел пред закачената на стената карта на Западна Вирджиния. Една червена линия обозначаваше маршрута им по магистрала 60. Роланд се беше приближил до Приятел, доколкото можеше. Той беше измъчван от треска и студът, който другият мъж излъчваше, го облекчаваше. Миналата нощ болката в лицето му направо го побърка и можеше да се закълне, че костите под бинтовете се местеха.

— Останали са ни само девет варела — съобщи Маклин. — Ако не намерим още бензин, ще се наложи да оставяме превозни средства по пътя. — Той вдигна поглед от докладите. — Тази проклета планина ще изтормози двигателите. Ще изгорят повече бензин. Продължавам да твърдя, че трябва да се откажем и да потърсим гориво.

Те не му отговориха.

— Чухте ли ме? Трябва да разполагаме с повече гориво, преди да тръгнем да изкачваме тази…

— Какво му става на ’ковник Макрийн днес? — Приятел се обърна към него и Маклин се стресна от промененото лице на мъжа. Очите му бяха дръпнати, а косата черна и сплескана. Кожата му беше бледожълта… Маклин гледаше една маска, която го отведе обратно във Виетнам и ямата, където конгските войници хвърляха изпражненията си върху него. — ’Ковник Макрийн има проблем?

Езикът на Маклин беше станал като от олово.

Приятел отиде при него и му се ухили с виетнамското си лице.

— ’Динствен проблем има ’ковник Макрийн: че трябва заведе ни къде иска. — Гласът му се промени от неправилен английски на нахакан американски: — В такъв случай трябва да се отървеш от камионите и всичко останало. Какво от това?

— Ами… не можем да превозваме много войници и провизии, ако оставим камионите. Искам да кажа… че губим сили всеки ден.

— Е, какво казваш да направим тогава? — Приятел си придърпа един стол, завъртя го и седна с кръстосани ръце върху облегалката му. — Къде ще намерим бензин?

— Аз… не знам. Трябва да потърсим…

— Не знаеш. Градовете, които нападна досега, не разполагаха с никакво гориво, нали? А сега искаш да се откажеш и да се шляеш наоколо, докато всеки камион и кола останат без бензин? — Приятел наклони глава на една страна. — Какво мислиш ти, Роланд?

Сърцето на капитана подскачаше всеки път, в който Приятел се обърнеше към него. Треската беше забавила мисловните му процеси, а тялото му беше отпуснато и тежко. Все още беше Кралския рицар, но грешеше за едно нещо: полковник Маклин не беше Краля, нито пък беше крал на себе си. О, не… мъжът, който седеше на стола пред бюрото на полковника беше Краля. Безспорният, единствен крал, който не ядеше, не пиеше, не сереше и не пикаеше, сякаш нямаше време за подобни земни неща.

— Аз казвам да продължаваме напред. — Роланд знаеше, че много камиони и бронирани коли бяха оставени по пътя. Танкът се беше повредил два дни след Мерис Рест и тази машина, която някога беше струвала няколко милиона долара на Чичо Сам, беше изоставена на пътя в Мисури. — Продължаваме. Трябва да разберем какво има в онази планина.

— Защо? — попита полковникът. — От каква полза ще ни е? Казвам да…

— Тишина — нареди Приятел. Дръпнатите виетнамски очи пронизаха Маклин. — Трябва ли да го обсъждаме отново, полковник? Роланд смята, че брат Тимъти е видял подземен комплекс в Уоруик Маунтин, в който има работещо електричество и мейнфрейм компютър. Интересува ни защо електричеството още работи и каква е целта на комплекса? Съгласен съм с Роланд, че трябва да разберем.

— Възможно е да намерим бензин там — добави капитанът.

— Точно така. Ходенето в Уоруик Маунтин може да ти реши проблема. Нали?

Маклин продължаваше да не го поглежда. В главата си отново виждаше лицето на момичето, което беше болезнено красиво. Виждаше лицето ѝ нощем, когато затвореше очи. То беше като видение от друг свят. Не можеше да понася собствената си миризма, когато се събудеше.

— Да — отговори той с тих глас.

— Знаееееех, че ще прозреш светлината, братко! — извиси силен глас Приятел като някакъв южняшки свещеник ревивалист. Нещо се разкъса и той светкавично завъртя глава.

Роланд падаше и беше протегнал ръка, за да се хване за нещо. Преди да се стовари на пода, скъса половината карта.

Приятел се разкикоти.

— Падна като талпа.

В този момент Маклин почти се хвърли напред, за да забие дланта на дясната си ръка в главата на чудовището, почти прониза с пироните звяра, който му беше отнел армията и го беше превърнал в подсмърчащ страхливец… но в момента, в който тази мисъл му мина през ума и се подготви да действа, една малка цепка се отвори в тила на Приятел — беше на около десет сантиметра над шията.

Цепката разкри опулено алено око със сребърна зеница.

Маклин застина и устните му се отдръпнаха от зъбите му в грозна гримаса.

Аленото око внезапно се сви и изчезна. Приятел обърна глава към него. Усмихваше се сърдечно.

— Моля те, не ме мисли за глупак — каза той.

Нещо удари покрива на караваната „Еърстрийм“: бам! Последваха още бам-бам! След няколко секунди звукът зачести и нещо заудря цялата дължина на караваната и леко я разлюля.

Маклин стана на омекналите си крака и отиде до вратата. Отвори я и пред погледа му се разкриха ледени топчета градушка, големи колкото топки за голф, които падаха от оловносивото небе, удряха се и разтрисаха стъклата, капаците и покривите на превозните средства, паркирани наблизо. Сред облаците удари гръм, който прозвуча като тъпан във варел, и копието на една електриковосиня светкавица прониза далечните планини. След няколко минути градушката спря и беше заменена от силен, черен, студен дъжд.

Маклин усети ботуш в гърба си. Изгуби равновесие и падна на най-долното стъпало. Войниците, които бяха на пост отвън, го изгледаха изненадани.

Полковникът застана на колене, докато дъждът капеше върху лицето му и пропълзяваше през косата му.

Приятел стоеше на прага на вратата.

— Ще пътуваш в камиона с шофьора — съобщи му той. — Сега това е моята каравана.

— Застреляйте го! — излая Маклин. — Застреляйте копелето!

Войниците се поколебаха. Само един от тях вдигна автомата си и се прицели.

— Ще умреш след три секунди — обеща му чудовището.

Войникът потръпна и погледна Маклин и Приятел. Побърза да свали оръжието си и отстъпи назад, като изтри дъжда от очите си.

— Помогнете на полковника да се скрие от дъжда — нареди мъжът с аленото око. — След това кажете на всички, че тръгваме след десет минути. Всеки, който не е готов, ще бъде изоставен. — Той затвори вратата на караваната.

Маклин избута войниците, които се опитваха да му помогнат, и се изправи на крака.

— Моя е! — изкрещя той. — Няма да ми я вземеш!

Вратата остана затворена.

— Няма… да ми я… вземеш. — Вече никой не го слушаше.

Двигателите зареваха и заръмжаха като пробудени зверове. Въздухът се изпълни с миризмата на бензин и изгорели газове, а дъждът вонеше на сяра.

— Няма — прошепна Маклин и тръгна към камиона, който теглеше командния център, докато дъждът удряше раменете му като чук.

90

Армията на съвършенството остави следа от развалени бронирани коли, камиони и каравани по пътя си, преди да поеме на север по магистрала 219 и да започне да се изкачва по стръмния западен хребет на планинската верига Алегени.

Навсякъде имаше мъртви гори и от време на време се натъкваха на някой призрачен град, закътан в гънките на пътя. Нямаше никакви хора, но няколко разузнавачи успяха да намерят и застрелят два елена близо до руините на Фрайърс Хил. Натъкнаха се на още нещо, което си струваше да бъде докладвано: замръзнало абаносово езеро. От дълбините в средата му стърчеше опашката на огромен самолет. Двама от разузнавачите тръгнаха по езерото, за да го разгледат, но ледът под тях се пропука и те се удавиха, викайки за помощ.

Дъждът премина в мокър сняг, докато Армията на съвършенството подминаваше мъртвите Хилсбъро, Мил Пойнт, Сийбърт, Бъкай и Марлингтън. На единия от камионите с провизии му свърши бензинът само на три-четири метра от ръждясала зелена табела, на която пишеше „Добре дошли в окръг Поканхонтас“, и той беше избутан в клисурата, за да могат другите превозни средства да минат.

Колоната спря на четири километра и половина от границата на окръга заради бурята от черен дъжд и градушка, която правеше шофирането невъзможно. Още един камион беше хвърлен в клисурата, а един тир се задави, когато изгори и последните си изпарения бензин.

Дъждът и градушката шибаха покрива на караваната „Еърстрийм“ и събудиха Роланд Кронингер. Той беше захвърлен в ъгъла на помещението като чувал с мръсно пране. Първото нещо, което осъзна, беше, че е напълнил гащите.

След това забеляза някакви буци, които приличаха на глинени, и скъсани мръсни бинтове, разхвърляни около главата му.

Все още беше с очилата си. Бяха му много стегнати. Лицето и главата му бяха в кръв и туптяха от болка. Усещаше устата си някак странна… някак изкривена.

„Лицето… ми — помисли си Роланд. — Лицето ми… се е променило.“

Изправи се до седнало положение. На близкото бюро гореше газена лампа. Караваната се разтрисаше под ударите на бурята.

Изведнъж Приятел коленичи до него и една бледа, красива маска с късоподстригана руса коса и абаносови очи го погледна любопитно.

— Здрасти — каза той с любезна усмивка. — Добре ли поспа?

— Аз… боли ме — отвърна Роланд. Побиха го тръпки от собствения му глас. Звучеше като умиращ човек.

— О, съжалявам. Спа доста дълго. Намираме се само на няколко километра от онзи град, за който ни каза брат Тимъти. Да, наистина сънят краси човека, нали?

Роланд се опита да вдигне ръка, за да докосне лицето си, и ударите на сърцето му го оглушиха.

— Позволи на мен — каза Приятел… и вдигна ръка. В нея държеше счупено парче огледало.

Младият мъж видя отражението си и извърна глава. Другата ръка на Приятел се стрелна и го хвана за врата.

— О, не се срамувай — прошепна чудовището. — Огледай се много добре.

Роланд изпищя.

Вътрешно налягане беше изкривило костите му в отвратителни изпъкнали хребети и дълбоки дерета. Кожата му беше противно жълта, напукана и на ями, които приличаха на атомни бойни полета. На челото му се бяха отворили червени кратери, а на дясната му буза се беше подала тебеширенобяла кост. Беше оплешивял сериозно, а останалата му коса беше рехава и бяла. Долната му челюст беше издадена напред, все едно някой брутално я беше преместил на друго място. Но най-ужасното нещо, което накара Роланд да вие и да бръщолеви нечленоразделно, беше изместеното отстрани на главата му лице, сякаш чертите му се бяха стопили и бяха засъхнали ужасно накриво. Зъбите в устата му се бяха превърнали в малки израстъци.

Капитанът се отскубна от ръката на Приятел, избута огледалото настрани и се сви в ъгъла. Мъжът с аленото око седна и се засмя, когато Роланд сграбчи очилата с две ръце и се опита да ги свали. Плътта около тях се разкъса и по брадичката му потече кръв. Болката беше прекалено силна. Очилата се бяха сраснали с кожата му.

Капитанът изпищя и Приятел стори същото в нечестива хармония.

Най-накрая мъжът с аленото око изпръхтя и се изправи… но хлипащият Роланд хвана краката му и ги прегърна.

— Аз съм Кралския рицар — заломоти той. — Кралския рицар. Сър Роланд. Кралския рицар… Кралския рицар…

Приятел се наведе отново над него. Капитанът беше похабен, но все още имаше талант. Всъщност се оказа страхотен организатор в разпределението на последните запаси от бензин и храна и караше брат Тимъти да пее като кастрат. Мъжът с аленото око прокара ръка през старческата му коса.

— Кралския рицар — прошепна Роланд и зарови глава в рамото на чудовището. В главата му изникваха спомени от Земен дом, ампутирането на ръката на Маклин, пълзенето в тунела към свободата, територията на боклукчиите, убийството на Фреди Кемпка и така нататък в една порочна панорама. — Ще ви служа — захленчи той. — Ще служа на Краля. Наричайте ме сър Роланд. Да, сър! Показах му, показах му как Кралския рицар си разчиства сметките, да, сър, да, сър!

— Шшшш — каза му почти успокоително Приятел. — Спокойно сега. Спокойно.

Най-накрая Роланд спря да хленчи и заговори сънено:

— Вие… обичате ли ме?

— Като огледало — отвърна мъжът с аленото око и капитанът не каза нищо повече.

Бурята утихна след час. Армията на съвършенството продължи мъчително напред през сгъстяващия се мрак.

Съвсем скоро джипът с разузнавачи се върна по планинския път и войниците докладваха на генерал Приятел, че са намерили дървени сгради на километър и половина напред. На една от тях имало избеляла табела, на която пишело „Смесен магазин на Слатифорк“.

91

Дойдоха призори. Джош се събуди от удрянето на приклада в задната врата на камиона и стана от металния под, за да се дръпне назад с Робин и брат Тимъти. Костите го боляха.

Отключиха вратата и я вдигнаха.

Пред тях стоеше русокос мъж с абаносови очи и двама войници с автомати от двете му страни. Той беше облечен в униформа на Армията на съвършенството с медали, които приличаха на нацистки.

— Добро утро на всички! — поздрави весело русокосият и в момента, в който проговори, Джош и Робин разбраха кой е. — Добре ли спахте?

— Беше студено — отвърна сопнато гигантът.

— Ще ти намерим печка на плантацията, Самбо. — Мъжът премести погледа си. — Брат Тимъти? Излез, моля те. — Той размаха подканящ пръст.

Брат Тимъти се сви в ъгъла и двамата войници влязоха, за да го изкарат. Джош смяташе да нападне единия от тях, но беше заплашен с дулото на един от автоматите и моментът отмина. Видя два паркирани наблизо джипа с работещи двигатели. В единия от тях имаше трима души: шофьор, полковник Маклин и един войник с автомат. В другия също имаше шофьор, въоръжен войник, една отпусната фигура с тежко палто и качулка… и Суон и Сестрата. Двете изглеждаха отслабнали и бледи.

— Суон! — провикна се Робин и пристъпи към отворената врата на камиона.

Момичето също го видя, стана от седалката и извика името му. Войникът я сграбчи за ръката и я дръпна да седне.

Единият от мъжете в камиона изблъска Робин назад. Младежът се спусна към него с изкривено от ярост лице, но онзи вдигна приклада на автомата си, за да му размаже физиономията. Джош сграбчи Робин и го задържа, докато буйстваше. Войникът се изплю на пода и когато слезе от камиона, затвори вратата и я заключи отново.

— Хей, копеле! — изкрещя Джош и надникна през една от тридесет и седемте дупки. — Хей! На теб говоря, скапаняко! — Осъзна, че отново използва стария си кечистки глас.

Приятел блъсна брат Тимъти към първия джип и се обърна като някаква кралска особа.

— За какво са ти Суон и Сестрата? Къде ги водиш? — попита гигантът.

— Всички отиваме в Уоруик Маунтин, за да се срещнем с Бог — отговори мъжът с аленото око. — Пътят не е подходящ за нещо по-тежко от джипове. Това задоволява ли старото ти негроидно любопитство?

— Те не ти трябват! Защо не ги оставиш тук?

Приятел се усмихна разсеяно и се приближи до камиона.

— О, прекалено са ценни. Може някоя изобретателна дърта лисица да реши, че силата им ще му бъде от полза и да ги отвлече, докато отсъстваме? Няма да стане. — Чудовището тръгна отново към джипа.

— Хей! Почакай! — провикна се Джош, но мъжът с аленото око вече сядаше на седалката до брат Тимъти. Двата джипа потеглиха и скоро се изгубиха от поглед.

— Сега какво ще правим? — попита Робин, който продължаваше да беснее. — Просто ще си седим тук ли?

Гигантът не му отговори. Мислеше си за нещо, което брат Тимъти беше казал:

— Малкото останало Добро трябва да умре със Злото. Налага се да умре, за да може светът да се прероди. Ти трябва да умреш. И ти. И аз. И дори Суон.

— Суон няма да се върне — каза бездушно Робин. — Нито Сестрата. Знаеш го, нали?

— Не, не го знам. — Ще се помоли на машината, която призовава небесните нокти, беше казал брат Тимъти. Пригответе се за сетния час.

— Обичам я, Джош — каза Робин и стисна силно ръката на гиганта. — Трябва да се измъкнем от тук! Трябва да спрем… онова, което е на път да се случи!

Джош се освободи от хватката му. Отиде до другия край на импровизираната им килия и погледна надолу.

На пода до кофата на брат Тимъти беше оставена калаената чаша с острата ѝ метална дръжка.

Той я взе и докосна назъбения ѝ ръб.

Беше прекалено малка и неудобна, за да я използва като оръжие, затова вече се беше отказал от тази възможност. Но си мислеше за един стар кечистки трик, който се правеше със скрито бръснарско ножче, когато промоутърите искаха повече „зрелища“. Това си беше честа практика и придаваше автентичност на насилието.

Сега можеше да създаде илюзията за нещо различно.

Зае се за работа.

Робин се ококори насреща му.

— Какво, по дяволите, правиш?

— Тихо — предупреди го Джош. — Приготви се да се развикаш, когато ти кажа.

* * *

Двата джипа бяха изминали около двеста и петдесет метра нагоре по виещия се и мокър от снега и дъжда, хлъзгав планински път. Някога пътят е бил асфалтиран, но асфалтът се беше напукал и изронил и под него беше останала само кал. Гумите на превозните средства се хлъзгаха и задниците им поднасяха, докато двигателите ревяха в опит да намерят сцепление. Във втория джип пътуваха Сестрата и Суон и клошарката хвана ръката на момичето. Закачулената фигура, която седеше отпред, изведнъж обърна глава към тях… и те зърнаха мъртвешки жълтото му лице, което беше цялото на кратери. Очите зад очилата се задържаха върху Суон.

Шофьорите се бореха за всяка педя. Вдясно пътят беше ограден от ниска стоманена мантинела, а от другата ѝ страна се намираше дълбока повече от двадесет метра гориста клисура. Пътят продължаваше да се издига и отчупените парчета асфалт се търкаляха под гумите на джиповете.

Пътят завиваше наляво и беше блокиран от два метра и половина висока ограда с порта. На портата беше закачена метална табела, която изненадващо не беше ръждясала: „ВЪГЛЕДОБИВНА КОМПАНИЯ «УОРУИК» НАРУШИТЕЛИТЕ ЩЕ БЪДАТ НАКАЗАНИ.“ На три метра от другата страна на оградата се намираше тухлена будка, в която някога беше стоял пазач. На портата имаше дебела верига и катинар и Приятел нареди на войника с автомата:

— Отвори я. — Мъжът слезе от джипа, отиде до портата и дръпна катинара, за да го провери, преди да го простреля.

Разнесе се цвърчене като от сгорещена в тиган мазнина. Краката на войника започнаха да се тресат, все едно танцуваше буги, докато ръката му беше хванала веригата, а лицето му представляваше пребледняла маска. Автоматът се тресеше на свой ред и сипеше куршуми в земята. Дрехите и косата му затлеяха, а физиономията му се смени в странен оттенък на синьото. След малко напрежението в мускулите изхвърли войника назад и той падна по гръб, като продължаваше да се гърчи.

Миризмата на изгоряла плът и електричество се понесе във въздуха. Приятел се обърна светкавично и стисна гърлото на брат Тимъти.

— Защо не каза, че има електрическа ограда? — изрева той.

— Аз… не знаех! Оградата беше отворена последния път! Вероятно Бог я е оправил!

Мъжът с аленото око едва не изпепели брат Тимъти, но съвсем ясно виждаше, че човекът казва истината. Електрическата ограда му подсказа, че източникът на електричество, какъвто и да беше, все още работеше. Той пусна мъжа, слезе от джипа и закрачи към портата.

Пъхна ръка през телената ограда и сграбчи катинара. Пръстите му се заеха с него в опит да го счупят. Суон и Сестрата видяха как ръкавът му задимя, а плътта на ръката му стана мека като сдъвкана дъвка. Катинарът му се съпротивляваше и мъжът с аленото око можеше да усети как малката кучка го гледа и изсмуква всичката му сила. В яростта си сграбчи телената мрежа с две ръце и започна да дърпа портата като дете, което се опитва да влезе в заключена детска площадка. Полетяха и запукаха искри. За момент цялото му тяло засвети в електриково синьо, униформата му на Армията на съвършенството задимя и почерня, а пагоните му пламнаха. Накрая пантите на портата поддадоха и Приятел я захвърли настрани.

— Не си мислеше, че ще успея, нали? — изкрещя той на Суон. Лицето му беше станало като от восък, а по-голямата част от косата и веждите му бяха изгорели. Изражението на момичето остана спокойно и Приятел осъзна, че е много добро решение да я изпратят в затворнически лагер, защото кучката трябваше да бъде пречупена под ударите на камшика, за да се научи на уважение.

Наложи му се да се съсредоточи повече от обикновено, за да накара омекналите си ръце да станат твърди отново. Пагоните му продължаваха да горят и той ги откъсна, преди да вземе автомата на мъртвия войник и да се върне при първия джип.

— Да вървим — нареди Приятел. Два от пръстите на дясната му ръка останаха изгорели и изкривени и нямаше да се оправят.

Двете превозни средства минаха през портала и продължиха нагоре по планинския път, като пъплеха между гъста гора от умрели борове и дървета с твърда дървесина.

Стигнаха до втора тухлена будка, на която една ръждясала табела твърдеше, че посетителите трябва да се идентифицират. Върху малката постройка имаше нещо, което приличаше на видеокамера.

— Разполагат с доста добра охранителна система за въгледобивна компания — отбеляза Сестрата и Роланд Кронингер изръмжа:

— Без приказки!

Пътят ги изведе от гората и излязоха на голямо открито пространство, където имаше паркинг с празни автомобили, а зад него — комплекс от едноетажни тухлени сгради и по-големи структури с алуминиеви покриви, издигнати направо върху планината. Уоруик Маунтин продължаваше още шестдесет метра нагоре, покрита с мъртви дървета и скали, а на върха ѝ Сестрата забеляза три ръждясали кули — антени, осъзна тя — които се скриваха в реещите се сиви облаци.

— Спри — нареди Приятел. Шофьорът се подчини и само след секунда другият джип също спря. Мъжът с аленото око огледа комплекса, присви очи и потърси някакво раздвижване. Такова нямаше, не се забелязваше нищо живо. Студеният вятър брулеше паркинга, а от облаците се разнесе гръм. Отново заръмя черен дъжд. — Слизай — каза Приятел на брат Тимъти.

— Какво?

— Слизай — повтори заповедта си чудовището. — Тръгвай пред нас и започвай да го викаш. Хайде!

Брат Тимъти слезе от джипа и тръгна по паркинга под съпровода на черния дъжд.

— Боже! — провикна се той и гласът му се отрази в стените на големите постройки с ламаринени покриви. — Тимъти е! Върнах се при теб!

Приятел слезе от джипа и го последва на няколко метра разстояние, с отпуснат до бедрото си автомат.

— Боже! Къде си? Върнах се!

— Продължавай напред — нареди му мъжът с аленото око и брат Тимъти продължи да върви под капките на дъжда.

Сестрата чакаше правилния момент. Вниманието на всички беше насочено към двамата мъже. Гората беше само на тридесет метра и ако отвлечеше вниманието на останалите, Суон може би щеше да има шанс. Нямаше да я убият, така че ако стигнеше до гората, щеше да избяга. Хвана я за ръката и ѝ прошепна:

— Приготви се. — Стисна юмрук с намерението да удари в мутрата най-близкия войник.

Брат Тимъти изкрещя радостно:

— Ето го!

Сестрата вдигна поглед. Високо горе на полегатия алуминиев покрив стоеше една фигура.

Брат Тимъти падна на колене и вдигна ръце. На лицето му се четяха ужас и възторг.

— Боже! — провикна се той. — Настъпи сетният час! Злото спечели! Пречисти света, Боже! Призови небесните нок…

Гърбът на брат Тимъти беше направен на решето от куршумите на автомат. Той падна по очи като за молитва.

Приятел насочи димящото дуло към покрива.

— Слез долу! — нареди той.

Фигурата не помръдна и само дългото ѝ дрипаво палто се развяваше на вятъра около кльощавото ѝ тяло.

— Ще повторя само още веднъж — каза Приятел — и след това ще видим какъв е цветът на кръвта на Бог.

Фигурата все още се колебаеше. Суон си помисли, че мъжът с аленото око ще стреля… но накрая онзи на покрива отиде до най-близкия край, вдигна един люк и тръгна по стъпалата на метална стълба, монтирана върху стената на сградата.

Той слезе на земята, отиде при мъртвия брат Тимъти и се наведе, за да разгледа лицето му. Приятел чу „Бог“ да мърмори нещо и след това поклати с отвращение главата си, на която беше израснала сива грива. Изправи се, отиде при мъжа с аленото око и спря на около половин метър от него. Над мръсната му и сплъстена сива брада надничаха хлътнали в лилави кратери очи. Кожата му с цвят на слонова кост беше покрита с кръстосващи се бразди и бръчки. Дясната му буза беше прорязана от назъбен кафяв белег, който едва беше пропуснал окото, минаваше през гъстата вежда и продължаваше нагоре към косата, където се разклоняваше в мрежа от белези. Лявата му ръка, която висеше под палтото му, беше кафява и изсъхнала до размерите на детска.

— Копеле такова — каза той и зашлеви Приятел с дясната си ръка.

* * *

— Помощ! — развика се Робин Оукс. — Някой да помогне! Той се самоубива!

Сержант Насрани гащи излезе от близката каравана, дръпна петлето на своя автоматичен .45-калибров пистолет и побягна под дъжда към камиона. Друг войник с пушка се появи от друга посока, следван от трети.

— Побързайте! — крещеше френетично младежът и гледаше през една от дупките. — Някой да му помогне!

Сержант Насрани гащи навря дулото на пистолета си в лицето на Робин.

— Какво става?

— Джош! Опитва се да се самоубие! Отвори вратата!

— Да бе! Заеби това!

— Той си сряза вените, глупако! — обясни му младежът. — Целият под е в кръвта му!

— Този трик е още от времето на нямото кино, дребен лъжец!

Робин напъха три пръста в една от дупките и сержант Насрани гащи видя пурпурната кръв по тях.

— Сряза си вените с дръжката на чашата! — продължи да обяснява той. — Ако не му помогнеш, ще кърви до смърт!

— Да оставим негъра да умре! — каза войникът с пушката.

— Млъквай! — скастри го сержант Насрани гащи, който се опитваше да измисли какво да прави. Знаеше какви ще бъдат последствията, ако нещо се случеше със затворника. Полковник Маклин и капитан Кронингер бяха много лоши хора, но новият командир щеше да му отреже топките и да си ги окичи като украшения.

— Помогнете му! — изкрещя Робин. — Не стойте като истукани там!

— Отстъпи от вратата! — нареди другият мъж. — Хайде! Отстъпи и ако направиш едно движение, което неми харесва, кълна се в Бог, че ще се превърнеш в мъртво месо!

Младежът се отдръпна. Вратата беше отключена и вдигната с около двадесет сантиметра нагоре.

— Хвърли я навън! Чашата! Изхвърли проклетото нещо!

През отвора беше избутана окървавена калаена чаша. Сержантът я взе, опипа назъбения метален ръб и вкуси кръвта, за да се увери, че е истинска. Такава беше.

— Проклятие! — забесня той и отвори вратата изцяло.

Робин беше застанал в задната част на камиона, далеч от вратата. Свито на пода до него беше тялото на Джош Хъчинс, който беше легнал на дясната си страна и беше извърнал лице. Сержант Насрани гащи се качи в камиона с насочен в главата на младежа пистолет. Войникът с пушката също се качи, а третият остана на земята с извадено от кобура и готово за употреба оръжие.

— Стой там и дръж двете си ръце вдигнати! — Предупреждението беше отправено от сержант Насрани гащи към Робин. Мъжът приближи тялото на чернокожия гигант.

Подът лъщеше от кръв. Сержантът забеляза такава и по дрехите на Джош и се наведе, за да докосне протегнатата му китка. Собствените му пръсти се изцапаха с кръв.

— Господи! — каза той, когато осъзна, че е затънал до гуша в неприятности. Прибра пистолета в кобура си и се опита да преобърне мъжа, но той беше прекалено тежък за него. — Помогни ми да го обърнем! — нареди на Робин и младежът се наведе, за да хване другата ръка на Джош.

Гигантът издаде тих гърлен звук.

Две неща се случиха едновременно: Робин вдигна кофата с изпражненията и урината, оставена до ръката на Джош, и запрати съдържанието ѝ в лицето на войника с автомата, а тялото на гиганта оживя, десният му юмрук се вряза в челюстта на сержант Насрани гащи и я изкриви. Мъжът изпищя, когато зъбите му се забиха в езика, а Джош извади .45-калибровия му пистолет от кобура.

Заслепеният войник стреля с пушката си, но куршумът изсвистя покрай главата на Робин. Младежът му се хвърли, сграбчи пушката и го изрита в слабините. Третият войник стреля по Джош, но куршумът уцели сержант Насрани гащи в гърба и той се блъсна в гиганта и му послужи като щит. Джош избърса кръвта от очите си и отвърна на стрелбата, но войникът вече беше побягнал под дъжда, за да повика помощ.

Робин срита падналия на пода отново и го претърколи от камиона. Джош беше наясно, че разполагат с около минута, преди мястото да се напълни с войници. Пребърка джобовете на сержант Насрани гащи с надеждата, че ще намери ключовете за камиона. От лицето му се стичаше кръв от трите разреза в челото му, причинени от назъбената метална дръжка. Той беше натъркал китките си с кръв, след което я беше размазал по дрехите си, за да изглежда сякаш си беше прерязал вените. На ринга често се скриваше малко бръснарско ножче в бандажа, с което да си порежеш челото, за да създадеш изкуствена, но неприятна на външен вид рана. Сега кръвта беше необходима за подобна театрална постановка.

Двама войници бягаха към камиона. Робин се прицели и застреля единия от тях, но другият падна по корем и пропълзя под една каравана. Джош не намери ключа.

— Провери дали не е в запалването! — провикна се той и започна да стреля наслуки, за да може Робин да скочи на земята и да отиде до кабината на камиона.

Младежът отвори вратата и затърси с пръсти около таблото. Нямаше ключ в стартера.

Войникът под караваната произведе два изстрела, които рикошираха опасно близо до Джош, който се хвърли на земята. Още един войник откри автоматична стрелба отляво. Въздухът над главата на гиганта се сгорещи. Куршумите свистяха във вътрешността на камиона като чукове върху капаците на кошове за боклук.

Робин претърси пространството под седалката, но не намери нищо друго освен празни пълнители. Отвори жабката. Ето го! Вътре бяха потъмнял ключ и тъпонос .38-калибров револвер. Той вкара ключа в запалването, завъртя го и натисна педала на газта. Двигателят се разтресе и закашля, след малко оживя с грохот, и целият камион затрепери. Робин се опули срещу скоростния лост. „Мамка му!“, помисли си той. Беше забравил да спомене нещо на Джош, докато планираха бягството си: опитът му в шофирането беше много ограничен. Въпреки това знаеше, че трябва да натиснеш съединителя, за да сменяш предавките. Настъпи педала и вкара лоста на първа скорост въпреки възраженията на предавателната кутия.

С другия крак направо смачка педала на газта до пода и рязко пусна съединителя.

Камионът полетя като ракета напред. Джош за малко да падне от него, но успя да се хване за релсата, по която се движеше вратата.

Робин смени на втора. Камионът заподскача като див жребец, докато прекосяваше лагера, одраска една паркирана кола и разпръсна шестима войници, които бяха дошли да проверят какъв е този шум. Един куршум се вряза в предното стъкло и към главата и лицето на младежа полетяха като оси парченца стъкло, но той закри очи и продължи напред.

Робин се поизправи, когато камионът набра скорост. В рошавата му коса като мокри диаманти лъщяха парченца стъкло. Той посегна към .38-калибровия револвер, отвори барабана и видя, че все още има четири патрона в него. Заобиколи поредното паркирано превозно средство, едва не се блъсна в една каравана и след малко излезе на пътя, като ускори още повече, за да се измъкне колкото се може по-бързо от лагера. Вдясно пред него имаше разклонение, за което беше сигурен, че води към Уоруик Маунтин. Гумите на джиповете бяха оставили своите следи в калта. Той намали достатъчно, за да може да направи този рязък завой. Джош изпусна релсата и беше запратен с невероятна сила в другата стена на камиона. Това определено беше ден, който щеше да запомни.

На всяка цена трябваше да стигнат при Сестрата и Суон преди сетния час… каквото и да означаваше това. Робин караше като луд нагоре по планинския път. Гумите постоянно поднасяха, а камионът захождаше от едната до другата страна на пътя. Джош се държеше доколкото можеше и видя разлетелите се искри, когато камионът остърга дясната мантинела. Едно парче асфалт беше изхвърлено зад задните гуми и воланът се изплъзна от ръцете на Робин. Камионът се насочи към ръба на скалата.

Младежът вложи цялата си сила, за да завърти волана, докато кракът му се бореше със спирачката. Гумите хвърляха кал зад себе си, а предната броня изкриви мантинелата с около петнадесет сантиметра, преди камионът да успее да спре.

След малко Робин усети как гумите отново се плъзнаха назад върху счупения асфалт, калта и снега. Той дръпна ръчната спирачка, но нямаше никакво сцепление, което да заключи гумите. Камионът продължи да се плъзга назад и бързо да набира скорост, докато младежът се опитваше да превключи отново на първа предавка, макар вече да знаеше, че това е крайната спирка. Отвори вратата, извика „Скачай!“ и направи точно това.

Джош нямаше нужда от увещаване. Той скочи от задната част на камиона, падна в калта и се претърколи настрани, за да не бъде премазан от засилилото се превозно средство.

Камионът продължи да се плъзга назад, сякаш се опитваше да се завърти в кръг… и в този момент един джип, в който се намираха петима войници на Армията на съвършенството, се появи на завоя. Превозното средство се беше насочило нагоре, при това с прекалено голяма скорост, за да може да спре навреме.

Джош видя ужасеното изражение на шофьора, който инстинктивно протегна ръце напред, все едно се опитваше да удържи връхлитащия ги камион с голи ръце. Неконтролируемият звяр и джипът се блъснаха и тежестта на по-голямото превозно средство избута по-малкото през мантинелата и го последва над ръба на пропастта като наковалня. Гигантът погледна от ръба на скалата навреме, за да види летящите във въздуха човешки тела. Надигна се хор от писъци и след малко телата изчезнаха в клисурата. Не успя да види кое точно експлодира — камионът или джипът — в облака от пламъци и черен дим.

Джош и Робин нямаха време да се чудят и маят колко близо са били до еднопосочния полет. Гигантът все още стискаше автоматичния пистолет в ръката си, а младежът се беше въоръжил с .38-калибровия револвер, в който имаше четири патрона. Трябваше да изминат останалата част от пътя пеша и се налагаше да побързат. Джош пое водачеството — ботушите му се хлъзгаха върху неприятната настилка — и Робин го последва нагоре към владенията на Бог.

92

След като онзи го зашлеви, Приятел го хвана за яката и го придърпа към себе си. Под палтото „Бог“ беше облечен в мръсни дрипи, които някога представляваха синя риза на квадрати и панталони каки. На краката си носеше кожени мокасини и смарагдовозелени чорапи. Сестрата осъзна, че занемареният мъж с дивашкия поглед би се вписал перфектно сред бездомниците на Манхатън преди седемнадесети юли.

— Мога да те нараня — прошепна Приятел. — О, идея си нямаш колко много мога да те…

Мъжът събра слюнка в устата си и я изплю във восъчното лице на чудовището.

Приятел го събори на земята и го зарита в ребрата. „Бог“ се сви в опит да се предпази, но нападателят му го риташе като полудял. Накрая го сграбчи за косата и заби юмрук в лицето му, като по този начин му счупи носа и му разцепи долната устна. Изправи „Бог“ на крака, за да могат всички добре да го огледат.

— Вижте го! — изграчи мъжът с аленото око. — Ето го вашия Бог! Той е един побъркан дъртак, който има лайна в главата си вместо мозък! Хайде, вижте го! — Сграбчи брадата на човека и извърна окървавеното му лице към Суон и Сестрата. — Той е едно нищо! — Приятел стовари юмрука си в корема на мъжа за допълнителен ефект и го задържа на крака дори когато краката на нещастника омекнаха. Започна да го удря отново… и един спокоен ясен глас му нареди:

— Остави го!

Приятел се поколеба. Суон се беше изправила във втория джип. Дъждът си проправяше път през косата и течеше по лицето ѝ. Момичето не издържаше да гледа как този възрастен човечец беше пребиван пред очите ѝ и не можеше просто да си мълчи.

— Пусни го! — каза тя и мъжът с аленото око се ухили недоумяващо. — Чу ме. Махни си ръцете от него.

— Ще правя каквото си поискам! — изрева Приятел и сложи пръстите си върху бузата на мъжа. Ноктите му пробиха кожата. — Ще го убия, ако пожелая!

— Не! — възпротиви се Роланд. — Не го убивайте! Имам предвид… трябва да намерим черната кутия и сребърния ключ! Заради тях сме тук! След това можете да го убиете!

— Няма да ми казваш какво да правя! — изрева мъжът с аленото око. — Това е моето парти! — Той изгледа предизвикателно полковник Маклин, който само седеше и гледаше с празен поглед напред. След това срещна погледа на Суон.

За секунда имаше чувството, че може да се види през безстрашните ѝ очи: грозно и омразно създание с малко личице, което криеше зад огромни хелоуински маски като рак под кожата. Тя ме познава, помисли си Приятел и това го накара да изпита страх, също както изпита страх, когато стъкленият пръстен стана черен в ръцете му.

Още нещо го прониза като копие. Споменът за предложената ябълка и желанието му да я приеме. Прекалено късно! Прекалено късно! Видя, само за миг, кой и какво беше… и в този кратък отрязък от време се опозна по начин, който беше потискал много, много дълго време. Налегна го себеомраза и изведнъж се изплаши, че ще види прекалено много, ще започне да се пука по шевовете като стар костюм и ще бъде издухан от вятъра.

— Не ме гледай! — изпищя с писклив глас мъжът с аленото око и вдигна ръка, за да се предпази от нея. Чертите на лицето му потрепериха като кална вода, в която някой беше хвърлил камък.

Все още я усещаше как източва силата му, както слънчевата светлина изсмукваше влагата от изгнилото дърво. Събори „Бог“ на земята и отстъпи назад с извърнато лице. Сега истината се завръщаше обратно при него. Не себе си трябваше да ненавижда, а нея! Тя беше разрушение и враг за всичко сътворено, защото…

Прекалено късно! Прекалено късно!, помисли си той и продължи да отстъпва.

… искаше да удължи страданието и нещастието на човешкия род. Искаше да им даде напразна надежда и след това да ги гледа как се гърчат, когато им бъдеше отнета. Тя беше…

„Прекалено късно! Прекалено късно!“

… най-лошото Зло, защото прикриваше жестокостта с доброта и любовта с омразата, и беше прекалено късно!, прекалено късно!, прекалено…

— Късно е — прошепна той и свали ръка. Спря да отстъпва назад и видя, че Суон е слязла от джипа и се е надвесила над сивобрадия дъртак. Другите я гледаха и дори забеляза една лека подигравателна усмивка на лицето череп на Маклин.

— Стани — каза момичето на стареца. Стоеше гордо изправена, но вътрешно беше кълбо от нерви.

„Бог“ примига насреща ѝ, избърса кръвта от носа си и погледна уплашено към мъжа, който го беше пребил.

— Всичко е наред — успокои го Суон и му подаде ръка.

„Тя е просто момиче — осъзна Приятел. — Дори не си струва да я изнасиля! На нея ще ѝ хареса да я изнасиля, ще ѝ хареса да ѝ го напъхам грубо и да ѝ го заровя чак до глезените!“

„Бог“ се поколеба… и накрая сложи ръка в тази на Суон.

„Ще я изнасиля — реши мъжът с аленото око. — Ще ѝ покажа, че това все още е моето парти! Ще ѝ покажа веднага.“

Тръгна към нея като някаква неудържима сила и с всяка направена крачка пенисът му ставаше все по-голям. Хилеше се похотливо. Суон забеляза физиономията му и разбра какво се крие зад нея, но дори не помръдна, докато го чакаше.

От далечината долетя кухото и силно ехо от експлозия. Приятел спря на място.

— Какво беше това? — изкрещя въпроса си той към всички и към никой. — Какво беше това?

— Дойде от пътя — отговори един от войниците.

— Е, недейте да дремете тогава! Размърдайте си задниците и отидете да проверите какво става! Всички! Вървете!

Тримата войници слязоха от джиповете и хукнаха през паркинга. Изгубиха се зад дърветата на завоя с готови за стрелба оръжия.

Оръжието на Приятел обаче се спаружи. Не можеше да погледне кучката, без да се сети за ябълката, а и беше сигурен, че е посяла някакво зло, унищожаващо душата семе право в него. Но това все още беше неговото парти и беше прекалено късно, за да се отказва. Щеше да я изнасили и да ѝ размаже черепа, когато станеше на осемдесет години и пръстите ѝ бяха изтъркани до кокал от работа.

Но не днес. Не днес.

Насочи автомата си към Сестрата.

— Слизай. Застани до малката кучка.

Суон въздъхна. Вниманието му беше привлечено от други неща, но все още беше опасен като побесняло куче в месарски магазин. Тя помогна на стареца да стане на крака. Той залитна, все още измъчван от болката в размазания си нос, и огледа уродливите лица на Маклин и Роланд.

— Наистина настъпи сетният час, нали? — обърна се той към Суон. — Злото е спечелило.

Не можеше да му отговори. Старецът докосна бузата ѝ с кривите си пръсти.

— Как се казваш, дете?

— Суон.

Той повтори името ѝ.

— Толкова си млада — каза ѝ с натъжен тон. — Трябва да умреш толкова млада.

Роланд слезе от джипа, но Маклин остана на мястото си. Полковникът беше увесил нос, след като Приятел беше взел контрола.

— Кой си ти? — попита капитанът. — Какво правиш тук горе?

— Аз съм Бог. Паднах на земята от небесата. Приземихме се във вода. Другият живя известно време, но не успях да го излекувам. След това дойдох на това място, защото знаех за съществуването му.

— Какъв е източникът ти на електричество?

„Бог“ изпъна пръст и посочи земята в краката им.

— Долу? — учуди се Роланд. — Къде? Във въгледобивната мина?

„Бог“ не отговори, а вместо това вдигна глава към небето и позволи на дъжда да окъпе лицето му.

Капитанът извади пистолета от кобура на кръста си, дръпна му петлето и го насочи в главата на стареца.

— Ще ми отговаряш, когато ти задам въпрос, шибан дъртак! Откъде идва електричеството?

Побърканите очи на „Бог“ срещнаха тези на Роланд.

— Добре — отвърна той и кимна. — Супер. Ще ти покажа, ако искаш да видиш.

— Искаме.

— Съжалявам, дете — обърна се старецът към Суон. — Злото победи и е време за последната молитва. Разбираш, нали?

— Злото не е победило! Не всички са такива!

— Сетният час е, дете. Паднах от небесата във вихрушка от огън. Знаех какво трябва да се направи, но изчаквах. Не можех да се насиля да изрека последната молитва. Но вече мога, защото виждам, че светът трябва да бъде пречистен. — „Бог“ се обърна към другите, каза им да го последват и тръгна към една голяма сграда с метален покрив.

— Полковник? — прикани го Приятел. — Теб чакаме.

— Аз ще остана тук.

— Ще дойдеш с нас. — Мъжът с аленото око насочи автомата си в него. — Роланд, вземи пистолета на полковника, ако обичаш.

— Да, сър — отговори веднага капитанът, отиде при Маклин и протегна ръка, за да му поиска оръжието.

Полковникът не помръдна. Дъждът се беше усилил и се стичаше по лицето му.

— Роланд — каза най-накрая с безсилен глас той, — ние двамата създадохме Армията на съвършенството. Заедно. Ние правихме планове за нова Америка, а не… не това нещо там. — Маклин махна с изкуствената си ръка към Приятел. — Той иска да унищожи всичко. На него не му пука за Армията на съвършенството, за новата Америка или за изхранването на армията. Не му пука за момичето, просто иска да я заточи във ферма-затвор и да я махне от пътя си. Не му пука и за теб. Роланд… моля те… не го следвай. Не прави каквото ти казва. — Полковникът се протегна, за да докосне младия мъж, но онзи отстъпи. — Роланд… страхувам се — прошепна той.

— Дай ми пистолета си. — В този момент капитанът презираше умилкващото се куче в краката му. Беше виждал тази слабост и преди, по време на делириума на Маклин, когато му ампутира ръката, но сега знаеше, че тази слабост се е пропила надълбоко в душата му. Полковникът не беше Краля, а само един страхливец, който се криеше зад маската на воин. Роланд притисна дулото на собственото си оръжие в главата му. — Дай ми пистолета си — повтори той.

— Моля те… не забравяй какво преживяхме… аз и ти, заедно…

— Вече имам нов Крал — отвърна равнодушно Роланд и погледна Приятел. — Да го убия ли?

— Ако желаеш.

Пръстът на капитана се стегна около спусъка.

Маклин усещаше, че смъртта е много близо и мазният ѝ парфюм му даде сили да действа. Той се изпъна като струна на седалката.

— За кого се мислиш? — попита ядосано той. — Ти си нищо! Аз се борих за живота си във виетконгски затворнически лагер, докато ти си се насирал в пелените! Аз съм полковник Джеймс Б. Маклин от военновъздушните сили на САЩ! Бих се за живота и страната си, момче! А сега махни шибания пистолет от главата ми!

Роланд се поколеба.

— Чу ли ме какво казах, господинчо? Ако ще ми искаш оръжието, направи го с уважението, което заслужавам! — Всеки мускул в тялото на полковника се стегна, докато чакаше да бъде застрелян.

Но Роланд продължаваше да не помръдва. Приятел се засмя тихичко, а „Бог“ ги чакаше на около десет метра зад Суон и Сестрата.

Капитанът бавно махна пистолета от главата на полковника.

— Дайте ми… пистолета си… сър! — каза той.

Маклин извади оръжието от кобура си и го хвърли на земята. След това стана от седалката и слезе от джипа… но съвсем спокойно, без да бърза.

— Да вървим, дечица — нареди Приятел. Направи знак на Суон и Сестрата с автомата и всички последваха „Бог“ до сградата с ламаринен покрив.

Като влязоха вътре, веднага стана ясно, че постройката не е нищо повече от огромен навес, който да пази входа към въгледобивната мина в Уоруик Маунтин. Подът беше от отъпкана пръст, а няколкото голи крушки, които висяха от тавана, хвърляха мръсна жълта светлина. Наоколо имаше вързопи с кабели и жици, както и стари стоманени релси, купчини загниващ дървен материал и други неща, които предполагаха, че някога въгледобивният бизнес беше процъфтявал в Уоруик Маунтин. Едно стоманено стълбище се издигаше към поредица от метални пътеки, а в другия край на сградата, където тя се опираше в Уоруик Маунтин, се виждаше тъмният правоъгълник на входа на мината.

„Бог“ ги поведе нагоре по стълбата и по една от металните пътеки към мината. Няколко крушки хвърляха слаба жълта светлина в тунела, който се накланяше надолу под стръмен ъгъл. Върху релсите в мината имаше огромна метална вагонетка, висока около метър и осемдесет и широка метър и двадесет. Колелата ѝ бяха като на влаков вагон. Вътре имаше тапицирани пейки и колани, с които да бъдат обезопасени пътниците. „Бог“ отвори задната врата на вагонетката и ги изчака да се качат.

— Няма да вляза в това проклето нещо! — сопна се Сестрата. — Къде ни водиш?

— Долу. — „Бог“ посочи тунела и на жълтата светлина нещо метално проблесна в ръкава на синята му риза на квадрати. Сестрата забеляза, че старецът носи копчета за ръкавели. Той погледна Приятел. — Нали точно там искаш да отидеш?

— Какво има долу? — попита Роланд, чиято надменност и нахаканост бяха изчезнали.

— Източникът на електричество, който търсиш. Както и други неща, които може да са ти интересни. Искаш ли да дойдеш, или не?

— Ти си първи — отвърна Приятел.

— Супер. — „Бог“ се обърна към каменната стена, където имаше панел с два бутона на него — единият беше червен, а другият зелен. Той натисна зеления и в мината се разнесе звук от работещи механизми. Качи се във вагонетката, седна на една от пейките и си закопча колана. — Качвайте се на борда! — каза весело „Бог“. — Тръгваме след десет секунди.

Приятел се качи последен. Той се сви в задната част на вагонетката с извърнато от Суон лице. Машинарията ставаше все по-шумна, докато не се чуха четири изщраквания и спирачките не освободиха колелата. Вагонетката се заспуска надолу по релсите. Скоростта ѝ беше ограничавана от изпънат стоманен кабел зад нея.

— Ще се спуснем надолу повече от деветдесет метра — обясни „Бог“. — Тази мина е функционирала преди тридесет години. След това правителството на Съединените щати я е купило. Разбира се, скалата е подсилена с бетон и стомана. — Старецът размаха ръка към стените и тавана и Сестрата отново забеляза проблясващите копчета за ръкавели. Само че този път беше достатъчно близо, за да види, че ѝ изглеждат много познати и че върху тях имаше надпис. — Ще останете изненадани да разберете какво могат да направят инженерите — продължи той. — Създадоха вентилационни шахти и въздушни помпи и дори крушките трябва да издържат седем-осем години. Но вече започнаха да горят. Някои от хората, създали това място, са работили по „Дисни Уърлд“.

Сестрата хвана ръкава на „Бог“ и погледна от по-близо копчето.

На него беше изобразена добре познатата емблема в синьо, бяло и златисто, а изтънченият надпис гласеше: „Печат на президента на Съединените американски щати.“

Пръстите ѝ като че ли се вкочаниха и тя пусна ръкава на стареца. Той я изгледа студено.

— Какво има… там долу? — попита го Сестрата.

— Нокти — отвърна „Бог“. — „Небесните нокти“. — Минаха през дълъг участък, в който много крушки бяха изгорели и когато отново стигнаха до светлината, очите на президента пламнаха трескаво, докато гледаше Приятел. — Искаш да видиш източника на електричеството, нали? — попита той и от устата му излезе пара заради студа. — Ще го видиш. О, да, обещавам ти, че ще го видиш.

След минута спирачките отново се включиха и запищяха върху релсите, докато вагонетката потреперваше и спираше. Накрая се удари в една бариера от дебела гума и спря.

Президентът откопча колана си, отвори предната част на вагонетката и слезе от нея.

— Оттук — каза той и зажестикулира като някакъв екскурзовод с деменция.

Роланд блъсна Суон пред него и влязоха в един коридор вдясно от релсите. Крушките над главите им примигаха и изведнъж се изправиха пред стена от груба скала.

— Пътят е блокиран! — каза Роланд. — Това е задънена улица!

Приятел поклати глава, защото вече беше видял малката черна кутия, монтирана в каменната стена на височината на гърдите му. Горната половина на кутията се състоеше от дисплей, а долната от клавиатура.

Президентът посегна със здравата си ръка към врата си и извади кожената връвчица, която висеше на него. На нея бяха закачени няколко ключа… и старецът избра един от тях — беше малък и сребърен. Целуна го и се опита да го пъхне в ключалката на черната кутия.

— Почакай! — спря го Приятел. — Какво прави това нещо?

— Отваря вратата — отвърна президентът, вкара ключа в ключалката и го завъртя наляво. На дисплея веднага се появиха светлозелени букви: „ЗДРАВЕЙТЕ! ВЪВЕДЕТЕ КОДА ДО ПЕТ СЕКУНДИ“. Сестрата и Суон видяха как старецът въведе петбуквената парола: „СУПЕР. КОДЪТ Е ПРИЕТ — отвърна дисплеят, — ПРИЯТЕН ДЕН!“.

Задействаха се електрически резета и се разнесе приглушеният звук от бързо отключващи се ключалки. Фалшивата каменна стена се отвори като вратата на огромна гробница и засъска на хидравличните си панти. Президентът я дръпна достатъчно, за да могат да влязат, и от другото помещение се процеди чиста бяла светлина. Роланд посегна към сребърния ключ, но старецът каза:

— Недей! Остави го! Ако го извадиш, докато вратата е отворена, електрифицираният под ще се задейства.

Пръстите на капитана застинаха на два сантиметра от ключа.

— Ти си първи. — Приятел блъсна президента в другото помещение. Сестрата и Суон също бяха принудени да влязат. Маклин ги последва, после Роланд и накрая мъжът с аленото око.

Всички запримигваха на ярката светлина в залата с бели стени и антисептичен вид, където шест мейнфрейм компютъра беседваха тихичко помежду си, а ролките с лента бавно се въртяха зад прозорци от затъмнено стъкло. Подът беше покрит с черна гума и в помещението се носеше приятното мъркане на пречистващата въздуха система, която вкарваше чист въздух през малки метални решетки. В средата на залата, оставена върху гумирана маса и свързана с дебел вързоп кабели към мейнфрейм компютрите, имаше друга черна кутия с клавиатура с размерите на стационарен телефон.

Роланд беше като хипнотизиран от всичките тези машини. От доста време не беше виждал компютър и беше забравил колко са красиви. За него мейнфреймите бяха фераритата сред компютрите, истинска жива мозъчна материя, поставена в лъскава пластмаса и метална кожа. Имаше чувството, че ги чува как дишат.

— Добре дошли в дома ми — каза президентът… и отиде до един метален панел в стената. На него имаше малко лостче, под което можеше да напъха пръст и да го задейства, като го вдигне нагоре. Над панела беше закачен малък пластмасов червен знак, който гласеше „ОПАСНО“. Старецът пъхна пръст и вдигна лостчето.

Вратата се затвори и в същото време електронните ключалки се задействаха. От тази страна фалшивата стена беше от неръждаема стомана.

Суон и Сестрата се обърнаха към него. Приятел беше сложил пръст на спусъка на автомата, а Маклин се взираше глуповато в президента.

— Готово — каза старецът. — Готово. — Той отстъпи от металния панел и кимна доволен от стореното.

— Отвори вратата! — нареди му полковникът, чиято кожа беше настръхнала. Стените направо го притискаха. Това място много му приличаше на Земен дом. — Не ми харесва да ме затварят! Отвори проклетата врата!

— Заключена е — отговори президентът.

— Отвори я! — изкрещя Маклин.

— Моля те, отвори я! — примоли се Суон.

Старецът поклати сивата си грива.

— Съжалявам, дете. Веднъж заключиш ли вратата оттук, остава заключена завинаги. Излъгах ви за ключа. Просто не исках някой да го извади. Виждате ли, вратата може да се отвори и от вътре, ако разполагате със сребърния ключ. Но сега компютрите са заключени… и няма изход.

— Защо? — попита Сестрата с ококорени очи. — Защо ни заключи тук?

— Защото ще останем, докато не умрем. „Небесните нокти“ ще унищожат всичкото зло… всяка частица от него. Светът ще бъде пречистен и ще може да започне отначало… като един съвсем нов свят. Разбирате ли?

Полковник Маклин атакува вратата от неръждаема стомана и я заудря със здравата си ръка. Изолацията на помещението поглъщаше шумовете като сюнгер, а той дори не успя да огъне метала. Вратата нямаше никакви дръжки, за които да се хване човек. Маклин се обърна към стареца и го нападна със смъртоносната си дясна ръка, която беше вдигната и готова да нанесе смъртоносен удар.

Но преди да достигне жертвата си, Приятел го спря с къс и остър удар в гърлото. Полковникът се задави и падна на колене с изпълнени с ужас очи.

— Не — каза мъжът с аленото око като възрастен, който се кара на непослушно малко дете. Погледна стареца. — Какво е това място? За какво са тези машини и откъде идва захранването?

— Тези тук събират информация от сателитите. — Президентът посочи мейнфрейм компютрите. — Знам как изглежда космосът. Виждал съм земята отгоре. Едно време вярвах… че е добро място. — Старецът примига бавно, когато споменът за падането му през огнената вихрушка го споходи отново като някакъв постоянно повтарящ се кошмар. — Паднах на земята от небесата. Да. Паднах. И дойдох тук, защото знаех, че съм близо до това място. Тук намерих двама души, но вече ги няма. Разполагаха с храна и вода, които щяха да им стигнат за години. Мисля, че… единият от тях умря. Не знам какво се случи с другия. Той просто… изчезна. — Президентът млъкна за миг, докато умът му се прочисти отново. Погледна черната кутия върху гумираната маса и тръгна към нея, изпълнен с благоговение. — Това ще стовари „Небесните нокти“.

— Небесните нокти? Какво имаш предвид?

— Ноктите — отвърна старецът, сякаш другият мъж трябваше да знае. — Тактически далекобойни ядрени ракети. Гледайте… и слушайте. — Въведе кода си на клавиатурата: „СУПЕР“.

Мейнфрейм компютрите започнаха да въртят ролките си по-бързо. Роланд беше като замаян.

Един женски глас — нежен, приятен и хладен като мехлем върху отворена рана — се разнесе от монтираните в стената високоговорители:

— Здравейте, господин президент. Очаквам инструкциите ви. — Гласът напомняше на Сестрата за социален работник в Ню Йорк, който любезно обяснява в поредната студена януарска вечер, че няма повече място в женския приют.

Президентът въведе:

Ето, тук е Беладона, феята на скалите, феята на ситуациите.

— Ето човека с трите жезъла, ето Колелото — отговори безплътният компютърен глас.

— Уха! — впечатли се Роланд.

Ето едноокия търговец, а тази карта…

— Която е обърната, е нещо, което той носи на своя гръб.

Президентът въведе:

Но на мен не ми е позволено да го видя.

— Какво правиш? — изкрещя Сестрата, която беше на границата на паниката. Суон стисна ръката ѝ.

Не намирам Обесения, написа президентът в черната кутия.

— Пазете се от смърт във вода — веднага отговори женският глас. Последва кратка пауза и накрая компютърът довърши: — „Небесните нокти“ са заредени, сър. Разполагате с десет секунди, в които можете да прекратите.

Старецът въведе две букви в клавиатурата: Не.

— Процедура по прекратяване отказана. Ноктите се подготвят за изстрелване, сър. — Гласът беше студен като спомена за лимонада в горещ августовски следобед. — Ноктите ще прихванат целите след тринадесет минути и четиридесет и осем секунди. — Компютърният глас замлъкна.

— Какво стана? — попита наистина заинтригуван Приятел. — Какво направи?

— След тринадесет минути и четиридесет и осем секунди — отвърна президентът — два сателита ще навлязат в атмосферата над Северния полюс и Антарктида. Тези сателити представляват платформи за ядрени ракети. Всеки от тях ще изстреля тридесет 25-мегатонни бойни глави в ледените шапки. — Старецът погледна Суон и бързо извърна поглед, защото красотата ѝ го натъжаваше. — Взривовете ще изместят земята от оста ѝ и ще стопят ледовете. Светът ще бъде пречистен, не разбирате ли? Всичкото зло ще бъде заличено от „Небесните нокти“… и някой ден нещата ще започнат отначало и ще бъдат добри, както някога са били. — Лицето му се набръчка от болка. — Ние изгубихме… и трябва да започнем отначало.

— Ах… машина на Страшния съд значи — прошепна Приятел и на лицето му се появи широка усмивка. Тя прерасна в смях и очите му заблестяха със зъл блясък. — Машина на Страшния съд! — изкрещя той. — О, да! Светът трябва да бъде пречистен! Всичкото Зло трябва да бъде заличено! Като нея! — Чудовището посочи Суон с пръст.

— Малкото останало Добро трябва да умре със Злото — отвърна президентът. — Налага се да умре, за да може светът да се прероди.

— Не… не… — изграчи Маклин и стисна нараненото си гърло.

Приятел се засмя и се обърна към Сестрата, макар всъщност да говореше на Суон.

— Казах ти! — изрева той. — Казах ти, че ще накарам човешка ръка да го направи!

Хладният женски глас съобщи:

— Тринадесет минути до детонацията.

93

Джош и Робин намериха мъртвия войник до счупената порта и гигантът клекна до трупа. Младежът чу съскащ и цвъртящ звук, но не можеше да разбере откъде идва. Протегна ръка, за да докосне оградата от телена мрежа.

— Не! — изкрещя му Джош… и пръстите на Робин спряха на сантиметър от нея. — Виж това. — Гигантът отвори дясната ръка на мъртвеца и младежът видя изгорената му във формата на мрежа длан.

Минаха през изкъртената порта, докато прекъснатите връзки на телената ограда съскаха като гнездо на пепелянки. Дъждът се беше усилил още повече и сивите капки удряха безжалостно мъртвите дървета от двете страни на пътя. Джош и Робин бяха подгизнали и трепереха, а разкаляната земя постоянно се опитваше да ги улови в капаните си или да ги подхлъзне върху заледените места. Движеха се възможно най-бързо, защото и двамата знаеха, че Суон и Сестрата са някъде пред тях, оставени на милостта на мъжа с аленото око. Имаха чувството, че времето бърза да ги отведе към сетния час.

Завиха зад един завой и Джош спря. Робин го чу да казва „Проклятие!“

Трима войници се спускаха по пътя и вървяха право към тях. Двама от тях ги видяха и се спряха на по-малко от десет метра разстояние. Третият продължи още няколко крачки, докато също не спря и не зяпна глуповато двете фигури, изпречили се на пътя му.

Минаха четири секунди, в които Джош си помисли, че той и останалите са се превърнали в статуи с оловни кости. Не можеше да измисли какво да прави… и след малко вече не му се налагаше да мисли.

Подобно на две групи стрелци, излезли следобед на улицата, откриха стрелба едни срещу други, без да се прицелват и следващите няколко секунди се превърнаха в петно от действие, изтощителна паника, проблясъци от изстрели и летящи към целите си куршуми.

* * *

— Десет минути до детонацията — съобщи гласът и на Сестрата ѝ хрумна, че жената, която беше направила този запис, вероятно беше отдавна мъртва.

— Спри го — каза Суон на белязания старец, който някога беше президентът на Съединените щати. — Моля те. — На лицето ѝ беше изписано спокойствие, но слепоочието ѝ туптеше бързо. — Грешиш. Злото не е спечелило.

Старецът беше седнал на пода с кръстосани под него крака и затворени очи. Полковник Маклин беше прав и удряше леко по стоманената врата, а Роланд Кронингер вървеше сред компютрите, говореше си под носа, че е Кралския рицар, и нежно прокарваше пръсти по мейнфреймите.

— Злото няма да победи, освен ако не му позволиш — каза тихичко Суон. — Хората все още имат шанс. Те могат да възстановят отново нещата. Могат да се научат да живеят с онова, което имат. Ако позволиш това да се случи… то тогава Злото наистина ще победи.

Президентът мълчеше като замислен идол. Накрая отговори, все още със затворени очи:

— Това беше… един много красив свят. Знам. Видях го от голямата черна празнота и наистина беше красив. Знам какъв беше. Знам какъв е сега. Злото ще бъде заличено в сетния час, дете. Целият свят ще бъде пречистен отново от „Небесните нокти“.

— Като убиеш всички, няма да пречистиш света. Така само ще станеш част от Злото.

Президентът нито помръдна, нито проговори за известно време. Най-накрая отвори уста, за да каже нещо, но я затвори отново, сякаш мисълта му сама се беше удавила.

— Девет минути до детонацията — заяви гласът на мъртвата жена.

— Моля те, спри го. — Суон коленичи до стареца. Сърцето ѝ биеше силно в гърдите, а студените нокти на паниката я бяха стиснали здраво за гърлото. Но също така усещаше, че мъжът с аленото око я гледа и знаеше, че не бива да му доставя удоволствието да я види пречупена. — Навън живеят хора, които искат да продължат напред. Моля те… — тя докосна хилавото рамо на изсъхналата му ръка — … моля те, дай им шанс.

Президентът отвори очи.

— Хората могат да различат Доброто от Злото — продължи Суон. — Машините не могат. Затова не ги оставяй да вземат решението, защото то няма да е правилно. Моля те… ако можеш, спри машините.

Старецът мълчеше и я гледаше с мъртвешките си и лишени от надежда очи.

— Можеш ли? — попита го Суон.

Той отново затвори очи. Отвори ги и се загледа в нейните. Кимна.

— Как?

— С кодова дума — обясни ѝ. — Кодова дума… с нея се слага край на молитвата. Но… Злото трябва да бъде унищожено. Светът трябва да бъде пречистен. Кодовата дума може да спре детонацията… но няма да я изрека, защото „Небесните нокти“ трябва да бъдат изстреляни. Няма да я изрека. Не мога.

— Можеш. Ако не искаш да станеш част от Злото, трябва да го направиш.

Лицето на президента като че ли се изкриви от някакво вътрешно налягане. За момент Суон забеляза проблясък светлина в черните кратери на очите му и си помисли, че старецът ще стане, ще отиде до клавиатурата и ще въведе кодовата дума… но тази светлина бързо угасна и той отново се превърна в безумец.

— Не мога. Дори за някого… толкова красив като теб.

Компютърният глас ги прекъсна:

— Осем минути до детонацията.

Приятел стоеше в другия край на помещението и чакаше момичето да се пречупи.

— Източникът на електричеството — каза Роланд, като част от мозъка му осъзнаваше какво беше на път да се случи, но отказваше да го приеме, а друга част повтаряше отново и отново, че той е Кралския рицар и че най-накрая, след толкова много приключения, е стигнал до края на своето тежко приключение. Но все пак беше с истинския Крал и се радваше. — Къде е източникът на електричеството за всичко това?

Президентът стана.

— Ще ти покажа. — Той посочи една врата в другия край на залата. Тя не беше заключена и Роланд мина през нея. С отварянето на вратата Суон чу грохот от течаща вода и също отиде, за да види какво има вътре.

Един коридор отвеждаше до бетонна платформа с висок до кръста метален парапет, който се намираше на около шест метра над подземна река. Водата идваше от един тунел и продължаваше надолу през бетонен преливник, падаше върху наклонен насип и завърташе огромна електрическа турбина, преди да продължи през друг тунел, изсечен в солидната скала. Турбината беше свързана чрез мрежа от кабели с два електрически генератора, които бръмчаха от напрежението, а въздухът миришеше на озон.

— Седем минути до детонацията — проехтя гласът от другото помещение.

Роланд се наведе над парапета и се загледа във въртящата се турбина. Чуваше пращенето на електричеството по кабелите, което произвеждаше подземната река, този неизчерпаем източник на енергия, достатъчна за захранването на компютрите, осветлението и електрическата ограда.

— Миньорите намериха реката преди много време — обясни президентът. — Затова комплексът беше построен тук. — Той килна глава на една страна и се заслуша в ромоленето на водата. — Звукът е толкова чист, нали? Знаех, че е тук. Спомних си, след като паднах от небесата. Пазете се от смърт във водата. — Старецът кимна, изгубен в спомените си. — Да. Пазете се от смърт във водата.

Суон тъкмо щеше да го моли отново да въведе кодовата дума… но видя празното му изражение и разбра, че ще е напразно. Забеляза раздвижване с периферното си зрение и хилещото се чудовище с човешката маска мина през вратата и дойде на платформата.

— Боже? — провикна се Приятел и президентът се обърна към него. — Няма друг начин сателитите да бъдат спрени, нали? Ти си единственият, който може да го направи… ако искаш. Нали така?

— Да.

— Добре. — Мъжът с аленото око вдигна автомата и откри стрелба. Звукът беше оглушителен в тази каверна. В корема и гърдите на президента се появиха дупки и го блъснаха в парапета. Той задращи с нокти във въздуха и затанцува под смъртоносния ритъм на автомата. Суон запуши уши и видя как куршумите се забиха в главата на стареца и го вдигнаха във въздуха. Той залитна назад и падна през парапета под съпровода на истеричния смях на Роланд Кронингер. Автоматът се задави, когато патроните свършиха, и в този момент президентът цопна във водата, беше понесен от течението ѝ към тунела и се скри в него.

— Бум-бум! — изкрещя радостно Роланд и се наведе над изпръскания с кръв парапет. — Бум-бум!

Очите на Суон се напълниха с горещи сълзи. Президентът беше мъртъв, а с него беше умряла и последната надежда да спрат молитвата за сетния час.

Мъжът с аленото око хвърли безполезното оръжие през парапета във водата и напусна платформата.

— Шест минути до детонацията — проехтя гласът.

* * *

— Наведи се! — провикна се Джош. Един куршум тъкмо рикошира от дървото, зад което се беше скрил Робин. Гигантът стреля към другите двама войници, но изстрелът му не беше точен. Третият войник лежеше на земята, стиснал раната на корема си с ръце, и се гърчеше от болка.

Джош почти не виждаше нищо заради дъжда. Един куршум беше облизал ръкава му, когато побягна в търсене на прикритие и му се стори, че се е подмокрил, но не беше сигурен, защото вече беше подгизнал от дъжда. Също така не знаеше дали той, или Робин бяха простреляли третия войник. За няколко секунди навсякъде летяха куршуми като мухи на събор на клошарите. В следващия миг се скри в гората, последван от младежа, чиято лява ръка беше одраскана от един рикоширал куршум.

Двамата войници не спираха да стрелят и затова Джош и Робин не излизаха от прикритието си. Най-накрая младежът се осмели да вдигне глава. Единият от мъжете бягаше наляво, за да се качи на по-високо място. Робин избърса дъжда от очите си, прицели се внимателно и изстреля последните си два патрона. Войникът се хвана за ребрата, завъртя се като пумпал и падна.

Джош стреля по другия мъж, който отвърна на огъня и скочи на крака, за да побегне по края на пътя към електрическата ограда.

— Не стреляйте! — провикна се той. — Не стреляйте! — Джош се прицели в гърба му. Имаше възможност да произведе чист изстрел… но не го направи. Досега не беше застрелвал човек в гърба — дори войник на Армията на съвършенството — и проклет да беше, ако го направеше. Остави мъжа да избяга и след малко се изправи и даде знак на Робин да продължат. Тръгнаха отново по пътя.

* * *

Сестрата затвори очи, когато гласът обяви, че остават пет минути до детонацията. Беше замаяна и посегна към стената, за да не падне, но Суон я хвана за ръката и ѝ помогна да се закрепи.

— Всичко свърши — изрече с пресипнал глас клошарката. — О, Господи… всички ще умрат. Свърши се. — Коленете ѝ я предадоха и ѝ се прииска да падне на пода, но момичето не я пускаше.

— Изправи се. — Сестрата не можеше да го направи, защото тялото ѝ не я слушаше. — Изправи се, мътните го взели! — скастри я разярено Суон и я вдигна на крака. Клошарката я изгледа с празен поглед и тя усети, че лудостта, с която живееше като Сестра Крийп, започваше отново да се завръща.

— О, остави я да падне — каза мъжът с аленото око, който стоеше в другия край на залата. — Така или иначе всички ще умрете, независимо дали сте на крака, или не. Искате ли да разберете как ще се случи?

Суон не му достави удоволствието да отговори.

— Ще ви обясня — продължи той. — Може би целият свят ще се разцепи и ще се пръсне на части, или ще си отиде бързо като въздишка. Може би атмосферата ще се откъсне като стар лист и всичко — планини, гори, реки и каквото е останало от градовете, — ще изхвърчи като прах. Или пък гравитацията ще ви премаже. — Мъжът с аленото око скръсти ръце и се облегна спокойно на стената. — Може би ще се тресе и ще гори, докато не остане само пепел. Е, никой не може да живее вечно!

— Ами ти? — попита Суон. — Можеш ли да живееш вечно?

Той се засмя, този път тихичко.

— Самият аз съм вечен.

— Четири минути до детонацията — обеща хладният глас.

Маклин беше приклекнал на пода и дишаше като животно. Когато четирите минути намаляха, от нараненото му гърло се изтръгна ужасен и жален стон.

— Това е погребалният ти звън, Суон — каза Приятел. — Все още ли ми прощаваш?

— Защо се страхуваш толкова много от мен? Не мога да те нараня. — Мъжът с аленото око не отговори няколко секунди, а когато го направи, очите му бяха като бездънни ями.

— Надеждата ме наранява — отвърна той. — Тя е напаст, а ти си бацилът, който я разпространява. Не искам някаква напаст на моето парти. О, не. Няма да бъде допусната. — Чудовището млъкна и се загледа в пода… докато на лицето му не се появи усмивка, когато компютърният глас съобщи:

— Три минути до детонацията.

* * *

Дъждът тропаше по алуминиевия покрив на подобната на навес постройка. Джош и Робин минаха покрай джиповете и трупа на брат Тимъти и на слабата жълта светлина видяха входа на мината. Младежът побърза да се качи по стълбите и продължи по металния мост, а гигантът го следваше. Малко преди да влезе вътре, Джош чу гърмене, което приличаше на падащи върху ламарината, големи колкото бейзболни топки ледени топчета и си помисли, че цялото проклето място е на път да се срути.

Грохотът внезапно секна, сякаш някакъв механизъм беше изключен. Настана такава тишина, че успя да чуе воя на вятъра отвън през стените.

Робин погледна наклонения под на тунела и видя релсите. В долната му част имаше някаква вагонетка. Огледа се и намери металното табло с червения и зеления бутон. Натисна червения, но нищо не се случи. Натисна зеления и машинарията в стените веднага оживя.

Дългият метален кабел, който се простираше по цялата дължина на релсите, започна да се навива.

* * *

— Две минути до детонацията.

Полковник Джеймс Б. Маклин чу собственото си хленчене. Стените на ямата се затваряха около него и му се стори, че чува отдалеч смеха на Войника сянка. Но не, не… сега той носеше лицето на Войника сянка и двамата с него бяха едно цяло и ако някой се смееше, то това беше или Роланд Кронингер, или чудовището, което се наричаше Приятел.

Полковникът стисна левия си юмрук и заудря с него по запечатаната врата… и там, в неръждаемата стомана, съзря взиращия се в него череп.

В този момент съвсем ясно видя лицето на душата си и се олюля над ръба на лудостта. Заудря отражението на това лице, за да го размаже и да го накара да се махне, но то не го слушаше. Заледените полета, на които на могили почиваха мъртви войници, се нижеха в главата му като някаква отвратителна панорама. Тлеещите руини на унищожените градове, безбройните горящи превозни средства и овъглените тела бяха пред очите му като дар на олтара на Хадес и в този момент Маклин осъзна какъв живот беше водил и какво щеше да остави след себе си. Беше избягал от ямата във Виетнам, беше оставил ръката си в ямата на Земен дом, беше изгубил душата си в ямата в територията на боклукчиите, а сега щеше да изгуби живота си в тази яма, зад четирите ѝ стени. И вместо да изпълзи от калта и да стане на крака след седемнадесети юли, той беше избрал да се въргаля в мръсотията, да живее от яма в яма, докато най-голямата и най-ужасна от всички ями се беше отворила вътре в него и го беше погълнала.

Маклин много добре знаеше с кого се беше съюзил. Знаеше. И също така му беше ясно, че е прокълнат и че последната яма беше на път да се срути и да го погребе.

— Ох… каква загуба… каква загуба… — прошепна той и от ококорените му очи потекоха сълзи. — Дано Бог да ми прости… О, дано Бог да ми прости — захленчи той, докато мъжът, който се наричаше Приятел, се смееше и пляскаше с ръце.

Някой докосна полковник Маклин по рамото. Той вдигна глава. Суон даде всичко от себе си, за да не се извърне от лицето му, защото забеляза малката светлинка в очите му, същата като онази в малкия стъклен шип на Шийла Фонтана.

За един миг, в който душата на Маклин се пробуди, на него му се стори, че видя слънцето в лицето ѝ и прозря какъв можеше да бъде светът. Сега всичко беше изгубено… всичко беше изгубено…

— Не — прошепна полковникът. Ямата все още не го беше смазала… не беше. Той стана на крака като крал и се обърна към мейнфрейм компютрите, които бяха на път да унищожат бездруго разрушения свят.

Маклин нападна най-близката машина и я заудря с пироните по изкуствената си ръка в опит да счупи затъмненото стъкло и да стигне до въртящите се ролки с лента. Стъклото се пропука, но беше подсилено с малки метални нишки и отказваше да хлътне под ръката му. Полковникът падна на колене и се зае да скъса един от кабелите на пода.

— Роланд! — изкрещя Приятел. — Спри го… веднага.

Роланд Кронингер застана зад Маклин и му прошепна само една дума, „Недей!“, но тя не беше чута.

— Убий го! — нареди мъжът с аленото око и пристъпи напред като вихър, преди пироните в дланта на полковника да разкъсат изолацията на кабела и да стигнат до жиците.

Истинският Крал беше проговорил. Роланд беше Кралския рицар и трябваше да изпълнява волята на Краля. Вдигна пистолета си. Ръката му трепереше.

И в следващия миг изстреля два куршума от упор в гърба на Маклин.

Полковникът падна по очи. Тялото му потрепери и застина.

— Бум-бум! — зави Роланд. Опита се да се засмее, но сякаш се задави.

— Една минута до детонацията.

94

Приятел се усмихна.

Всичко се нареди. Все пак партито се оказа много добро и сега трябваше да отбележи края му с фойерверки. Но не това беше мястото, не и този последен ред, от който му се искаше да гледа шоуто. Видя, че Сестрата и малката кучка бяха паднали на колене, сгушени една в друга, защото знаеха, че краят настъпва. Гледката беше много приятна и нямаше какво повече да доказва тук.

— Петдесет секунди — продължи да отброява компютърният глас.

Погледна лицето на Суон. „Прекалено късно“, помисли си той и изгони слабостта си. Навън пак щяха да останат банди от хора и пак щеше да има селища, които да посещава. Фойерверките можеха да разтресат здраво света и да го довършат за миг или да го оставят бавно да гние и залинява. Не разбираше добре цялата тази ядрена работа, но винаги беше готов за парти.

Във всеки случай тя щеше да остане тук и нямаше да му се пречка. Стъкленият пръстен, короната или както там наричаха този предмет, беше изгубен завинаги. Сестрата му беше достоен опонент, но сега беше паднала на колене, пречупена.

— Суон? — попита той. — Прощаваш ли ми?

Момичето нямаше представа какво ще отговори, преди да го изрече на глас, но когато отвори уста, той сложи пръст на устните си и прошепна:

— Прекалено късно.

Овъглената му униформа вече димеше. Лицето му започна да се топи.

— Четиридесет секунди — съобщи компютърният глас.

Пламъкът, който поглъщаше мъжа с аленото око, беше студен. Сестрата и Суон се дръпнаха назад, но Роланд наблюдаваше като хипнотизиран случващото се, зъбите му тракаха, а очите му блестяха зад очилата.

Фалшивата плът цвърчеше и се свличаше от онова под нея… Суон извърна поглед в последната секунда, а Сестрата изрева и прикри лицето си.

Роланд продължи да гледа и видя лице, каквото никое човешко същество не беше виждало и оцеляло след това, за да разказва.

То беше като гнойна рана с очи на влечуго, кипяща и болна маса, която пулсираше и се бръчкаше с вулканична ярост. То беше влудяващ поглед към края на времето, към опожарени светове и вселени, подвластни на хаоса, към черни дупки, които зееха в тъканта на времето и цели цивилизации, превърнати в пепел.

Роланд падна на колене в краката на истинския Крал. Той вдигна ръце към студения пламък и се замоли:

— Вземи ме със себе си!

Онова, което приличаше на уста, се отвори в това кошмарно, апокалиптично лице и древният глас отговори:

— Винаги вървя сам.

От униформата му подскочи леден огън и засъска над главата на Роланд като светкавица. Той се промуши през една малка вентилационна шахта в стената и остави дупка в металната решетка, която тлееше, въпреки че ръбовете ѝ бяха покрити с мръсен лед.

Празната униформа на Армията на съвършенството, която все още стоеше във формата на човек, се срина на пода под съпровода на хрущящ в гънките ѝ лед.

— Тридесет секунди — съобщи приятният женски глас.

Сестрата видя своя шанс и реши да направи каквото трябва. Прогони шока от тялото си и се нахвърли на Роланд Кронингер.

Пръстите ѝ сграбчиха ръката, в която капитанът държеше пистолета. Той я изгледа, а в погледа му се четеше пълна лудост.

— Суон! Спри машината! — изкрещя клошарката и се опита да отнеме оръжието на опонента си, но той я удари в лицето с юмрука на другата си ръка. Тя увисна с цялата си тежест на китката му и младият рицар на адския крал се сбори с нея в маниакална ярост, хвана я за врата и я стисна силно.

Суон искаше да помогне на Сестрата, но жената ѝ печелеше безценни секунди, в които да се опита да направи нещо, за да спре обратното броене. Наведе се към пода и се опита да скъса един от кабелите.

Роланд пусна врата на клошарката и ѝ нанесе нов юмрук в устата. Зъбите му изтракаха до бузата ѝ, но тя го отблъсна с лакът и се предпази от ужасната му захапка. Пистолетът изгърмя и куршумът се заби в стената. Двамата се бореха за оръжието. Сестрата стовари лакътя си в гърдите му и се наведе напред, за да забие зъби в тънката му китка. Капитанът зави от болка; пръстите му се разтвориха и пистолетът падна на пода. Клошарката посегна към него, но Роланд я сграбчи за лицето и ноктите му посегнаха към очите ѝ.

Суон не успя да скъса кабела, тъй като беше запечатан за пода и изолацията му беше прекалено дебела. Погледна черната клавиатура на масата в средата на помещението и си спомни какво ѝ каза старецът за кодовата дума. Тя си беше заминала с него. Въпреки това трябваше да опита нещо. Прескочи Сестрата и Роланд, които се биеха на пода, и отиде до клавиатурата.

— Двадесет секунди.

Капитанът посягаше с нокти към лицето на клошарката, но тя извърна глава настрани и достигна с пръсти дръжката на пистолета. Взе го в ръка, но усети как един юмрук се стовари във врата ѝ и го изтърва.

Суон застана над клавиатурата и се опита да си прочисти съзнанието. Въведе „Стоп“.

Роланд се освободи от Сестрата и се опита да стигне до пистолета. Взе го и се извърна, за да застреля жената, но тя му се нахвърли като дива котка, сграбчи го отново за китката и го заудря в деформираното окървавено лице.

— Петнадесет секунди — продължаваше обратното отброяване.

„Край“, въведе Суон, съсредоточена изцяло върху буквите.

Сестрата изви ръка назад и стовари юмрука си в лицето на Роланд. Едното от стъклата на очилата му се счупи и той изрева от болка. Но в следващия миг я удари в слепоочието, зашемети я и я хвърли на една страна като копа сено.

— Десет секунди.

„О, Господи, помогни ми!“, помисли си Суон, обзета от паника, и стисна зъби, за да не изпищи.

Въведе „Завършек“.

— Девет…

Оставаше ѝ само един шанс. Не можеше да си позволи да го пропилее.

„Молитвата за сетния час — помисли си тя. — Молитвата.“

— Осем…

Молитва.

Сестрата сграбчи отново ръката на Роланд в нов опит да му вземе оръжието. Капитанът се освободи и отвратителното му лице се ухили, когато дръпна спусъка. Веднъж… два пъти…

Куршумите пронизаха ребрата на Сестрата, счупиха ѝ ключицата и я запратиха назад по пода, сякаш някой я беше изритал здраво. Устата ѝ се напълни с кръв.

— Седем…

Суон чу изстрелите, но отговорът беше близо и не смееше да отклони вниманието си от клавиатурата. Какво слагаше край на една молитва? Какво завършваше…

— Махай се! — изрева Роланд Кронингер и стана от пода. От устата и носа му течеше кръв.

— Шест…

Той се прицели в Суон и почти дръпна спусъка.

Нещо удари тежко стоманената врата от другата страна и разсея капитана за жизненоважна стотна от секундата.

Неочаквано полковник Маклин стана на крака и с последните си остатъци живот и сила заби пироните на изкуствената си длан в сърцето на Роланд Кронингер. Капитанът стреля с пистолета и куршумът изсвистя на сантиметри от главата на Суон.

— Пет…

Пироните се забиха още по-дълбоко. Роланд падна на колене. Алената кръв бликаше около твърдите и облечени в черна ръкавица пръсти на полковник Маклин. Младият мъж се опита да вдигне отново пистолета, като клатеше глава напред-назад, но тежестта на полковника го събори и той легна на пода. Маклин го обгърна в почти любовна прегръдка.

— Четири…

Суон се опули срещу клавиатурата. С какво завършваше една молитва?

Знаеше отговора.

Пръстите ѝ затанцуваха върху клавишите.

Въведе „Амин“.

— Три…

Момичето затвори очи и зачака секундите да намалеят.

Продължи да чака.

И да чака.

Когато коприненият глас се разнесе отново по високоговорителите, Суон така се стресна, че направо подскочи.

— Детонацията на Ноктите спряна на две секунди. Каква е следващата ви заповед, моля?

Краката на Суон омекнаха. Тя се отдръпна от клавиатурата и едва не падна върху телата на полковник Маклин и Роланд Кронингер.

Капитанът беше застинал в седнало положение.

В дробовете му бълбукаше кръв и се стичаше от устата му. Той стрелна ръка и я сграбчи за глезена.

Суон се освободи от хватката му и тялото му отново се отпусна. Бълбукащият звук секна.

Момичето погледна Сестрата.

Жената се беше облегнала на стената, очите ѝ бяха навлажнени, а от долната ѝ устна върху брадичката течеше струйка кръв. Тя притискаше ръка към раната в корема си и съумя да се усмихне едва.

— Сритахме им задниците, нали?

Суон се пребори с горчивите си сълзи и коленичи до Сестрата. Някой отново захлопа от другата страна на вратата.

— По-добре върви да провериш кой е — каза жената. — Нямат намерение да се махнат.

Момичето отиде до вратата и притисна ухо на мястото, на което металът се затваряше в камъка. За известно време не успя да чуе нищо… но след малко се разнесе приглушен далечен глас:

— Суон! Сестра! Вътре ли сте?

Гласът принадлежеше на Джош и явно викаше с цяло гърло, макар едва да го чуваше.

— Да! — изкрещя в отговор тя. — Вътре сме!

— Шшшш! — каза Джош на Робин. — Мисля, че чух нещо! — После извика: — Можете ли да ни пуснете? — И двамата бяха видели черната кутия със сребърния ключ в ключалката, но след като Робин го завъртя наляво, беше попитан за кодова дума, за въвеждането на която разполагаше само с пет секунди.

Беше необходима цяла минута викане, за да може Джош да разбере какво се опитваше да му каже Суон. Той завъртя ключа наляво и въведе „СУПЕР“ на клавиатурата, когато му беше поискана кодовата дума.

Вратата се отключи и се отвори. Робин влезе първи.

Суон стоеше пред него като сън. Той уви ръце около нея, прегърна я силно и си каза, че докато е жив, няма да я пусне. Тя също го прегърна и за момент сърцата им забиха като едно.

Джош мина покрай тях. Беше видял Маклин и другия мъж на пода… а след тях и Сестрата. „О, не — помисли си той. — Има прекалено много кръв.“

Направи две големи крачки и стигна до нея.

— Не ме питай къде ме боли — каза тя. — Цялата съм схваната.

— Какво се случи?

— Светът… получи втори шанс.

Компютърният глас повтори въпроса си:

— Каква е следващата ви заповед, моля?

— Можеш ли да се изправиш? — попита Джош.

— Не знам. Не съм се опитвала. Ох… направих голяма каша тук, нали?

— Хайде, дай да ти помогна. — Гигантът я изправи на крака. Сестрата се чувстваше лека и изцапа ръцете му с кръв.

— Ще се оправиш ли? — попита я Робин и сложи другата ѝ ръка на рамото си.

— Това е най-глупавият въпрос… който някога са ми задавали. — Сестрата едва дишаше. Болката в ребрата ѝ беше пронизваща. Но не беше толкова зле. „Хич не е зле за една умираща дама“, помисли си тя. — Ще се оправя. Просто ме изкарайте от тази проклета дупка.

Суон спря над тялото на Маклин. Мръсното тиксо се беше отлепило от дясната му китка и изкуствената ръка с пироните беше почти изтръгната от нея. Тя махна останалата част от тиксото и извади дългите кървави пирони от тялото на Роланд Кронингер. Изправи се, стиснала бруталната ръка в собствените си окървавени пръсти.

Напуснаха залата на машините и смъртта. Приятният женски глас отново попита:

— Каква е следващата ви заповед, моля?

Суон завъртя сребърния ключ надясно. Вратата се затвори и ключалките изщракаха. Тя прибра ключа в джоба на дънките си.

Помогнаха на Сестрата да се качи във вагонетката и Робин натисна зеления бутон на металното табло на стената, преди също да се качи в нея. Механизмът отново надигна вой и вагонетката пое нагоре към входа на мината.

Сестрата изгуби чувствителност в краката си, докато вървяха по металния мост към стълбите. Стисна по-здраво Джош, който пое по-голямата част от тежестта ѝ. Зад себе си оставяше кървава следа, а дишането ѝ беше тежко и неравномерно.

Суон знаеше, че жената умира. Идеше ѝ да се разплаче, но вместо това каза:

— Ще се излекуваш!

— Не съм болна. Простреляна съм — отвърна Сестрата. — Стъпка по стъпка — каза тя, докато Джош и Робин я сваляха по стълбата. — О, Господи… имам чувството, че всеки момент ще припадна.

— Дръж се — каза ѝ окуражително гигантът. — Ще се справиш.

Но краката ѝ се сгънаха на последните стъпала от стълбата. Клепачите ѝ потрепериха и тя даде всичко от себе си, за да остане в съзнание.

Излязоха от сградата с алуминиевия покрив и тръгнаха през паркинга към джиповете, докато студеният вятър виеше около тях, а облаците висяха ниско над планината.

Сестрата повече не можеше да държи главата си изправена. Вратът ѝ беше слаб и имаше чувството, че черепът ѝ тежи петдесет килограма. „Стъпка по стъпка — каза си тя. — Вървиш ли стъпка по стъпка, ще стигнеш до мястото, за което си тръгнала.“ Но вкусът на кръв в устата ѝ беше наситен и метален и ѝ беше повече от ясно накъде я водеха тежките ѝ стъпки.

Краката ѝ отказаха.

Видя нещо на пропукания асфалт пред себе си. То изчезна много бързо. Но какво беше?

— Хайде — каза Джош, но Сестрата отказа да помръдне.

Отново видя нещото. Появи се за кратко и пак изчезна.

— О, Господи! — каза тя.

— Какво има? Боли ли те?

— Не! Не! Почакай! Просто почакай!

Зачакаха, докато кръвта на Сестрата изтичаше върху асфалта.

Ето го отново, за трети път. Нещо, което не беше виждала от много дълго време.

Сянката си.

Изчезна след секунда.

— Видяхте ли я? Видяхте ли я?

— Какво да видим? — Робин огледа земята, но не забеляза нищо.

Но в следващия момент се случи.

Всички го почувстваха.

Беше като топлината от лъчите на прожектор, който бавно обхожда паркинга.

Сестрата гледаше земята… и като усети разпростиращата се като лечебно мазило по гърба и раменете ѝ топлина, видя, че сянката ѝ се оформя върху асфалта, заобиколена от сенките на Джош, Суон и Робин.

С огромно усилие вдигна глава към небето и по бузите ѝ потекоха сълзи.

— Слънцето — прошепна тя. — О, мили боже… слънцето се показа.

Всички погледнаха нагоре. Оловносивото небе се движеше, облаците се блъскаха един в друг и се разкъсваха.

— Ето там! — провикна се Робин и посочи. Той първи видя лазурното петно на небето, преди облаците да се затворят отново.

— Джош! Искам да отида… там горе! — Сестрата посочи върха на Уоруик Маунтин. — Моля те! Искам да видя как изгрява слънцето!

— Трябва да намерим някой, който да ти помогне, преди да…

Тя стисна ръката му и повтори молбата си:

— Искам да отида там горе. Искам да видя как слънцето се показва. Разбираш ли ме?

Джош я разбра. Поколеба се, но само за няколко секунди, защото знаеше, че не разполагаха с много време. Вдигна я на ръце и тръгна по склона на Уоруик Маунтин.

Суон и Робин го последваха, докато се катереше по неравния терен от скали и мъртви, изкривени дървета. Водеше Сестрата нагоре към бурното небе.

Момичето усети ласката на слънцето върху гърба си, видя появяващите се около нея сенки на скали и дървета, погледна нагоре и забеляза намек за яркосиньо, но облаците бързо се затвориха. Робин я хвана за ръката и двамата си помагаха един на друг, докато се катереха по склона.

— Побързай! — каза Сестрата на Джош. — Моля те… побързай!

На планината започнаха да се появяват сенки. Вятърът все още беше студен и брулеше жестоко, но облаците се разкъсваха и Джош се зачуди дали последната буря не беше последната въздишка на една седемгодишна зима.

— Побързай! — замоли го Сестрата.

Излязоха от гората и се озоваха на малко поле до върха. Навсякъде имаше груби скали и от тази височина видимостта беше във всички посоки на компаса, но не можеха да се насладят на пейзажа заради мъглата.

— Тук. — Гласът на Сестрата отслабваше. — Остави ме тук… за да мога да виждам.

Джош нежно я остави върху легло от мъртви листа, като подпря гърба ѝ в гладката повърхност на една скала, с обърнато на запад лице.

Вятърът фучеше около тях и продължаваше да хапе. Изсъхналите клони се чупеха от дърветата, а над главите им като гарвани летяха черни листа.

Суон затаи дъх, когато златистите лъчи пронизаха западните облаци и за момент грубият пейзаж омекна, окаяните му багри в черно и сиво станаха светлокафяви и златисточервени. Но също толкова бързо светлината се скри.

— Почакайте — каза Сестрата, докато гледаше танца на облаците в небето. В тях бушуваха вихрушки подобно на течения след буря. Тя усещаше как животът ѝ бързо гаснеше, а духът ѝ искаше да избяга от измореното ѝ тяло, но не го пускаше, беше се вкопчила в живота със същата упоритост, която ѝ беше помогнала да опази стъклената корона километър след тежък километър.

Всички зачакаха. Облаците над Уоруик Маунтин се разкъсваха, бавно се разтваряха, и зад тях се показваха сини петна, подобно на частите на огромен пъзел.

— Там. — Сестрата кимна и присви очи, когато светлината погали земята и тръгна нагоре по планинския склон, мъртвите листа, дърветата, скалите и лицето ѝ. — Там!

Джош изкрещя от радост. В облаците се отваряха големи процепи и през тях се прокрадваше златиста светлина, която беше красива като обещание.

От хълмовете на долините и котловините под Уоруик Маунтин също се разнесоха радостни възгласи и викове от малките общности, чиито бараки също бяха докоснати от слънцето. Някой наду клаксона на кола и бързо го последваха още хора. Виковете се усилиха, докато не преляха в един общ могъщ глас.

Суон вдигна лице нагоре и позволи на прекрасната и невероятна топлина да окъпе кожата ѝ. Тя си пое дълбоко въздух и помириса сладкия незаразен въздух.

Дългият мрак приключваше.

— Суон — повика я с пресипнал глас Сестрата.

Момичето погледна жената, която седеше огряна от слънчевата светлина и усмихната. Сестрата вдигна ръка към нея, тя я пое, стисна я силно и коленичи до нея.

Гледаха се една друга доста време. Суон опря ръката на жената във влажната си буза.

— Гордея се с теб — каза Сестрата. — О, колко много се гордея с теб.

— Ще се оправиш — отвърна момичето, но не успя да потисне напиращия в гърлото ѝ хлип. — Ще се оправиш веднага след като ги заведем при…

— Шшшш. — Жената прокара пръсти през дългата ѝ огнена коса. На слънчевата светлина пламтеше като силна клада. — Искам да ме чуеш много внимателно. Слушай ме. Гледай ме също така.

Суон изпълни молбата ѝ, но лицето на Сестрата беше замъглено от сълзите. Тя си избърса очите.

— Лятото… най-накрая дойде — започна жената. — Не се знае кога ще се завърне зимата. Налага се да работиш, докато можеш. Ще работиш колкото се може по-упорито и по-бързо… докато слънцето още грее. Чуваш ли ме?

Суон кимна.

Пръстите на Сестрата стиснаха нейните.

— Иска ми се да дойда с теб. Наистина много ми се иска. Но… няма как да стане. Аз и ти… поемаме по различни пътища. Но няма проблем. — Очите на жената направо блестяха. Тя погледна Робин. — Хей — извика му тя. — Обичаш ли я?

— Да.

— А ти? — обърна се към Суон. — Ти обичаш ли го?

— Да — отвърна момичето.

— В такъв случай… половината битка вече е спечелена. Двамата трябва да държите един на друг и да си помагате… и не позволявайте на никого и на нищо да ви разделят. Продължавайте напред, стъпка по стъпка… и свършете работата, която трябва да се свърши, докато е лято. — Сестрата обърна глава и присви очи към чернокожия гигант. — Джош? Ти знаеш… къде трябва да отидеш, нали? Знаеш кой те чака.

Гигантът кимна и съумя да отговори:

— Да. Знам.

— Слънцето… Усещането е толкова приятно — каза Сестрата и погледна към него. Зрението ѝ започваше да я предава и вече не се налагаше да присвива очи. — Толкова е приятно. Изминах… дълъг път… и се изморих. Ще ми намерите ли… място тук, на което да положите останките ми… за да съм близо до слънцето?

Суон стисна ръката ѝ, а Джош каза:

— Ще го направим.

— Ти си добър човек. Не мисля, че сам знаеш… колко добър човек си. Суон? — Сестрата протегна ръце и хвана красивото ѝ лице. — Послушай ме. Свърши работата. Свърши я добре. Можеш да оправиш нещата… да ги направиш дори по-добри, отколкото бяха преди. Ти си… родена за водач, Суон… и когато вървиш, върви с високо вдигната глава… и… помни… колко много те обичам…

Ръцете на Сестрата паднаха от лицето на момичето, но тя ги хвана и ги притисна отново в него. Искрата живот почти беше изгаснала.

Сестрата се усмихна. Виждаше цветовете на стъклената корона в очите на Суон. Устата ѝ потрепери и се отвори отново.

— Стъпка по стъпка — прошепна тя.

И направи последната в живота си.

Стояха около нея, докато слънцето напичаше гърбовете им и разтопяваше мускулите им. Джош се наведе да затвори очите на Сестрата… но не го направи, защото знаеше колко много обичаше да гледа светлината.

Суон се изправи, отдалечи се от тях и зарови ръка в джоба си.

Извади сребърния ключ. Покатери се на една скала и отиде на ръба на Уоруик Маунтин.

Стоеше с високо вдигната глава и се взираше в далечината. Там виждаше още армии от биещи се и изплашени мъже, още оръжия и бронирани коли, още смърт и мизерия, които щяха да продължават да тормозят умовете на хората като рак, който чака да се прероди.

Стисна здраво сребърния ключ.

Никога вече, помисли си Суон… и захвърли ключа с всичка сила, колкото се може по-надалеч.

Слънцето се отрази в него, докато падаше. Той отскочи от клона на един дъб, удари се в ръба на скала и падна петнадесет метра по-долу в малко зелено езеро, полускрито от храсталак. Потъна във водата и в листата на дъното на водоема, където разбута няколко малки яйца, скрити от много, много дълго време там. Няколко лъчи слънчева светлина проникнаха през водата и затоплиха яйцата. Сърцата на поповите лъжички започнаха да бият.

Джош, Суон и Робин намериха място, на което да положат останките на Сестрата. То не беше под сянката на някое дърво, а на място, което слънцето огряваше. Изкопаха гроба с ръце и положиха жената в него. Запълниха го и всеки от тях каза каквото му беше на ума. Накрая завършваха с „Амин“.

Трима души слязоха от планината.

95

Слънчевата светлина не пропусна лагера на Армията на съвършенството и всеки мъж, жена и дете видяха какво разкри.

Лицата, които мракът скриваше, бяха чудовищни. Светлината освети гротесковите демони на красивите стъпала на караваната на централното командване, камионите с натоварените в тях окървавени дрехи, и черната каравана, в която Роланд Кронингер извършваше мъченията в своя поход на истината. Мъжете, които живееха заради кръвта и писъците, се скриха от тази светлина, сякаш погледът на Бог щеше да ги смаже.

Над тълпата властваше паника. Вече нямаше водачи, а само последователи, и някои паднаха на колене и замолиха за прошка, а други пропълзяха в добре познатия мрак под караваните и се свиха там с оръжията си.

Три фигури вървяха през виещата и хленчеща маса от човешки същества, много от които не можеха да понесат да погледнат лицето на момичето с огнената коса. Други крещяха за полковник Маклин и за човека, когото познаваха като Приятел, но не получиха отговор.

— Стойте! — Един млад войник с груби черти на лицето насочи пушката си към троицата. Двама други мъже стояха зад него, а иззад един камион се появи и четвърти, който насочи пистолета си в Джош.

Суон погледна всеки един от тях, вдигна гордо глава и когато пристъпи напред, всички войници отстъпиха назад освен мъжа, който беше проговорил.

— Махни се от пътя ни — нареди му момичето с възможно най-спокойния си глас, но знаеше, че онзи е изплашен и иска да убие някого.

— Майната ти! — излая в отговор той. — Ще ти пръсна мозъка.

Суон хвърли нещо в калта, от която се издигаше пара.

Войникът го погледна.

Беше облечената в черна ръкавица ръка на полковник Маклин, чиято длан с пирони беше почервеняла от засъхнала кръв.

Онзи я грабна и се ухили като безумец, когато осъзна какво държи.

— Моя е — прошепна той, след което завика френетично: — Моя е! Маклин е мъртъв! — Вдигна ръката, за да могат всички да я видят. — Сега е моя! Аз командвам! В мен е влас…

Войникът с пистолета го застреля в челото и когато изкуствената ръка падна в калта, другите мъже се спуснаха към нея и се сбиха като животни за този символ на властта.

Една друга фигура се смеси с тях, блъсна един от войниците настрани, а после и втори, отне изкуствената ръка и я стисна в своята. Фигурата се изправи и когато изцапаното ѝ с кал лице се обърна към Суон, тя видя шока и омразата в очите ѝ. Беше брутален на вид тъмнокос мъж в униформа на Армията на съвършенството… но в предната част на ризата му имаше дупки от куршуми и засъхнала кръв около сърцето. Лицето му като че ли се набръчка за стотна от секундата и след това мъжът вдигна едната си мръсна ръка, за да се прикрие от слънцето или от Суон.

Може би беше той, помисли си момичето. Може би вече си беше сложил ново лице и беше облякъл дрехите на някой труп. Не беше сигурна, но ако беше той, трябваше да му отговори на въпроса, който ѝ зададе в мината.

— Машината е спряна и ракетите няма да бъдат изстреляни. Никога.

Мъжът изсумтя и отстъпи назад, като продължаваше да крие лицето си.

— Краят няма да настъпи — заяви Суон. — Така че да, прощавам ти, защото ако не беше ти, нямаше да получим втори шанс.

— Убийте я! — опита се да изкрещи тъмнокосият, но гласът му беше слаб и пресипнал. — Застреляйте я!

Джош застана пред Суон, за да я предпази. Войниците се поколебаха.

— Казах да я убиете! — Той вдигна ръката на Маклин с извърнато от момичето лице. — Сега аз съм вашият господар! Не ѝ позволявайте да се измъкне оттук…

Един от войниците стреля от упор.

Куршумът от пушката му прониза гърдите на тъмнокосия мъж и онзи се олюля. Още един куршум го уцели, той се спъна в трупа в краката му и падна в калта. Войниците му се нахвърлиха в опит да му отнемат изкуствената ръка. Още мъже дойдоха, привлечени от изстрелите, видяха изкуствената ръка и също се присъединиха към боя.

— Убийте я! — настоя тъмнокосият, но тялото му беше притиснато в калта под тежестта на останалите и гласът му приличаше на хленч. — Убийте малката куч…

Един от войниците беше въоръжен с брадва и започна да сече с нея. Тъмнокосият беше най-отдолу в купчината и въпреки ругатните и сумтенето на другите мъже, Суон успя да чуе бръщолевенето му:

— Това е моето парти! Това е моето парти!

Един ботуш натика лицето му в калта.

Войниците се скупчиха около него и го скриха от момичето.

Суон продължи напред. Джош я последва, но Робин се спря. На земята лежеше пистолет. Той се наведе с намерението да го вземе… но дори не го докосна. Вместо това го зарови по-надълбоко в калта.

Минаха през лагера, където войниците разкъсваха мръсните си и изцапани с кръв униформи и ги хвърляха в една огромна клада. Покрай тях ревяха камиони и бронирани коли, които отпътуваха за неизвестни дестинации. Новината „Полковникът е мъртъв! Полковник Маклин е мъртъв!“ се носеше из целия лагер. Разнесоха се още изстрели, за да се сложи край на последните свади или когато изборът беше самоубийство.

Най-накрая стигнаха до караваната на Шийла Фонтана.

Войниците, които я пазеха, ги нямаше и вратата беше отключена. Суон я отвори и намери жената вътре. Седеше на тоалетната си масичка пред огледалото, гледаше се и държеше парчето стъкло.

— Всичко приключи — каза момичето и когато Шийла стана, парчето стъкло засвети.

— Аз ви… чаках — отвърна жената. — Знаех, че ще се върнете. Аз… молих се за вас.

Суон отиде при нея и я прегърна. Шийла прошепна:

— Моля те… моля те, позволи ми да дойда с вас. Може ли?

— Да — отвърна Суон. Жената сграбчи ръката ѝ и я притисна в устните си.

Момичето отиде до матрака, бръкна в него и извади изтърканата кожена чанта. Усещаше короната вътре в нея и я придърпа към гърдите си. Щеше да я пази и носи със себе си през целия си живот, защото знаеше, че мъжът с аленото око ще се завърне. Може би нямаше да е днес или утре, може би нямаше да е дори следващата година или тази след нея… но един ден, някъде, щеше да се измъкне от сенките със своето ново лице и ново име и в този ден тя трябваше да бъде много внимателна и много силна.

Суон нямаше представа какви други сили притежаваше короната и не знаеше къде щеше да я отведе сънеброденето, но беше готова да направи първата стъпка. И тази стъпка, знаеше тя, щеше да я отведе на път, който никога не си беше представяла, докато беше дете и отглеждаше цветя и растения в онзи парк за каравани в Канзас в един друг свят и в един различен живот. Но вече не беше дете и пустата земя очакваше лечебен допир.

Суон пусна Шийла Фонтана и се обърна към Джош и Робин. Тя знаеше, че Сестрата беше права: да намериш някого, когото обичаш и който те обича, беше наполовина спечелена битка. Вече беше наясно какво трябва да направи, за да накара прекрасните неща, които беше видяла в стъклената корона, да се превърнат в реалност.

— Мисля… че има и други, които искат да дойдат с нас — каза Шийла. — Други жени… като мен. А и някои от мъжете. Не всички са лоши… просто се страхуват и няма да знаят какво да правят или къде да отидат.

— Добре — съгласи се Суон. — Ако оставят оръжията си, ще ги вземем.

Шийла излезе, за да събере хората и се върна с две раздърпани ЖР — едната беше тежко гримирана изплашена тийнейджърка, а другата груба чернокожа жена с червена коса на гребен — и трима нервни мъже, единият от които носеше сержантска униформа. В знак на добра воля бившите войници бяха донесли пълни раници с консервирана шунка, телешка яхния и супа, както и манерки с прясна вода от извора в Мерис Рест. Черната проститутка, чието име беше Клео — „Съкратено от Клеопатра“, беше заявила драматично самата тя — донесе различни пищни пръстени, огърлици и бижута, от които Суон нямаше никаква полза, но тийнейджърката — „Наричат ме Джоуи“, беше се представила тя, а черната ѝ коса падаше върху лицето ѝ — предложи най-ценното си притежание: жълто цвете в червена саксия, което някак си беше опазила живо.

Докато светлината на деня се предаваше, един камион с Джош зад волана, в който се бяха натоварили Робин, Суон, Шийла Фонтана, двете ЖР и тримата мъже, напусна лагера на Армията на съвършенството. В него група вилнеещи безумци бяха запалили караваната на полковник Маклин и последните муниции експлодираха.

Дълго след като Джош беше отпътувал, вълците слязоха от планината и заобиколиха останките от Армията на съвършенството.

Настъпи нощ и на небето се появиха кръпки от звезди. Камионът, който разполагаше само с един работещ фар и съвсем малко бензин, зави на запад.

Суон плака известно време в мрака за Сестрата, но Робин я прегърна и тя облегна глава на силното му рамо.

Джош си мислеше за Мерис Рест и за жената, която се надяваше, че все още го чака с момчето до себе си. Шийла Фонтана спа като новородена и сънува, че от огледалото я гледа красиво лице.

По някое време през нощта Клео и единият от войниците бяха скочили от камиона с пълна раница с храна и вода. Джош им пожела успех и продължи напред.

Звездите избледняваха. На източния хоризонт запълзя тънка червена линия и гигантът едва не се разплака, когато слънцето надникна през разкъсаните облаци.

Камионът се задави и остана без бензин два часа след изгрева. Продължиха пеша по пътя, който водеше на запад.

Същия следобед, докато светлината пронизваше дърветата и синьото небе беше нашарено с бели и бавно носещи се облаци, спряха, за да починат краката им. Суон застана в края на пътя и погледна надолу към долината, където три малки бараки се мъдреха около кафяво поле. Мъж с мека сламена шапка и жена с комбинезон работеха в това поле с лопата и мотика, а две деца бяха застанали на колене и внимателно засяваха семена и зърна от малки платнени кесии.

Полето не беше особено голямо. Заобикаляха го изсъхнали дървета — обикновен или американски орех, помисли си Суон. През долината минаваше поток и на момичето му хрумна, че вероятно е разклонение от подземната река, която захранваше машините в Уоруик Маунтин.

„Сега — помисли си тя — тази вода може да се използва за поддържането на живот, а не за отнемането му.“

— Обзалагам се, че садят боб — каза Джош и застана до нея. — Може да е тиква или бамя. Какво мислиш?

— Не знам.

Гигантът се усмихна лекичко.

— Разбира се, че знаеш.

Тя го погледна.

— Какво?

— Знаеш — отвърна той. — Знаеш, че трябва да започнеш отнякъде. Дори от малко поле като това.

— Връщам се в Мерис Рест с теб. Оттам ще започна…

— Не — прекъсна я Джош. Очите му бяха нежни, но изпълнени с болка. На челото му имаше три рани, които щяха да зараснат и да оставят белези след себе си. Те щяха винаги да му напомнят за стария кечистки номер. — Не разполагаме с достатъчно храна и вода за всички, за да стигнем до Мерис Рест. Има още много път.

— Не е толкова далеч.

— Достатъчно далеч е — отвърна гигантът и посочи долината. — А там долу има много място за още посеви. Вероятно в планината живеят и други хора, които отдавна не са вкусвали прясна бамя, боб и тиква. — Устата му се навлажни при тази мисъл. — Храна за душата — каза той и се усмихна.

Суон се загледа в мъжа, жената и децата, които работеха.

— Но… какво ще стане с хората в Мерис Рест? Какво ще стане с приятелите ми?

— Оправяли са се преди да отидеш там. Ще се оправят и докато се върнеш. Сестрата беше права. Трябва да работиш, докато е лято… а нямаме представа колко дълго ще продължи то. Може би месец, може би шест. Но студът ще се завърне. Моля се на Бог следващата зима да не продължи толкова дълго.

— Хей! Хей, вие там! — Фермерът ги беше видял и им махаше с ръка. Жената и децата също спряха да работят и вдигнаха погледи нагоре към пътя.

— Време е да си създадеш нови приятели — каза нежно Джош. Суон не отговори. Тя гледаше махащия фермер и накрая също му помаха. Той каза нещо на жената и тръгна нагоре по виещата се пътека, която свързваше земята им и пътя.

— Започни оттук — каза гигантът. — Започни веднага. Мисля, че това момиче — Джоуи — може би ще успее да ти помогне. Как е успяла да съхрани това цвете живо толкова дълго време? — Сърцето му се свиваше, но трябваше да изрече следващите думи: — Вече не се нуждаеш от мен, Суон.

— Не е вярно, Джош! — Долната ѝ устна потрепери. — Винаги ще имам нужда от теб!

— Птичките трябва да отлетят от гнездата си — отвърна той. — И дори един лебед трябва да разпери крилете си понякога. Знаеш къде ще съм… и как да стигнеш дотам.

Суон поклати глава.

— Как?

— Нива по нива — отвърна гигантът.

Момичето се обърна към него и той я прегърна силно.

— Толкова много… те обичам — прошепна Суон. — Моля те… не си отивай. Остани още един ден.

— Ще ми се да можех. Но ако го направя… няма да си тръгна. Трябва да вървя, докато все още знам, че го искам.

— Но… — Гласът ѝ я предаде. — Кой ще ме пази?

Джош се засмя, но смехът му беше примесен със сълзи. Видя, че фермерът идва по пътеката и Робин беше тръгнал да го посрещне. Другите отново бяха станали на крака.

— Никой мъж не е бил толкова горд с дъщеря си, колкото мен — прошепна в ухото ѝ гигантът. — Ще направиш прекрасни неща, Суон. Ще оправиш отново положението и преди да се завърнеш в Мерис Рест… ще чувам името ти от пътници. Ще казват, че са чували за момиче на име Суон, което се е превърнало в красива жена. Ще разказват, че косата ѝ е от огън и че притежава силата на живота в себе си. Точно това трябва да върнеш на земята, Суон. Точно това трябва да върнеш на земята.

Тя погледна чернокожия гигант и очите ѝ заблестяха.

— Как сте! — провикна се фермерът със сламената шапка. Той беше кльощав човечец, но бузите му вече бяха хванали загар от слънцето. Ръцете му бяха изцапани с пръст. — Откъде сте?

— От края на света — отвърна Джош.

— Аха. Е… струва ми се, че светът няма да свърши днес, нали? Не! Може би утре, но определено няма да е днес! — Фермерът си свали шапката, избърса чело с ръкава си и присви очи към слънцето. — Господи, красиво е! Не мисля, че някога съм виждал нещо по-красиво… освен съпругата и децата ми. — Той протегна ръка към Робин. — Казвам се Мат Тейлър.

— Робин Оукс. — Младежът разтресе предложената му груба ръка.

— Струва ми се, че няма да откажете да пийнете малко вода и да си починете. Добре дошли сте да слезете долу, ако желаете. Не разполагаме с кой знае какво, но в момента работим, за да променим това. Опитваме се да засеем боб и бамя, докато слънцето пече.

Суон погледна към дърветата.

— Какви са тези?

— Кои? Онези мъртвите ли? Някога бяха американски орех. Едно време клоните им щяха да се счупят от плод през октомври. А онези там… — фермерът посочи едни други дървета — … ни даваха праскови през пролетта и лятото. Разбира се, преди всичко да се влоши.

— О — отвърна Суон.

— Господин Тейлър, кой е най-близкият град? — попита Джош.

— Ами Амбървил се намира зад онзи хълм, на пет-шест километра е. Няма кой знае какво там, само няколко бараки и петдесет-шестдесет души. Но имат църква. Знам ги тези неща, все пак съм преподобният Тейлър.

— Разбирам. — Гигантът се загледа в хората долу на полето, в долината и в гората с дървета, които знаеше, че не са мъртви, а само чакаха лечебния допир.

— Какво има вътре? — Преподобният кимна към кожената чанта, която Суон беше оставила в краката си.

— Нещо… чудесно — отговори Джош. — Преподобни Тейлър, ще ви помоля да направите нещо за мен. Отведете тези хора в къщата си, седнете на един стол и изслушайте какво… какво ще ви каже дъщеря ми. Ще го направите ли?

— Дъщеря ти? — Мъжът се намръщи озадачен и погледна Суон, но побърза да се засмее и сви рамене. — Е, живеем в доста шантав свят. Разбира се. Всеки е добре дошъл да си почине в дома ми.

— Определено ще ви е интересно да чуете какво има да ви казва — отвърна Джош, след което отиде до пътя и взе една от раниците, в която имаше храна и манерка с вода.

— Хей! — провикна се Робин. — Накъде тръгна?

Гигантът отиде при младежа, усмихна се и го хвана за раменете.

— У дома — отвърна той и на лицето му се появи сурово и заплашително изражение: една от намръщените му физиономии от ринга. — Искам да се пазиш и да се грижиш за Суон. Тя ми е много скъпа. Разбираш ли?

— Да, сър, много добре разбирам.

— Надявам се наистина да е така. Не ми се иска да измина целия този път, за да дойда да ти сритам задника. — Но Джош вече беше видял как се гледаха двамата, как вървяха един до друг и как си говореха тихичко, сякаш си споделяха някаква тайна, и знаеше, че няма нужда да се тревожи. Плесна младежа по рамото. — Ти си точен, приятелю — каза той… и изведнъж Робин го прегърна силно.

— Грижи се за себе си, Джош. И не се тревожи за Суон. На мен също ми е много скъпа.

— Господине? — провикна се преподобният Тейлър. — Ти няма ли да слезеш в долината с нас?

— Не. Имам още доста път да извървя и по-добре да тръгвам. Искам да измина още два-три километра, преди да се стъмни.

Преподобният явно се изненада, но разбра, че черният гигант наистина смята да продължи по пътя си.

— Почакай минутка тогава! Задръж! — Мъжът бръкна в джоба на платненото си яке и извади нещо от него. — Ето — подаде го на Джош. — Вземи това да ти прави компания по пътя.

Гигантът погледна предложеното му сребърно разпятие на верижка.

— Вземи го. Един пътник се нуждае от приятел.

— Благодаря ви! — Джош си сложи верижката на врата. — Много ви благодаря!

— Успех. Надявам се да намериш онова, което търсиш, когато стигнеш там, закъдето си тръгнал.

— Аз също. — Гигантът пое по планинския път на запад. Измина десетина метра и се обърна. Робин и Суон бяха застанали един до друг и го изпращаха с поглед. Младежът беше прегърнал момичето, а тя беше облегнала глава на рамото му.

— Нива по нива! — провикна се Джош.

И в следващия миг беше заслепен от сълзи. Обърна се и пое по своя път с красивия образ на Суон, запечатан завинаги в съзнанието му.

Момичето го гледа, докато не се изгуби от поглед. Всички останали освен Робин бяха тръгнали с преподобния Тейлър към къщата му долу в долината. Тя хвана младежа за ръката и обърна лице към планината и котловините, където мъртвите дървета чакаха да бъдат събудени като неспокойно спящи създания. Някъде отдалеч ѝ се стори, че се разнесе пискливата и радостна песен на птица… вероятно птица, която току-що беше осъзнала какво може да прави с крилете си.

— Нива по нива — обеща Суон.

* * *

Дните минаваха.

И високо горе, където върхът на Уоруик Маунтин почти докосваше синьото небе, малки семена, които бяха разпръснати от вихрушките и съживени от пръстите на момичето с косата от пламъци, започнаха да реагират на слънчевата светлина и от тях пораснаха крехки зелени стъбла.

Стъблата пробиха пръстта и тръгнаха нагоре в търсене на топлина, за да се превърнат в цветя — червени и лилави, яркожълти, снежнобели, тъмносини и бледолилави.

Те блестяха като скъпоценни камъни на слънцето и отбелязваха мястото, на което почиваше Сестрата.

* * *

Седмиците минаваха и пътят го омаломощаваше.

Лицето му беше посивяло от прахта, но раницата беше по-лека на прегърбения му и изморен гръб. Той продължи да върви, стъпка по стъпка, като следваше пътя, който се виеше на запад през земята.

През някои дни слънцето печеше с пълна сила. През други облаците се завръщаха и валеше дъжд. Но дъждовната вода беше сладка на езика му, а и бурите не продължаваха много дълго. След това облаците се разкъсваха отново и слънцето напипаше през тях. По обед температурите се усещаха като средата на лятото, какъвто беше и сезонът според Джош — поне по календара на някогашния свят — но нощите бяха студени и се налагаше да търси топлината на някой хамбар или къща край пътя, ако имаше късмет да намери такива.

Но продължаваше да върви и да се надява.

По пътя успяваше да изтъргува храна за клечки кибрит и когато се случеше да прекара нощта на открито, палеше огън, за да държи нощните създания настрана. Една вечер в Западен Кентъки беше събуден под изпълнено със звезди небе и в началото не разбра какво е обезпокоило съня му… но после се ослуша и разбра.

Чу свирукане, което се усилваше и заглъхваше, сякаш идваше отдалеч.

Джош имаше чувството, че си губи разсъдъка или че е трескав… но смяташе, че мелодията е „Събрали сме се около черницата, около черницата, около черницата; събрали сме се около черницата, съвсем рано сутринтааа…“

След това потърси къща или хамбар, където да прекара нощта.

По пътя видя първите знаци на пробуждането: малки зелени пъпки на едно дърво, ято птици, малко петно смарагдовозелена трева, теменужка, поникнала в купчина пепел.

Нещата се завръщаха. Много бавно. Но все пак се завръщаха.

Не минаваше ден — не минаваха дори много часове — през който Джош да не си мисли за Суон. Представяше си как ръцете ѝ работят с пръстта, как докосват семената и зърната, как пръстите ѝ галят кората на орехите и прасковите и как съживяват всичко.

Прекоси река Мисисипи на ферибот, управляван от белобрад старец, чиято кожа беше с цвета на речната тиня, а възрастната му съпруга свиреше на цигулка през цялото време, докато пътуваха и се смя на износените му обувки. Джош остана с тях същата нощ и тримата си похапнаха добре боб и солено свинско за вечеря. Когато на сутринта отново тръгна на път, установи, че раницата му е по-тежка с чифт маратонки с меки подметки, които му бяха малки, но му паснаха чудесно, след като им отряза пръстите.

Стигна до Мисури и крачката му се ускори.

Силна гръмотевична буря го принуди да спре на едно място за два дни. Намери подслон от потопа в една малка общност, лаконично кръстена Голям кладенец, защото наистина имаше голям кладенец в центъра на града. В училището игра на покер срещу двама тийнейджъри и възрастен бивш библиотекар. Изгуби петстотин двадесет и девет хиляди долара под формата на кламери.

Слънцето отново изгря и Джош продължи по пътя си, благодарен, че онези мошеници не му бяха взели маратонките от краката.

От двете страни на пътя имаше зелени лози, увили се около сивите дървета. Зави зад един завой и рязко спря.

Нещо проблясваше в далечината отпред. Улавяше светлината и блестеше. Приличаше на някакъв сигнал.

Джош продължи да върви и да се опитва да разбере какво блестеше. Но все още беше много далеч и не можеше да види. С всяка крачка се доближаваше все повече до нещото и дори вече не обръщаше внимание на мехурите на краката си.

Нещо проблясваше… проблясваше… проблясваше…

Гигантът отново спря, за да си поеме въздух.

В края на прашния път видя фигура. Две фигури. Една висока и една ниска. Две фигури, които чакаха. Високата носеше дълга черна рокля с пайети, в които се отразяваше слънчевата светлина.

— Глори! — провикна се Джош.

И тогава я чу да вика името му и я видя да тича срещу него, облечена в роклята, която беше носила всеки ден, всеки божи ден, с надеждата, че това ще е денят, в който той ще се прибере у дома.

И наистина се оказа този.

Джош също побягна към нея и от дрехите му полетя прах, когато я вдигна и я стисна силно в прегръдката си, докато Арън крещеше и подскачаше около тях и дърпаше ръкава на чернокожия гигант. Джош вдигна и момчето и прегърна силно и двамата. Всички се предадоха на сълзите.

Прибраха се у дома… и там на нивата до къщите на Мерис Рест имаше ябълкови дървета, натежали от плодове, израснали от фиданките, които Армията на съвършенството беше пропуснала.

Жителите на града наизлязоха от домовете си, събраха се около Джош Хъчинс и на светлината от газените лампи в новата църква той им разказа всичко, което се беше случило, и когато някой го попита дали Суон някога ще се върне, Джош им отговори уверено:

— Да. След време. — Той прегърна силно Глори. — След време.

* * *

Времето минаваше.

Селища се издигаха от калта, строяха се зали за срещи и училища, църкви и къщи, като първоначално бяха леки дъсчени постройки, а после големи тухлени здания. Последните останали армии намериха хора, които бяха готови да се бият за домовете си и тези армии се стопиха като сняг на слънце.

Занаятите процъфтяваха и селищата започнаха да търгуват едно с друго. Пътешествениците бяха добре дошли, защото носеха новини отдалеч. Повечето градове си избираха кметове, шерифи и общински съветници и законът на оръжието започна да отстъпва място на силата на съда.

Историите бързо се разпространяваха.

Никой не знаеше как се бяха зародили, нито къде, но името ѝ се носеше по цялата пробудена земя и в него се съдържаше сила, която караше хората да седнат, да слушат и да задават въпроси на пътниците какво бяха чували за нея и дали историите бяха истина.

Защото повече от всичко искаха да повярват.

Говореха за нея в къщи и училища, в общински сгради и магазини. Тя притежава силата на живота!, повтаряха те. В Джорджия беше съживила няколко овощни градини с прасковени и ябълкови дървета! В Айова беше събудила дълги километри наред ниви с царевица и пшеница! В Северна Каролина беше докоснала някакво поле и от пръстта му бяха поникнали цветя, а сега отивала в Кентъки! Или Канзас! Или Алабама! Или Мисури!

Оглеждайте се за нея!, казваха хората. Следвайте я, ако желаете, както правят стотици други, защото младата жена на име Суон притежава силата на живота и събужда цялата земя!

В следващите години всички щяха да говорят за съживяването на пустошта, за отглеждането на култури и за изкопаването на канали, по които да плават баржи. Щяха да говорят за деня, в който Суон срещнала лодка с оцелели люде от една унищожена земя, наречена Русия, и никой не можел да разбере езика им, но тя разговаряла с тях и ги разбирала чрез чудодейния стъклен пръстен със скъпоценните камъни в него, който винаги носела със себе си. Щяха да говорят за възстановяването на библиотеките, великите музеи и училищата, в които щеше да се преподава предимно урокът, научен от ужасния холокост, случил се на седемнадесети юли: Никога вече.

Щяха да говорят за двете деца на Суон и Робин — близнаци, момче и момиче — и за празненството, на което хиляди се събрали в град Мерис Рест, за да видят тези деца, кръстени Джошуа и Сестрата.

И когато разказваха историите на собствените си деца — на светлината от свещите в топлите си домове или на горящите улични лампи под звездите, които все още разбуждаха силата на мечтите — винаги щяха да започват с едни и същи вълшебни думи:

„Имало едно време…“

1

Мериън Робърт Морисън (1907 — 1979), по-известен като Джон Уейн, е американски киноактьор, определян от мнозина като най-голямата звезда в американското филмово изкуство.

2

Северноамериканско военновъздушно космическо командване — военна организация на САЩ и Канада, която осигурява отбраната и гарантира суверенитета на въздушното им пространство.

3

Северноамериканско командване, което по време на Студената война отговаря за два от трите компонента на военните стратегически ядрени сили на САЩ, наречени „ядрена триада“ (базирани на сушата междуконтинентални балистични ракети, оборудвани с атомно оръжие стратегически бомбардировачи и изстрелвани от подводници балистични ракети). СВК отговаря за първите две.

4

Американски свръхзвуков стратегически бомбардировач.

5

От англ. creep — отвратителен, неприятен човек; буквално: Сестра Отврат.

6

Жаргонен термин за амил нитрит — афродизиак, който може да се използва и като наркотично вещество.

7

Името на героинята означава на англ. „лебед“ — оттук идва и двузначният смисъл на заглавието на романа, което може да се преведе както като „Лебедова песен“ (с целия вложен в тази фраза смисъл), така и като „Песента на Суон“.

8

Герой от едноименния разказ на Уошингтън Ървинг от 1819 г.

9

Енергичен танц, популярен през 60-те години на XX в.

10

Термин в християнската есхатология, който се отнася до въздигането, описано в 1Сол. 4:16-17. Според този библейски текст, когато Исус се завърне на Земята, починалите християни и онези, които са все още живи, ще бъдат грабнати в облаците, където ще срещнат Господ във въздуха.

11

Американски гризач, подобен на лалугер.

12

Чарлита — така американците са наричали виетнамските войници по време на Виетнамската война.

13

Гейзер в Йелоустоун, известен с редовните си изригвания на гореща вода.

14

Прозвище на Ню Йорк.

15

Благословена. Ти си благословена (исп.).

16

Автоматите „Инграм“ приличат на израелските автомати „Узи“.

17

Пророк от Стария завет. Не се подчинява на Бог да проповядва в Ниневия и се опитва да избяга по море, но го застига буря, в която — след като е хвърлен зад борда, защото екипажът смята, че носи лош късмет — е погълнат от гигантска риба.

18

Прякор на „Форд Тъндърбърд“, който се произвежда от 1955 до 1997 г. и след това от 2002 до 2005 г.

19

Вероятно става въпрос за версията на The Platters от 1973 г.

20

Спенсър Бонавентчър Трейси (1900 — 1967) — американски театрален и филмов актьор, една от главните звезди на Златния век на Холивуд.

21

Препратка към популярната детска песен „Старата майка Хъбард“.

22

Джийн Диксън (1904 — 1997) — една от най-известните американски гадателки и астроложки на XX в. Известна с предсказанието си за смъртта на президента Кенеди.

23

Концепция в международните отношения, според която може да се постигне стабилност чрез равномерно разпределение на силите между няколко държави, така че никоя от тях да не доминира.

24

Става въпрос за 30-секундната престрелка между каубои извън закона и пазители на реда, считана за най-известната престрелка в историята на Дивия запад. Престрелката се състои около 15:00 часа на 26 октомври 1881 г. в Тумбстоун, Аризона. Тя е назрявала от дълго време и е в резултат от враждата между каубоите Били Клеърборн, Айк и Били Клантън, Том и Франк Маклори от една страна, и пазителите на закона в лицето на градски шериф Върджил Ърп, заместник градския шериф Морган Ърп и временните заместник-шерифи Уайът Ърп и Док Холидей.

25

Алюзия с известната реплика на Дороти към Тото от филма „Вълшебникът от Оз“.

26

Порода бикове.

27

Песен от 1961 г., изпълнена за първи път от Одри Хепбърн във филма „Закуска в Тифани“.

28

Вид сладолед на „Юнилевър“, произведен за първи път в Йънгстаун, Охайо, в началото на 20-те години на XX в.

29

Доброкачествен тумор, произлязъл от влакнестата (фиброзна) съединителна тъкан. Може да е локализиран в различни части на тялото, обикновено по кожата. Расте бавно и е добре ограничен от околните тъкани.

30

Кор. 13:12. (Всички цитати от Библията са в превод на Библейско общество 2000.).

31

Псалми 39:4-13.

32

Интерпретация на Псалм 22:1-3.

33

Прозорец или система от прозорци, разположени на таван на помещение, капандура.

34

Матей 16:23.

35

Откъсът е от поемата „Пуста земя“ (1922) на Т. С. Елиът. Преводът е на Цветан Стоянов (1993).

36

Генерал с пет звезди на пагоните; може да се счита за еквивалент на генералисимус. Подобно звание се носи само във военно време.

37

Високопроизводителен компютър със значителен обем оперативна и външна памет, предназначен за централизирано организиране и хранилище на данни с голям обем и за изпълнение на интензивни изчисления.

38

Гълъб — от англ. dove.

Content

Робърт Маккамън
Лебедова песен

Първа Книга

Едно Няма връщане назад

1 16 юли 22:27 часа, лятно северноамериканско източно време Вашингтон

2 23:19 часа, лятно северноамериканско източно време Ню Йорк

3 22:22 часа, лятно часово време Конкордия, Канзас

4 23:48 часа, лятно часово време. Близо до Уичита, Канзас

5 23:50 часа, планинско лятно часово време Блу Доум Маунтин, Айдахо

Две Огнени копия

6 17 юли 4:40 часа, лятно северноамериканско източно време Ню Йорк

7 10:16 часа, лятно северноамериканско източно време Ню Йорк

8 8:31 часа, планинско лятно часово време Блу Доум Маунтин, Айдахо

9 10:46 часа, лятно часово време. На магистрала 70. Окръг Елсуърт, Канзас

10 10:17 часа, планинско лятно часово време. Земен дом

11 13:18 часа, лятно северноамериканско източно време. На борда на Въздушния команден център

Три Гаси светлините

12

13

14

15

16

17

18

Четири Земята на мъртвите

19

20

21

22

23

24

25

26

Пет Колелото на съдбата се завърта

27

28

29

30

31

32

33

Шест Адът замръзва

34

35

36

37

38

39

40

Седем В размисли за утрешния ден

41

42

43

44

45

46

47

Втора книга

Осем Крастава жаба със златни криле

48

49

50

51

52

53

54

Девет Фонтанът и огънят

55

56

57

58

Десет Царевични зърна

59

60

61

62

63

Единадесет Дъщеря на леда и огъня

64

65

66

67

68

69

Дванадесет Истински лица

70

71

72

73

74

Тринадесет Генерал на армията

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

Четиринадесет Молитва за сетния час

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

1