Даина Чавиано

Мъжът, жената и гладът

Тайните на Хавана #3

На Хилдегард[1] по случай деветстотингодишнината от рождението й.

За да се унищожат народите […], най-напред им отнемат паметта. Унищожават книгите им, културата им, историята им. И някой друг им написва други книги, дава им друга култура и им измисля друга История. После народът започва постепенно да забравя какъв е и какъв е бил. Светът около него го забравя още по-бързо.

Милан Кундера, Книга за смеха и забравата

О quam valde plangendum

et lugendum est.[2]

Hildegard von Bingen

Благодарности

… На Мануел Морено Фрахиналс, защото лекциите му, които чух, когато още живеех на острова, ме подтикнаха да проуча скритата история на Куба — онази, която никога не ни преподаваха в училище; на архитект Беатрис Масо, съпругата му, за споделените с мен книги и съвети; на Есперанса Браво де Барона и Гладис Рамос от университета в Маями за помощта, която ми оказаха в издирването на данни от минали епохи; на изследователката Маделин Камара за нейните ценни предложения и въодушевена критика; на родителите ми, защото дори от разстояние все така ме подкрепят и насърчават.

Прелюдия

Тя не го знае, но съвсем скоро животът й ще се промени, като в онези телевизионни сериали, в които случайностите сякаш се съюзяват против героинята. С тази разлика, че тя не е действащо лице от телевизионен сериал и не е сигурно, че в края провидението ще се намеси под формата на Deus ех machina[3] и ще промени съдбата й.

Върви, погълната от спомена за нещо, което се е случило преди няколко дни. Смята, че това събитие е променило живота й, но се лъже. Това, което наистина ще го промени, предстои да се случи. Сега крачи по булеварда, наслаждавайки се на бриза, който гали бедрата й и прониква през коприненото й бельо. Тропическият вятър е демон, който преследва жените в Карибите, и на нея това мълчаливо задиряне й харесва. Върви, полюшвайки ханша си, и примира от удоволствие, възбудена от дръзкия полъх на пасатите.

Коприненото бельо е един от подаръците, които е събирала с цената на всичко; разкошно парче тъкан, която би предизвикала завистта на всяка жена, защото в родината й никоя не може да мечтае за подобен лукс, освен ако не й го изпрати роднина от чужбина или не го получи от някой приятел турист… Тя няма роднини в чужбина, но сега не мисли за това. Щастлива е от усещането, че е добре облечена и най-вече добре нахранена — истинско разточителство в един беден и съсипан град.

В момента не изпитва тревога. Може би, ако предполагаше какво ще се случи, щеше да се върне обратно. Знае, че вече е близо до мястото, и ускорява крачка, когато си спомня кой я чака. Приближава се — доверчива и ухаеща — към единственото място в града, което би трябвало да отбягва.

Първа част

Мъж и жена ги създаде

1.

Братле, колко време мина… Спомням си как ходехме на моста на Кубаналеко да гледаме момичетата на плажа. Бяхме още хлапета. Какъв кеф беше. Още се чудя как завърших гимназия. Баща ми щеше да получи удар, когато му казах да забрави за университета и за лекарската кариера. Къде ти, човече! Нямаше да издържа на това напрежение. Освен това винаги съм си падал по рисуването. Да не ти разправям какъв джангър се вдигна. Представи си — син художник. Баща ми ругаеше наляво и надясно из апартамента, а майка ми тичаше след него и затваряше прозорците, за да не чуят съседите. Страхотна сценка. По това време в квартала е адски шумно, но тогава се възцари пълна тишина. Предполагам, че всички са стояли със залепени на стената уши, за да чуят скандала. При все това си струваше. Ако не бях учил рисуване, сега щях да бачкам по дванайсет часа на ден в пълна с хлебарки болница за няколко жалки песо, които за нищо не стигат. Освен това исках да се забавлявам и да имам време за нимфите… Спомняш ли си? „Стар недъгав сатир, който нимфите дебнеш…“[4] Уверявам те, че няма по-подходящо място да свалиш някоя готина мацка от едно училище по изкуство. Ако знаех, че нищо от това няма да се повтори, щях да му се насладя двойно… Животът обаче ти погажда какви ли не номера. Учиш като вол, работиш като глупак и когато мислиш, че вече можеш да се кефиш истински, появява се нещо, което ти скапва живота. Разбира се, в моя случай не беше само едно, а цял куп неща, но главното беше Клаудия. Започнахме да движим заедно, когато следвах изобразително изкуство. Или по-скоро я видях за първи път през онзи период. В действителност станахме гаджета, след като ме изхвърлиха от училището заради онзи скандал с памфлета. Изгониха много хора, но ще ти разкажа тази история друг път… Сега само Клаудия ми е в главата. За първи път срещах момиче като нея — беше адски странна. Затова хлътнах. Влюбих се до уши. Ако не беше такава, може би щях да преспя с нея два пъти и после да се чупя. Но не. Взех, че се увлякох по най-странното момиче, което съм срещал. Мисля, че ме хвана с нещо. Сигурно ми е направила някоя магия. Не че съм я заварвал да върши нещо подозрително; никога не съм я виждал да се занимава с магии, но в тази страна човек може да очаква всичко от жените. Казвам ти го от собствен опит: не вярвай на никоя, колкото и университетски дипломи да има. Беше учила много — много история на изкуството и много марксизъм, но беше по-голяма спиритистка и от Алан Кардек. Уверявам те. Постоянно виждаше неща, които никой друг не виждаше… Не, не беше луда, нито истерична. Беше идеалната жена — дама в салона, кралица в кухнята и курва в леглото. И казвам курва с обич, в хубавия смисъл на думата. Беше от онези курви, които те размекват, защото са толкова наивни, че вярват на всичко, което им кажеш, но не защото са тъпи, а защото са благородни. Освен това можех да разговарям за всичко с нея. А когато кажеше нещо, то винаги се случваше. Беше ходещ хороскоп. Уверявам те, брат, идеалната жена… Дали е била девствена, когато я срещнах? Да не си луд? Тя не се занимаваше с такива глупости. Задръж за себе си девствениците — създават само главоболия. И колкото са по на години, толкова по-лошо. Травмират те, предявяват изисквания, отговорности и накрая свършваш при някой психиатър. Къде ти! Тези неща не са за мен… Е, другите също създават проблеми, но в друг смисъл. Приятел, какво да ти кажа? Всички ти усложняват живота, въпреки че, да си призная, Клаудия е на първо място. Страхотни главоболия си създадох с това момиче!… Добре, ще ти разкажа на части. Трябва обаче да започна от началото, защото вече ти казах, че не беше обикновена мацка, а за да обясня защо, се иска време. Кафе? Няма да ми дойде зле. Мисля, че на две пресечки от тук има заведение.

2.

Рубен веднага разпозна лицето й. Беше го виждал десетки пъти преди години, когато още учеше във Висшия институт за изкуства и се бе наложило да отиде в Националната библиотека за някакви справки. Оказаха се в една и съща зала, където всички, изглежда, прелистваха книги по изкуство. Тя обаче не го забеляза, а Рубен беше твърде стеснителен, за да се опита да я заговори. В продължение на седмици наблюдаваше извивката на шията й, като нарисувана от Модилияни, наведена над трактат по грък-римско грънчарство. Изпадаше в екстаз, докато съзерцаваше почти прозрачния й профил и огромните й, често скрити от миглите очи, които проследяваха контурите на рисунките или снимките в книгите. Приличаше на една от онези викториански наяди, които Уотърхаус е рисувал преди сто години.

Един ден момичето не се появи. Той продължи да ходи в библиотеката дори след като приключи проучването си, но не я видя отново и споменът за нея се превърна в едно от онези дребни огорчения, които остават скрити в паметта, готови да избухнат в най-неочаквания момент. Точно това се случи, когато я срещна отново сред тълпата от любопитни, които изпълваха Площада на катедралата. И именно тревогата и тъгата, изписани по лицето й, някога толкова спокойно и вдъхващо страхопочитание, го накараха да се реши.

Тя вървеше между павилионите и сергиите, на които по-леките стоки трептяха, подухвани от идващия от залива вятър. Скоро щеше да се озове пред него. Рубен разбра това, защото забеляза, че тя следва известен план в обиколката си. Беше дошла от другия край на площада, като избягваше тълпата, която заплашваше да я повлече в друга посока. Сигурно беше от хората, които при влизането си в някой музей решават да го разгледат, спазвайки определен ред — първо от едната страна, после от другата, от страх да не се объркат и да пропуснат някой ценен експонат. Рубен също страдаше от тази мания, която може би се дължеше на професията му. Макар и да не бе разбрал какво учеше непознатата от библиотеката, сега го осени предчувствието, че е свързана с неговия свят.

Бризът се промъкваше по уличката, свързваща площада с Булеварда на пристанището, и разхлаждаше минувачите от топлината, която излъчваха нагорещените плочки — беше едно от онези сполучливи съчетания, произтичащи от постоянното съжителство между хората и природата на острова. Всички улици на Хавана сякаш винаги сочат към морето, благодарение на тази загадъчна прозорливост вятърът постоянно духа към сърцето на столицата.

Тя се спря за момент пред съседния павилион, където бяха изложени бродерии и плетени изделия. Погали с ръце кърпите и покривките, обшити с фестони с преплетени растителни фигури, завъртя един миниатюрен слънчобран и вдигна една пурпурна ленена рокля, за да я види срещу слънцето. Погледът й се плъзна към неговата маса и се спря върху кожените чанти и портмонета, които се полюшваха на куките. Веднага след това започна да докосва стоките, сякаш погледът не й беше достатъчен, за да прецени стойността или красотата им. Погали многоцветната кожа на една дамска чанта, която беше останала скрита зад другите.

— Колко струва? — попита, без да погледне продавача.

Той каза цената. Едва тогава момичето вдигна очи от чантата и срещна очите му.

— Много е скъпа.

А тя беше по-хубава, отколкото си спомняше.

— Материалът се обработва трудно — отвърна Рубен, като се опитваше да запази неутралния тон на търговец.

Тя отново погледна чантата, ръцете й я погалиха и се отдръпнаха от нея почти с тъга.

— Дълго ли ще останеш?

Тя повдигна въпросително вежди.

— Ако си тук, когато затворя, може да ти направя отстъпка — каза той тихо, за да го чуе само тя. — Не мога да се пазаря пред хората. После ще трябва да го правя с всички.

Тя кимна почти уплашено.

— Ще бъда наблизо — прошепна и в очите й се появи наченка на усмивка, която така и не разцъфна.

Продължи пътя си към следващата сергия с непроницаемо изражение, сякаш изобщо не беше разговаряла с него. Рубен я видя да потъва в човешкия прилив, където всеки можеше да се удави или да се изгуби завинаги. Отговори машинално на въпросите на една двойка, която се опитваше да надвие глъчта, а после на един младеж, който търсеше специален подарък за жена на неопределена възраст; после изгуби представа за лицата на хората, които се спряха при него, като вниманието му беше погълнато единствено от удължаването на сенките. Стотици пъти огледа множеството около него, но не видя отново непознатата; разбра, че не му остава нищо друго, освен да чака тя да се появи отново едва когато слънцето започне да залязва над морето и настъпи моментът да прибере стоката.

Когато сянката на двореца, където се помещаваше „Ел патио“, някога принадлежал на маркиз Агуас Кларас, докосна вратите на ателието по графично изкуство — в миналото дом на маркиз Аркос, — се разнесоха пронизителни звуци, които отекнаха из целия площад и отвлякоха вниманието на туристи и зяпачи от стоките. От „Емпедрадо“ се появи група танцьорки с шеметно развети поли, които се въртяха и се движеха с необуздаността на афрокубински богини: сладострастната и оргазмична Ошун с паунските си пера; Йеманджа с одеждите си от морска пяна, плъзгаща се като птица по водата; хорото от жрици, които възбуждат пламенността на божествата; и сред бурните танци — неудържимата истерия на барабаните.

Скоро вниманието се раздвои: мнозинството от местните жители се върна към сергиите, докато чужденците наблюдаваха удивени спектакъла, който продължи чак докато силуетите на сградите започнаха да потъмняват. Тогава Рубен махна яркоцветния чадър, под който се предпазваше от слънцето, и прибра стоката си в чудноватото съоръжение, което, след като го затвореше, се превръщаше в количка. На площада останаха малко хора. Повечето бяха туристи, на които един бабалаво[5], явно нает от правителството, им предсказвате бъдещето на дъската си. Единствено кубинците обаче можеха да забележат разликата. Чужденците наблюдаваха удивени триковете на самозванеца, който в този ден беше решил да премести оперативния си център в тази зона.

Рубен затвори вратичките на дървената количка и махна клиновете, с които бе застопорил колелата. После я забута към ъгъла на катедралата, където беше паркирал очукания си шевролет. Докато се бореше с неравните плочки, той хвърли последен поглед към групата в средата на площада. На фона на каменните колони от осемнайсети век мулатките, облечени в жълтите си, сини и бели дрехи, се смесваха с италианци, шведи, канадци и испанци, които бяха нарамили камери, пакети и носеха на главите си алпинистки шапки. Всички чакаха на опашка предполагаемият жрец — бяла въздушна дреха върху тъмната му като нощ кожа — да им измърмори бъдещето между едно и друго всмукване от пурата.

Рубен понечи да продължи пътя си, но някакъв проблясък на интуицията му го накара да спре и да огледа отново групата. Сред маските откри фигура с магнетичен поглед, чието изражение не успя да разгадае. Там, облечена с дългата си бяла рокля от лен и с римските си сандали, беше непознатата от библиотеката.

3.

Този остров се продава. Дори не се предлага на търг — продава се на едро. Не само работната му ръка, но също душата му; всяко вярване, всеки стих, всяка песен от религиите му, всеки щрих на хората, които са го рисували в продължение на векове. А онези там идват с цялата си култура, но продължават да не проумяват нищо. Слушат бръщолевенето на измамника със същата наивност, с която приемат всичко, което четат за острова. Как може дори да си помислят, че един жрец би превърнал вярата си в шоу, заплащано в долари? Но те се наслаждават на измамата. Може би става дума именно за това — предпочитат да приемат за чиста монета всичко, което им се показва, вместо да си задават въпроси… Или пък съм несправедлива? Може би е много трудно да се стигне до дъното на цялата тази бъркотия. Включително за нас. Едва ли някой разбира какво, по дяволите, става тук. Може би сме толкова изолирани, че сме се превърнали в друг вид. Странни същества сме. Ние, кубинците, сме марсианците на Земята и само един извънземен е в състояние да разбере друг извънземен.

По дяволите! Бих дала какво ли не, за да се отърва от тази мания да се съмнявам във всичко; затова съм в това положение — всеки момент ще ме изхвърлят от работа, защото си пъхам носа, където не трябва. Макар че как да мълча, като знам, че търгуват с картините от музея? И откъде да предположа, че са заповеди „отгоре“?

Ти си глупачка, Клаудия. Ще си изпатиш, защото не си държиш езика зад зъбите. Но съдбата ми е такава — да защитавам изгубените каузи, безумците, всичко онова, което е безвъзвратно обречено. Не мога да действам по друг начин. Както не мога да стоя безучастно, когато продават острова ми на парче… Това е по-лошо от „златната треска“, която избухна по време на студентските ми години, когато откриха онези обменни бюра и хората предаваха златните си коронки, порцелановите сервизи, наследени от баби и дядовци, и семейните бижута, оцелели от войни и катаклизми, срещу бонове за храна, вентилатор или малка кола, която след две години вече не ставаше за нищо; толкова голяма беше мизерията, че хората забравиха дори предците си. Най-важното беше да се оцелее. Сякаш колониалните времена се завръщаха. Затова правителството настръхна, когато хората започнаха да говорят за „обменното бюро на Ернан Кортес“, защото там срещу златото даваха джунджурии, както испанците са постъпвали с индианците… Името го измислиха самите хора, които носеха скъпоценностите си там. Какъв друг избор им оставаше, освен да се надсмиват над собствената си мизерия! Само така можеха да облекчат болката. Раздялата с тези предмети означаваше отказ от кръвния завет, защото тези скъпоценности бяха нещо повече от вещи — бяха късчета дух, които хората продаваха, за да поддържат жива плътта; вчера е била дреха на прабабата; днес — картина; утре — религиозна статуетка или каквото се е запазило от едно минало, което навярно е било бляскаво, ако се съди по това, което е оцеляло… Баба ми щеше да се поболее от мъка, когато трябваше да се раздели с една сребърна лъжичка — първия подарък, който е дала на майка ми, когато научила, че е бременна, и първата лъжица, която използвах.

Сега обаче е по-лошо. Продажбата не се ограничава с личните вещи, а се разпростира върху нещата, които принадлежат на всички и следователно не би трябвало да принадлежат на никого. Вече не уважават дори оришите и това наистина е тревожно. Нищо добро не очаква един народ, който позволява да му отнемат светците.

Много бих искала да знам какво мисли Муба за това. Вече повече от месец не съм я виждала. Бог знае къде скита тази негърка, която постоянно дърпа ушите на питомците си… Някой трябва да накаже тези хора, които твърдят, че са религиозни, а после продават словата на своите ориши. Какъв нагъл тип е този бабалаво! Ще ми бъде интересно да видя лицето му, ако Муба се появи за малко. Бих искала да зная какво ще направи. Сигурно ще умре от страх. А тези чужденци… Колко жалко, господи, колко жалко! Как само се оставят да ги лъжат, горкичките! Муба, къде си? Защо не спреш за малко и не си починеш? Двестате години, откакто си мъртва, не ти ли стигат, за да се укротиш?

4.

Усети нечие присъствие до себе си, но не му обърна внимание.

— Още ли те интересува отстъпката?

Преди да се обърне, тя внезапно си спомни защо беше останала.

— Вече си тръгвах — настоя той.

— Почти бях забравила — отвърна тя, като насочи вниманието си отново към групата.

Той проследи погледа й.

— Интересува ли те сантерията[6]?

— По-скоро ме интересува как се лъжат хората.

Почти веднага съжали, че е изрекла тези думи. Каква глупачка. Не трябваше да се разкрива така пред човек, който можеше да принадлежи към същата шайка като бабалавото.

— Комуто е кеф да е вол, даже ярема си ближе — заяви мъжът.

Тя предпочете да не отговаря и той прие мълчанието й за одобрение на думите му.

— Гладна ли си?

— Малко.

— Каня те на вечеря.

— Къде? Виж каква опашка има в „Ел Патио“.

— Не се безпокой. Ще отидем в „Бодегита“.

— Там ще бъде още по-зле.

Мъжът се разсмя и именно тонът на този смях й вдъхна за първи път известно доверие.

Дон Паричко отваря всичко — изтананика той като човек, който обяснява на едно дете общоизвестна истина. — Да отидем първо при колата, трябва да прибера това.

Изпита лек срам, че върви до мъжа, който буташе товара си, но той се държеше с такова самочувствие, сякаш тикаше бебешка количка. Беше паркирал колата отстрани на катедралата. Тя забеляза, че задните врати са завързани с въжета, промушени през отворите, където някога са били дръжките. Мъжът обаче не изглеждаше ни най-малко смутен от тази крещяща мизерия — откара съоръжението си зад колата и го завърза за теглича, който се подаваше изпод багажника. След като постави две вериги и четири катинара, той се обърна към момичето.

— Тръгваме ли?

„Бодегита“ беше претъпкана. За разлика обаче от другите заведения, тук нямаше нужда да седиш, за да ти сервират ядене.

— Чакай ме тук — нареди й той, като й посочи едно празно място до барплота.

Видя как се приближи до един сервитьор, зает да приготвя някакъв леден еликсир, подаде му скришом две банкноти, които тя успя да различи въпреки разстоянието, и му поръча два сандвича със свинско и две мохито.

— Това е незаконно — прошепна тя, когато той се върна при нея.

— Кое?

— Да носиш долари. Знаеш ли, че могат да те вкарат в затвора?

Той я изгледа така, сякаш откриваше някакъв нов вид човешко същество.

— Не се тревожи, този човек ми е като брат — каза той и внезапно протегна ръка. — Рубен.

За първи път тя се усмихна.

— Наистина, разговаряме от половин час, а не сме се запознали… Клаудия.

— Най-после загадката е разкрита.

— Загадка?

— Ще ти призная една тайна — не те виждам за първи път.

— Така ли?

И той й разказа за дните, които бе прекарал като студент в библиотеката, и за увлечението си по непознатата, която прелистваше книги по изкуство. Клаудия веднага си спомни обстоятелствата — преподавателката им беше дала възможността сами да си изберат тема за курсовата работа в края на семестъра. Тя се бе спряла на еротиката в гръко-римското изкуство. После разговорът премина към следването им. Той беше завършил Висшия институт за изкуства, а после беше работел като преподавател по рисуване. Не й каза обаче, че са го уволнили. Само отбеляза, че предпочита да работи като занаятчия, защото така може да получава долари от чужденците, на които продаваше стоката си. Тя му разказа, че работи в Музея за изящни изкуства; не посмя обаче да му признае, че навярно ще я уволнят, защото бе протестирала срещу продажбата на творби, които принадлежаха на националното културно наследство. Само отбеляза мимоходом, че е имала търкания с шефа си и че може би няма да остане дълго на тази работа.

Говориха дълго, като не преставаха да играят на толкова обичайния между кубинците покер — да преценяват искреността на събеседника си. Този кошмар беше вездесъщ и влизаше в болезнен конфликт със самата същност на островитянина, който се разкъсваше между естествената си склонност да бъде дружелюбен и необходимостта да не показва чувствата си, докато не разбере добре кой е другият. Беше по-скоро дуел, отколкото диалог, истинско изкуство, което неволно ги превръщаше в конкуренти на която и да е агенция за контрашпионаж. Накрая, уморени да се преценяват и да се прикриват, те започнаха да избягват щекотливите въпроси и преминаха към по-общи и следователно по-сигурни теми — Ботичели, средновековната музика, руините на Помпей, филмите за Свещения Граал…

Най-после сандвичите и чашите с мохито пристигнаха. Разговорът временно затихна. Ядоха с ревността на богомолеца, който агонизира в пустинята и почти умиращ открива шепа плодове, оставени там от Божията ръка; ядоха с настървението на човек, който страда от толкова древен глад, че той вече е част от генетичната му памет. И докато засищаха този вековен апетит, изпитаха чувство на странно общение, сякаш ритуалът на храненето — толкова рядък, че изпълнението му придобиваше оттенък на магия — предвещаваше връзки, които щяха да преминат отвъд настоящето. Това ги накара да се почувстват успокоени в библейския смисъл на думата — бяха извършили свещенодействието на кубинеца.

Точно в този върховен момент, в който се наслаждаваше на хляба и свинското месо, подправено с лук, чесън и кисел портокал, и на сладникавото и ухаещо на мента питие, Клаудия видя познато лице, което й се усмихваше от другия край на барплота. Застина с последната хапка в ръка, загледана в жената, която си проправяше път сред хората и която никой друг не виждаше.

— Хубаво, че се храниш, момиче — каза й негърката с акцента си на наскоро дошла от Африка робиня, който дори смъртта не бе успяла да заличи, — но си отваряй добре очите и гледай с кого се събираш, защото току-виж храната ти излезе по-скъпа от глада.

— Има ли опасност? — попита Клаудия на висок глас, без да съобрази, че не е сама.

— Не слагай в устата ми неща, които не съм изрекла. Само ти казах да си отваряш добре очите, за всеки случай.

Рубен също бе престанал да яде, но по различни от Клаудия причини. Припомни си това, което току-що бе казал, но то нямаше връзка с нейния въпрос.

— Опасност? — повтори той.

Момичето обаче не му обърна внимание — широко отворените й очи бяха втренчени в неопределена точка.

— Клаудия? — отново я извика той.

Тя примигна и сякаш някаква пелена падна от очите й.

— Да?

— Какво ти става?

— Нищо, защо питаш?

— Какво каза за опасността?

— Нищо не съм казала.

Рубен предпочете да не настоява. Знаеше, че случилото се не беше нормално, но нямаше представа какво можеше да бъде. Реши да приеме невъзмутимото изражение на английски лорд, макар че вътрешно изпитваше любопитство. Каква странна жена! Толкова му харесваше, че почти го плашеше. Доизяде сандвича си, като я наблюдаваше с крайчеца на окото. Клаудия също изяде своя, като хвърляше скришни погледи към един ъгъл, където Рубен не успя да види нищо, колкото и да се взираше.

5.

… Само че не си се срещал с Мавърката. В сравнение с нея твоята Клаудия е пеленаче. Мавърката наистина не си поплюва. И с жена като нея няма пет-шест. Явно й се е случило нещо лошо. Досега не съм успял да разбера какво е, но сигурно й е вгорчило характера. Не знам защо, но имам чувството, че Мавърката, която познавам, не е истинската Мавърка. Интуицията ми го подсказва. Понякога се втренчваше пред себе си, сякаш виждаше неща, за които само тя знаеше. Дори изражението й се променяше и ставаше нежно. Но когато започвах да я подпитвам, нежността изчезваше и тя пак ставаше другата. Според мен тези настроения бяха свързани с някакъв мъж, защото тя има малък син, но никога не ми е говорила за баща му… Един Господ знае! Може да се е самоубил или да е напуснал страната. Знае ли човек… Но сякаш беше пропаднал вдън земя, защото през годината, в която излизахме заедно, никога не даде признаци на живот, а тя — свидетел съм на това — също не го потърси… Каквото и да й се беше случило, то се беше отразило на характера й. Аз обаче я съжалявах… И още я съжалявам. Не знам защо говоря в минало време, сякаш е умряла. Сигурно е подсъзнателно. Предполагам, че повече няма да се съберем. Виждал съм я случайно, но тя се прави, че не ме познава и дори не ме поздравява. Не я обвинявам. Бях женен, когато започнахме да излизаме, и имам три деца. Знаеш, че с дечурлига нещата се променят. Ще ти призная обаче, че ако не бяха те, щях да се разведа. Мавърката ми обърка живота… Живеех си толкова спокойно. Имах си моите „историйки“, но без да се напъвам. Всъщност не съм женкар. Разбира се, понякога съм му отпускал края, но много рядко. Освен това не обичам да си усложнявам живота. Интересува ме единствено да живея добре и постигнах това благодарение на работата си. Помощник съм на Тоньо, помнили ли го? Сега е месарят на квартала… Разбира се, че завърших следването! Но за какво ми е диплома на икономист в страна, където икономиката отива по дяволите? Освен това знаеш ли колко печели един висшист? Двеста и петдесет песо — пет долара на месец. И какво, по дяволите, да правя с пет долара, при положение че имам жена и три деца? Да ти призная, бях готов да си прережа вените в деня, когато срещнах Тоньо в „Дос Ерманос“. Влязох в бара, за да забравя света. Там човекът ме върна към живота. Имал нужда от помощник, от човек, който да върши по-тежката работа — да реже месото, да го окачва на куките… Така щял да има повече време за жените си. Имаше три различни — две от тях бяха омъжени. Прави се пред тях на супермачо, на голям сваляч. Знам обаче, че спят с него, защото им увеличава дажбата месо… Не, приятел. Идва претеглено, но си има трикове. Тоньо е спец в тези неща. Сега имам допълнително месо за децата, а излишъка продавам на черния пазар. Припечелвам по някой и друг долар и с тях ходя в дипломатическите магазини и купувам най-различни неща, от олиото до шампоана. Повярвай ми, приятел, да си месар е истинска кариера. Откакто съм в този бизнес, жените ми налитат като мухи на мед… с тази разлика, че не съм такъв глупак като Тоньо. Знам, че мацките ме търсят заради допълнителната дажба месо, а не заради хубавото ми лице, но на мен какво ми пука, като няма да се женя за никоя от тях. Бизнесът вървеше чудесно, нещата се нареждаха от само себе си, когато се появи тази жена. Тогава животът ми се обърка. При това не си правех никакви илюзии за нея. В началото беше адски резервирана… Не, не се преструваше. Вече ти казах, че имаше някаква травма или нещо подобно… Не знам, човече, така и не научих! Уверявам те, че щях да се оженя за нея, ако не бяха децата. Тя също се влюби в мен; затова се разделихме. Както виждаш, такъв е животът. Нещата се усложниха. Аз бих я следвал до края на света, но на нея й писна от това положение. Според мен се уплаши от това, че се е влюбила, защото, след като ме заряза, известно време остана сама. После започна да ходи с други мъже, макар че нямаше нито един постоянен. И не мисли, че съм като Тоньо и че си измислям. Сиси ми каза. Сиси е една нейна приятелка, която спи с Тоньо. Каза ми, че Мавърката ме оставила, защото не искала да й се случи същото като предишния път. Колкото й да я притисках, не поиска да ми обясни какво се е случило „предишния път“. Така че продължих да бъда в неведение. Лошото е, че не успях да забравя. А знам, че трябва да го направя, защото тази жена не е за мен. Разбрах го от начина, по който гледаше в празното пространство и по отнесеното изражение, когато потъваше в спомените си.

6.

Всичко трябваше да е готово, когато камионът с месото пристигнеше и започнеха да прииждат хората, нетърпеливи да получат оскъдната дажба, която им се полагаше. Преди това обаче трябваше да почистят хладилниците, ако можеше да се нарече чистене обливането с кофи с вода и с маркуч, както и премахването на остатъците от съсирена кръв с една проскубана метла.

Трудно е да се поддържа хигиена в място, където липсва всякакъв почистващ препарат. Хилберто обаче беше изобретателен при намирането на решения в битката си срещу смрадта. Както винаги, наля вода в една огромна метална кофа и я постави върху импровизираното тухлено огнище пред месарницата, после изми с маркуч стените и вътрешността на хладилниците и остави за накрая кипящата в опушения съд вода. Стените изпуснаха пара, когато ги обля с кипящата течност, която загребваше с една очукана кана и после я изливаше в хладилниците, върху пода и върху тезгяха.

Когато Тоньо се появи в шест и половина сутринта изкъпан и свеж, малкото запазени плочки в месарницата лъщяха с матовия блясък на старостта, която се опитва да запази някогашното си достойнство.

— Зает ли си в събота?

Тоньо седна да пуши върху една бъчва, докато наблюдаваше как помощникът му окачва на куки стоката, която сваляше от камиона.

— Не — отвърна той, без да го погледне, докато се мъчеше да отреже парче кокал, което му пречеше да отдели останалото месо. — Защо?

— Имам резервация за четирима в „Тропикана“.

— Как успя да се снабдиш с нея?

— Един портиер там ми я даде срещу килограм и половина кайма.

— Съжалявам, човече. Знаеш, че Летисия не обича да оставя децата сами.

— Защо трябва да идваш с жена си? Сиси ми каза, че една нейна приятелка… — млъкна, като видя погледа на Хилберто, и побърза да добави: — Готина е, истински бонбон! Виждал съм я.

Хилберто се зае отново с работата си.

— Както и да е, не мога. Какво ще кажа на Лети?

— Не се тревожи, вече съм го измислил. В събота следобед ще дойда у вас и ще й разиграя истинско шоу.

— Какво шоу?

— Че е починала една моя пралеля, която ме е отгледала от малък. Горкичката, толкова беше добра! Не можеш да ми откажеш да дойдеш на бдението.

Самата Летисия настоя мъжът й да прекара нощта с горкия Тоньо, защото благодарение на филетата от черен дроб, които им беше подарил, Лоренсито се бе излекувал от анемията. А Хилберто дори успя да си пръсне малко одеколон, без тя да заподозре нищо. В крайна сметка покойната беше отгледала шефа му и той трябваше да прояви към него уважение.

Двете двойки се срещнаха на входа на кабарето привечер. Когато пристигнаха, жените вече бяха там и се възхищаваха на многоцветните светлини, които примигваха сред растителността. Бяха психеделични светлинни феерии, които контрастираха с псевдокласическия стил от петдесетте години. Гледката на гръцките статуи, които сякаш танцуваха сред електрическата вакханалия, винаги беше необикновено преживяване.

Сиси поздрави непринудено двамата мъже и се обърна, за да представи приятелката си. Момичето изглеждаше леко нервно. Почти нищо не каза по време на вечерята и още по-малко по време на шоуто. Докато другите двама се натискаха, тя и Хилберто си размениха няколко забележки относно музиката и танцьорките. Хилберто бе предположил, че приятелката на Сиси е някое лесно момиче или може би една от онези нещастници, които проституират, за да оцелеят. Обаче беше сгрешил. През цялото време момичето гледаше към сцената, седнало като истукано и със сериозно изражение на лицето. Хилберто започна да се изнервя, след като за пореден път бе направил остроумен коментар, а в отговор бе получил единствено кимване с глава. В началото се опита да разкаже от вицовете, които обикновено имаха резултат при другите жени — смесица от уличен хумор и двусмисленост, които разведряваха обстановката. Забеляза обаче, че вместо да я разсмеят, сексуалните намеци я дразнят. После опита с няколко критични забележки за сценографията, с които тя се полусъгласи и които явно я поуспокоиха. По едно време, докато Тоньо и Сиси танцуваха на дансинга и той се преструваше, че ги гледа, с крайчеца на окото си забеляза как партньорката му пъха два-три сандвича в чантата си. Това съвсем го потисна. За какво беше дошла тази жена в кабарето, щом дори не искаше да танцува? Реши да не прави нови опити за сближаване и да се наслаждава на шоуто… или да се преструва, че се наслаждава. В действителност поради някаква неясна причина почти ужасното мълчание на момичето го смущаваше дълбоко.

Другите се върнаха на масата, без да забележат мълчаливия двубой, в който всеки удар с шпага бе посрещан от непробиваема стена. Държането на двамата обаче биеше на очи. Застиналите им като маски лица сред тази обстановка, която се люшкаше между карнавала и оргията, бяха повече от странни. Хилберто забеляза, че Сиси хвърля питащи погледи към приятелката си и че няколко пъти й прошепна нещо на ухото, но сфинксът й отговори шепнешком, без да промени изражението си.

Мъчението продължи още два часа. Още два часа съзерцаваха потните тела, чиито движения пораждаха искри — естествено явление, което може да се наблюдава само в генератор за високо напрежение или в тялото на родено в тропика създание. Накрая Сиси заяви, че иска да се прибира. Часът беше два и половина след полунощ.

Взеха такси за Стара Хавана. Колата се спусна по стръмната Седемдесета улица до Пето авеню; после зави надясно, мина по безлюдния булевард с подрязани дървета и влезе в тунела на река Алмендарес. Излязоха от него и се озоваха в сърцето на „Ведадо“. Таксито премина по целия „Малекон“, по това време пълен с продавачи, проститутки и чуждестранни туристи, и пое по Булеварда на пристанището. Минаха покрай кея „Кабалерия“, където лодката прибираше някоя и друга нощна птица, за да прекосят залива, и спряха след пет пресечки, пред кея „Лус“. Тоньо и Сиси тръгнаха по една от тесните улички, съществуващи още от колониалната епоха, а Хилберто и сфинксът останаха да съзерцават водите на един от най-замърсените заливи в света.

— Повдига ми се — каза тя.

— От кое?

— От вонята на изгорял петрол. Иска ми се да изчистя всичко, да остана сама и да усещам мириса на морето.

Хилберто не каза нищо. Беше не само сфинкс — говореше като сфинкс.

— Далече ли живееш?

— Не.

— Ще те изпратя до вас.

Закрачиха мълчаливо и се отдалечиха от брега.

— Защо те наричат Мавърката?

— Само Сиси ме нарича така.

— Защо?

— Знам ли. Сиси е малко откачена. Веднъж си изгубих пръстен с перличка и го търсих в продължение на много дни. Когато за втори път ме завари на същата улица да надничам в шахтата, където мислех, че е паднал, започна да рецитира стихотворението „Една мавърка от Триполи имала перла розова“[7]… Оттогава ми е това прозвище.

— Мислех, че е заради циганското в теб.

Тя го погледна въпросително и той добави:

— Никога ли не са ти казвали, че имаш очи на циганка?

— Не знам как изглеждат циганките. Не съм виждала нито една досега.

— Както и да е, аз ходя на кино. Човек може да научи много неща от филмите. Не си ли гледала „Любовна магия“ или „Таборът отива на небето“? Винаги съм си представял циганките с издължени и дръпнати очи, като на индийските статуи.

Сфинксът го погледна, без да спира да върви. Той не успя да разбере дали изражението й е подигравателно, или заинтригувано.

— С жена ми не се разбираме — излъга той.

— Женен ли си?

— Да, но едва ли ще продължи дълго.

Тя, изглежда, не се заинтересува нито от едното, нито от другото. Лицето й имаше онова изражение… същото, което Хилберто щеше да види много пъти по-късно; сякаш се намираше в друг свят, на хиляди километри от там.

— Искаш ли да се видим пак?

Тя сви рамене.

Работя при Тоньо, в месарницата, която е близо до бара. Никога не съм предполагал, че някога ще се снабдявам толкова лесно с месо…

Млъкна, когато усети гневния й поглед.

— Какво искаш да ми кажеш с това?

Хилберто вътрешно се прокле. Беше търсил отчаяно начин да събуди интереса й и не му хрумна нищо друго, освен да използва същото средство, което беше използвал с определен вид жени. Мавърката обаче беше различна. Хрумна му една спасителна идея.

— Щях да ти обясня какво правех преди това.

Изминаха няколко метра в мълчание.

— Бях икономист.

Тя проговори едва когато стигнаха до една сграда, чиито балкони бяха подпрени на дървени подпори, а стените й бяха просмукани от влага.

— Благодаря, че ме изпрати — каза тя и му протегна студената си ръка.

Той я задържа в своята, като се молеше да го осени поне малко вдъхновение. Беше очевидно, че изтърканата му стратегия няма да проработи. Пред тази жена клишетата не минаваха. Трябваше да потърси нещо в себе си, което да е наистина автентично, стига да му беше останало поне капка от онова, което беше преди години.

Видя я как се обърна и прекоси прага, чу стъпките й, които заглъхваха в тъмния коридор.

— Искаш ли да отидем на рокконцерт?

7.

Изпитвам хилядолетен глад, от онези, които разяждат жлъчката и душата. Това е неизлечимо заболяване, което съм имала още преди да се родя, защото майка ми също е страдала от него. Не мога да си представя какъв би бил животът без това настървение да поглъщам, да си присвоявам всяко парченце от света и да го превръщам в част от мен. Така започва нашето битие: „В началото беше Гладът и Неговият дух се понесе над опустошените поля и беше година трийсет и пета от пришествието Му“. Аз — канибал на този остров, който се самоизяжда. Аз — поглъщаща всичко, което може да се погълне в сънищата. Аз — човекоядка, мечтаеща за сладостта на мамеята[8], която вече е растяла тук, когато Колумб е пристигнал. Аз — изпаднала в нирвана шаманка, която халюцинира, че потъва в меката сърцевина на ухаещия хляб, който е на изчезване… Злощастна преследвачка на митични храни, която за малко щеше да бъде изядена от собственото си дете, когато то риташе в утробата й. Злощастно дете, което също е наследило глада, завещан от майка му; същия глад, който тя от своя страна е получила от своята майка. Наследство, което се натрупва от поколение на поколение. Днес мога единствено да изживявам своя глад и глада на детето си и дори не мога да споделя тази нищета с човека, който ме научи да бъда по-малко бедна, защото никога повече не го видях. Не знам дали са го убили, или още е в затвора, или е заминал с някой сал, както много пъти ми каза, че ще направи. Може би накрая се е самоубил в някой тъмен ъгъл, далече от мен.

Не искам обаче да мисля за това, искам да мисля само за сина си. Би трябвало да постъпя като другите жени: да затворя очи и да излизам нощем, да се превърна в плячка и да бъда самата аз хищник… Сиси смята, че можем да бъдем идеален екип, най-търсените в целия град. Но аз не желая да се превърна в друга Сиси, която дори името си е била принудена да промени. Твърди, че това е защита, обикновена дегизировка сред другите от нейния занаят, маска — като онези, използвани от гейшите, мъдрите японски курви, които продават тялото си, след като се натъпчат с култура в продължение на години. Точно в това се бяхме превърнали кубинките — в гейшите на западното полукълбо. За какво ни послужиха трактатите за изкуство, обсъжданията на философските школи от епохата на Перикъл, книгите за хегелианските корени на марксизма, изследванията на неокласицизма, обиколките из Стара Хавана и изучаването на сградите, покрай които минаваме толкова пъти, без да осъзнаваме, че са най-красивите образци на карибския барок? За да завършим в леглото с някакъв тип в замяна на храна?

Приех да я придружа, за да видя отблизо какво представлява този живот, но не искам отново да опитвам. Не знам как може да спи с мъж, когото презира, защото точно това ми каза, когато чакахме на входа на кабарето. Презира всички, защото принудителната й мизерия, а не липсата на интелигентност я кара да се продава. Не приемам обаче обяснението й, че всъщност тя ги използва; използването е взаимно. Слава богу, че другият не се държа нахално. Не изглеждаше лош човек, но аз за всеки случай дори не се смях на вицовете му. Бог знае какво си е помислил, като ме е видял със Сиси. Сигурно е предположил, че съм като нея. Горката Сиси, с дипломата си на историк, пъхната в някое чекмедже… Макар че и този Хилберто е горе-долу в същото положение. Щом е бил преподавател по икономика, защо работи като месар? В действителност го съжалих, а това е лошо. Нямам доверие на себе си, когато един мъж ми вдъхва съжаление. Предпочитам да не изпитвам това чувство, защото зад него винаги се крие известна нежност; това не ми харесва, плаши ме. Позволявам си го единствено към сина ми, на когото дължа състрадание за това, че съм го довела на този свят и защото, като го погледна, отново виждам чертите на онзи, другия, към когото веднъж изпитах подобно чувство.

8.

Небето се изливаше над Хавана. Дъждовните струи шибаха покривите на града, който се рушеше на парчета всеки път, когато валеше проливен дъжд. Единствено растенията, пуснали корени в пукнатините на стените и в счупените плочки на балконите, се облагодетелстваха от яростта на небето. Зеленината, която се разрастваше и избуяваше между вековните стени, подкопаваше целостта на старинните сгради. Уникалните образци на един град, обявен за културно наследство на човечеството, постепенно се разпадаха.

Жената заобикаляше локвите по разнебитените улици на Карибския Бейрут — така жителите на Хавана наричаха града си — и тичаше сред разливащата се по тротоарите вода, стичаща се от улуците върху земята, или, което беше още по-лошо, от балконите. Всеки път, когато се налагаше да тича под дъжда, се чувстваше като Шварценегер във филма „Терминатор“. Представяше си, че има електронни очи и те оглеждат пейзажа около нея и я предупреждават предварително за препятствията, които трябва да избегне. На два метра — пълна с кал дупка… Заобиколи я! По-нататък — истински ручей, който блика от вградена в стената тръба… Прескочи! Така си представяше, че се появяват предупредителните надписи в мозъка й. Тази игра на „дистанциране“, както тя я наричаше, й помагаше да понася като на шега ежедневните проблеми. Представяше си, че всъщност не преживява всичко това; че тревогите й са в действителност част от филм, защото тя е известна актриса, на която всички се възхищават. Скоро режисьорът ще извика „стоп“ и някой ще дотича при нея, за да й избърше изкаляните крака, да й даде сандвич и да я придружи до гримьорната, където ще си вземе топъл душ и ще облече бял копринен халат, като онзи в каталога, който донесе един приятел от чужбина. Цялата тази мизерия около нея, всичките тези неудобства, неприятности и тревоги не бяха истински; бяха само част от сценарий, който някой ден щеше да свърши. Това беше любимата й игра. Постоянното й развлечение. Последната й надежда.

Прекоси тичешком тесния вход на сградата, като не успя да избегне многобройните водопади, които се изливаха буквално върху главата й от балконите. Стигна до края на двора и бутна вратата — знаеше, че е отключена. Нубия играеше с момчето на леглото.

— Как се държа? — попита тя и постави върху масата големия хартиен плик, който всеки момент щеше да се разпадне от дъжда.

— Много добре, както винаги — Нубия подаде на момчето дървено кубче, което някога е било червено.

— Толкова съм гладна…

— Какво донесе? — Нубия се приближи до масата, където приятелката й вече изваждаше пакетите от торбата.

— Ориз. Дадоха ми само половината от миналата дажба, защото този месец още не са го получили. Това е твоят. Донесох също кафе, олио и яйца.

— Толкова малко олио?

— И трябва да стигне за целия месец.

— Шест яйца?

— За половин месец. Захарта не е пристигнала, казаха, че ще закъснее — извади още три пакета. — Купих връзка чесън и половин килограм фасул от пазара.

— Донесе ли месото?

— Четвърт свинско, което един селянин ми продаде на черно… Дължа ти шейсет песо. Накрая платих с твоите пари.

— Не ставай глупава, вече ти казах, че всичко днес е от мен. Хайде да сготвим нещо, защото умирам от глад.

Заизважда тенджерите, докато приятелката й я гледаше — беше твърде изтощена, за да й помогне.

— А с работата какво става? — попита Нубия от ъгъла, където се намираше импровизираната кухня.

— Нищо.

— Не можеш да продължаваш така. Не можеш да се надяваш на нормална работа. Защо не потърсиш нещо друго?

— Какво например?

— Не знам. Хората все измислят нещо — отварят нелегално заведение, частен ресторант, продават храна на улицата или откриват работилница.

— Ти си луда, Нубия. С какво разполагам, за да направя каквото и да е от тези неща? Първо, тук няма място дори за една маса. Второ, за да продавам храна, трябва да имам връзки с човек, който може да я открадне от някой дипло[9] или склад. А това за работилницата… не съм техник, не разбирам нищо от ремонт на ютии или телевизори.

— Говоря за шивашка работилница, глупаче. Бродиране на бебешки дрехи, плетене…

— Та аз на сина си не можах да ушия, какво остава за други.

— Ще те науча.

— Остави, по-добре да превеждам.

Нубия я изгледа с известна досада, после се обърна към котлона, за да осоли месото. Още не беше навършила трийсет години, но вече изглеждаше на повече.

— Не знам как живееш — измърмори тя. — С това, което ти плащат за тези два-три превода месечно…

— Добре, че и тях имам.

Нубия знаеше, че приятелката й преживява благодарение на помощта на един тайнствен благодетел, когото тя не познаваше лично. Той й пращаше текстовете, които получаваше от едно издателство. Приятелката й ги превеждаше вкъщи, после му ги връщаше, а той ги предаваше на издателството, все едно че са негови; получаваше чека и след като го осребряваше, даваше парите на момичето. Изглежда, благодетелят й, който и да беше той, не се нуждаеше особено от тези преводи. Нубия бе успяла да провери, че той работи в музей или нещо подобно и преводите са странична дейност за него. Когато нямаше време или спешна нужда от пари, даваше преводите на приятелката й. Това обаче не й осигуряваше сигурен доход и много пъти Нубия й се бе притичвала на помощ, както бе направила и в този ден.

Миризмата на пържен чесън изпълни стаята. Оризът вече вреше във водата, без много сол, за да я пестят. Мавърката усети как устата й се пълни със слюнка от аромата на свинско, който вече се разнасяше из стаята. През последните седмици беше живяла само с ориз и хляб; няколко пъти успя да купи малко фасул. Когато Нубия научи, се развика, даде й пари и я изпрати на селския пазар.

— Така и не ми каза как завърши онова излизане.

— Кое?

— Вечерта, когато ме помоли да гледам Дависито, защото отиваше в „Тропикана“.

Мавърката си спомняше онази вечер, но не защото шоуто в кабарето беше нещо особено, нито защото отиването в „Тропикана“ се беше превърнало в истинско събитие за кубинците без долари като нея, а защото тогава за последен път яде месо.

— Пълен провал.

— Как ти се сториха приятелите на Сиси?

— Можеш да си представиш. Ходи с един месар, когото само като видиш, ще повърнеш.

— Е, когато човек се захване с този занаят, не може да подбира много.

— Всъщност не знам дали да я съжалявам, или да й се ядосвам. Понякога ми се иска да я раздрусам хубавичко, задето се държи като проститутка. Но после, като си спомня каква беше като малка, сърцето ми се свива.

Нубия й направи мълчалив знак. Момчето беше заспало сред избелелите дървени кубчета. Майка му започна да ги прибира, като добави по-тихо:

— Накрая не знам какво да й кажа.

Нубия се опита да отклони разговора от неприятната тема:

— А как беше партньорът ти?

Мавърката сви рамене.

— Някакво момче.

— Как се казва?

— Хилберто.

Нубия разбърка месото с дървена лъжица и помириса парата, която се издигаше към почернелия от дима таван.

— Почти е готово.

Мавърката отиде до полицата, окачена над мивката, и извади две чинии.

— И с какво се занимава този Хилберто?

— Помощник е на месаря, макар да твърди, че е икономист. Сигурно е завършил почти по същото време като нас.

— Видя ли? Още един, който се е наредил. Такъв мъж ти трябва.

— Не искам да се забърквам повече с никого.

— Не е хубаво да си сама…

— По-добре така, отколкото с лоша компания.

Седнаха на масата. Нубия се хранеше лакомо, докато приятелката й хапваше по малко, заситена почти от началото.

— Не го ли видя отново?

— Кого?

— Хилберто.

— Изпрати ми куп съобщения по Сиси, като ме канеше къде ли не, но не му отговорих.

— Защо?

— Защото е женен.

— А…

— Каза, че не се разбира с жена си.

— Тогава?

— Не съм сигурна. Може да е номер.

— А как ще разбереш, ако не му дадеш шанс?

Тя сви рамене и Нубия настоя:

— Поне се виж с него. Може да излезе свестен тип.

Никога не би признала това на глас, нито дори пред Нубия, която беше най-добрата й приятелка, но съзнаваше, че има нужда от някого, и не защото баба й повтаряше колко е важно „да има мъж, който да я представлява“, а защото във времена на криза семейството беше важно. Така бяха оцелели хората през епохата на неолита и така оцеляваха всички на острова й. Колкото повече членове имаше в едно семейство, толкова по-големи бяха шансовете му за прехрана — малкото, което носеше единия, се прибавяше към малкото, което намираше другият. Това беше най-мъдрото решение.

Преди също е било така, каза си тя. Човек е растял в обкръжението на рода или се е присъединявал към някое по-многобройно племе, ако неговото е било изтребено по време на някое бедствие, и го е правел доброволно, без никой да го обвини, че е предател, задето търси прехрана при друг народ, макар че тогава човешките права още не са съществували като понятие. Логиката на индивидуалната свобода се е налагала от само себе си. Освен това не е трябвало да се тревожат като тях, ако няма електричество в продължение на двайсет часа, защото не е съществувала опасността оскъдната храна, която им се полага за месеца, да се развали в хладилника. И е нямало значение, че не е имало електричество, защото винаги са могли да намерят парче кремък и да запалят огън на някоя поляна или да грабнат факла и да обиколят околностите. Тя обаче живееше в цивилизацията и не можеше да се разхожда из къщата с факла. И тъй като нямаше свещи, нито кибрит, нито гориво за лампата, трябваше да стои на тъмно цялата нощ и да предъвква отчаянието си сред задушаващата горещина… Не, определено е било по-добре, когато хората са живеели в пещери. Никой не ги е принуждавал да гласуват на избори, чийто резултат е предварително известен; нито са ги притискали със заплахи, ако са отказвали, защото статистиките на участие е трябвало да бъдат неизменно високи; нито са били принудени да ходят на събранията на комитета и да ръкопляскат, макар и да са нямали желание да го правят. В племето нещата са били различни — никой не ги е изхвърлял от работа само защото са имали различно мнение от това на вожда. Може би понякога са се хващали за гушата, но със сигурност не е имало толкова страх и толкова травми…

Съставяше своя нов филм на части. Този път обаче тя не беше главната актриса. Беше отстъпила великодушно главната си роля на самия сюжет. Пресъздаваше филма на Ано[10] — завоевателите на огъня… или по-скоро съставяше собствената си версия, за да я нагоди към обстоятелствата. Представяше си се как върви заедно с останалите из една равнина, където снегът блестеше по скалите — о, какво блаженство, студ — и тя се навеждаше, за да бере ягоди… Дали ягодите растат по места, където има сняг? За всеки случай намали броя на белите островчета в сцената. Сега имаше само няколко белезникави петна по близките планини, но беше все така студено, а факлата в ръката й пращеше, облъхвана от леден вятър. Въздухът беше кристалночист и миришеше на влажна гора, на трева и на древни плодове, подхранвани от самите изпарения на земята, която още не беше замърсена от зловонните химически торове. Нямаше миризма на нефт, носещ се по повърхността на залива, нито на изгнил боклук, защото от една седмица камионът за смет не е минавал, нито на гнезда на мишки, от които градът гъмжи, нито на изгорено масло от автомобили и автобуси, които оставят петна по улиците… Не, този друг мирис беше на чистотата, на живота в диво и първично състояние, прозрачен като водите на изворите, които бликаха за първи път на планетата, а ледената епоха оставаше назад и се приближаваше — о, нещастие — ерата на цивилизацията и прогреса.

Там, където въображението е хляб за душата

Храната е честване на живота — празнуваме всяка годишнина с най-различни лакомства; придружаваме сватбите със символичния акт на разрязването на многоетажна торта, сякаш щастието зависи от количеството „сладост“, с което започваме нашия брак. Любовта обикновено започва с вечеря в някое специално място. Дали не е смътен спомен от едно минало, в което завоевателят е дарявал най-ценната си ловна плячка на този, когото е искал да покори? Истината е, че храната е един вид ключ към сърцето. Затова хлябът е синоним на общение с духовния свят.

Какво обаче се случва, когато изпитваш глад за всичко и във всеки момент? Какво става, ако този глад продължава поколения наред, които израстват, без да разберат какво значи да споделиш храната си с ближния, или пък го правят с тревогата, че ще изгубят и малкото, което имат? Резултатът е изчезването на връзката, която съществува между храната и обичта — явление, изплъзващо се като змия, която оставя следата си навсякъде.

Преживяла съм бедствието на трите вида глад — мъчително трио, което ни преследва от раждането. Адско трио, което ни отнема съня.

Най-осезаем е физическият глад; глад, от който страдат тези, които са израснали с вечен копнеж за храна; глад, който не ти позволява да отпразнуваш факта, че си жив, наслаждавайки се на вкуса на лангустата на брега на морето. Несъмнено този глад е най-обичайният, но не и най-болезненият.

По-мъчителен е духовният глад, особено когато човек започва да се пита как е възможно да сънуваш или да имаш паранормални преживявания, ако съществува само осезаемото, видимото, това, което може да се премери, да се фотографира. Така започна религиозният глад на моето поколение. Нуждаехме се от ориши[11] и чудеса. А сега сме се превърнали във всеядни същества. Гълтаме жадно като анархисти. Копнеем да погълнем Бог. Това е резултатът от смесването на европейска и африканска кръв и от подлагането им на бавен атеизъм в продължение на четирийсет години — ние сме най-големите консуматори на божества в западното полукълбо. Блажени Маркс и компания, защото благодарение на тях наше ще бъде царството небесно… Може би там ще успеем да заситим най-силния глад, единствения, който се самоизяжда — глада за любов.

Този глад за обич е страст, инстинкт, плам на душата, където търсенето на една ласка се превръща в трескаво и безогледно дирене; където естеството на секса няма особено значение, защото копнежът за любов е толкова силен, че не е здравословно да подбираш. Взимаш това, което намериш… Всеки един е открил собствен начин да съхрани този оскъден и жизненоважен еликсир. Аз предпочетох да пиша — пиша за онова, което нямам, което съм мечтала да имам и това ме пречиства. Все едно че съм докоснала Граала. Дадох храна на фантазията си и с нея унищожих герои, разсъблякох богове, идеализирах влюбени… Изкъпах се в меда, дестилиран от въображението, и си създавах фантастични светове. Предреших се на вещица и на циганка, на парий и бунтарка. Отрекох пола си — това покорство, на което ме бяха научили, — за да го превърна по-късно в моя броня, в моя гордост, в съвършена маска. Намерих нови приятели. Научих много от тези различни, потискани хора; и разбрах, че аз също принадлежа към тази каста. Използвах въображението за духовни оргии и с тях най-после опознах себе си, защото човек може да съжителства с тялото си, но никога да не успее да разбере кои са неговите тайни и страхове, мании и пороци. Въображението е най-силният афродизиак. С него дори гладът се превръща в нескончаем оргазъм.

Втора част

За плътта и духа

1.

Не казвам, че твоята Мавърка не е била трудна, но едва ли колкото Клаудия. Това момиче беше истински феномен. Ако имах инстинкт за самосъхранение, след като я видях изпаднала в онзи транс, щях да си плюя на петите; но нали съм любопитен, заинатих се да опозная тази жена, да я разбера и точно тук се прецаках… Не, вече ти казах, че по онова време ме бяха изхвърлили от института. Никога ли не си чувал за списанието на Висшия институт за изкуства? О, това беше голям скандал. Когато откриха „Бюрото за обмен на злато“[12], публикувахме една статия… В действителност дори не беше статия, по-скоро се подигравахме на самите нас.

На едно място в нея разказвахме как горките индианци са отивали при Ернан Кортес, за да му връчат малкото злато, което са притежавали, а той им давал няколко джунджурии, с които туземците си тръгвали щастливи към домовете си, уверени, че са сключили невероятно изгодна сделка. Е, можеш да си представиш какво стана. Изгоря Троя, Рим и дори Александрийската библиотека, всичко наведнъж. Наказаха сума ти хора. Мен ме изхвърлиха, защото бях един от инициаторите и отгоре на всичко преподавател. Добре че не бях завършил медицина. Ако ме бяха изгонили от някоя болница, както се случи на един мой приятел, накрая щях да стана гробар или да ловя крокодили в Сиенага де Сапата. Но нали бях учил изкуство, станах занаятчия. Сега правя чанти и живея по-добре отпреди. И най-вече, имам зелено… Кой можеше да предположи? Като си помисля, само преди три години те опандизваха, ако те хванеха с долар в джоба. Но в тази страна е така. Това, което днес е забранено, утре — по волята и милостта на Светия дух — вече не е забранено. Или обратното. Именно това най-много ме ядосва — никога не знаеш за какво да се хванеш, живееш ден за ден, като внимаваш къде стъпваш, за да не паднеш в някоя дупка, дето предния ден не я е имало. Къде ти, приятел, трудно се живее в такова напрежение, сигурно затова има толкова самоубийства. Може би ако бедността беше еднаква за всички, щяхме да я понасяме по-леко. Лошото обаче е, че те карат да вярваш в едно, а после разбираш, че са те излъгали. По цял ден ти втълпяват, че всичко се разпределя по равно, а накрая се оказва, че някои имат всичко, защото именно те го разпределят, докато останалите умират от глад. Мамка му, приятел, англичанинът, който е написал онова за фермата, е бил истински гений. Нострадамус е нищо в сравнение с него. Ще ти кажа нещо като на свой човек, защото се познаваме от деца — да си се родил тук е все едно да си бил винаги затворен, вярвайки, че всичко е сиво, докато един ден някой пробива дупка в стената и виждаш, че светът има милиони цветове. Това си е травма, приятел. Направо да полудееш. Да ти повтарят постоянно, че останалият свят е гаден, че само твоят си заслужава труда, а изведнъж да се окаже, че дори не можеш да купуваш със собствените си пари. И ако не си чужденец, не си човек. Превръщаш се в пета категория гражданин. Не можеш да влезеш почти никъде, освен ако нямаш скапаните долари. Дори собствените ти плажове не са твои. Кажи ми, как да не си теглиш куршума?

2.

Накрая се беше случило. Би трябвало да го предвиди предната нощ, когато й се яви Индианецът, не поиска обаче дори да допусне възможността за някоя беда.

За разлика от Муба, която можеше да я навести по всяко време, Индианецът й се явяваше само в критични моменти. Беше го видяла за първи път в детството си, малко преди родителите й да загинат в злополука. Майка й току-що беше угасила лампата в стаята и бе затворила вратата, когато чудноватата фигура се понесе в полумрака сред играчките, направи й странни знаци, които тя не успя да разгадае, и накрая изчезна в гардероба. Два дни по-късно разплаканата й баба й каза, че вече ще живеят заедно.

Появи се отново няколко години по-късно, когато учеше в горния курс на гимназията, докато събираше тютюневи листа на бригада в Пинар дел Рио. Пак не разбра отчаяните жестове на призрака. На следващия ден именно тя имаше злощастието да открие трупа на едно момиче от бригадата, което се беше обесило в банята. Тогава заподозря за първи път, че Индианеца е вестител на лоши новини.

Сега се беше появил отново. Беше заспала и внезапно я събуди шум, сякаш някаква мишка лази по парче гласпапир. С ужас видя силуета, изникващ от вътрешността на стената, орловия нос и обсипаното с белези лице, което не беше забравила. Този мъртвец отпреди петстотин години отново й правеше знаци. Клаудия се запита дали не е ням, или може би мъртъвците приказваха на езика, който са говорели, когато са били живи. Ако беше така, навярно Индианеца знаеше, че е безсмислено да общува на език, който вече никой не помнеше…

Макар че беше очаквала това да се случи, дълбоко в себе си се надяваше, че ще й се размине, щом обаче пристигна в музея, видя няколко свои колеги да си шушукат в залата за кубинска живопис, но млъкнаха, когато тя се появи. После дойде разпитът, за да се уверят, че не е член на никоя от онези проблематични групи и че тя е просто една „неблагодарница“, критикуваща държавата, която й е дала всичко (с което беше изгубила правото си на мнение, помисли си тя, докато слушаше поученията) и благодарение на която беше завършила университета (да, след като предварително се бе заклела в послушание, съгласи се тя мислено). С други думи, гражданката не можеше да остане на работа в същия музей, където се съхранява културата на страната, която тя беше предала (интересна фраза, каза си тя, от устата на тези, които продаваха тайно националното културно наследство). Другарката… или по-скоро гражданката, имаше ли да каже нещо?

Край, бяха я убили. Беше мъртва за обществото, белязана, прогонена завинаги от собствения си клан. Беше по-лошо от заточение в Сибир. В отговор тя се обърна и излезе, без да се сбогува… за което по-късно съжали. Можеше да им каже толкова неща — шайка крадци, лицемери, задръстени глупаци, душевни педерасти, които ежедневно подлагат задника си на правителството. Акилес щеше да се изкефи на тази обида, вдъхновена — призна пред себе си Клаудия — от изрази, които той обикновено използваше.

Спря на ъгъла, като се колебаеше накъде да тръгне. Реши да потърси приятеля си, когото не беше виждала от два месеца. Последния път го завари ужасно потиснат, защото последната му любов, един пристанищен работник, го беше зарязал заради наскоро пристигнала от Гуантанамо едрогърда мулатка, която говорела, като поголовно гълтала буквата „с“ и замествала безразборно „л“ с „р“ (сведения, които й беше съобщил самият Акилес).

— Кажи ми, мила, как може човек да спи с някой, който ти казва „срънце мое“ вместо „слънце мое“? — беше я попитал той в пристъп на ревност.

Клаудия си помисли, че хората не лягат с някого, за да учат граматика, но предпочете да замълчи.

Сега изпитваше належаща потребност да го види. Неин ред беше да бъде потисната. Както се пееше в песента: „that’s what friends are for…“[13]. Особено приятелите като Акилес, помисли си тя с яд и съчувствие, вечно хленчещи същества, които ти съсипват малкото хубави дни в годината.

Беше събота. Щеше да го потърси в дома му. За разлика от другите си колеги, Акилес си беше издействал разрешение да работи вкъщи в петък и събота. Работата му, която вършеше с азиатско търпение от две години, се състоеше в класифицирането на монети и други китайски артефакти, които се трупаха с хиляди в една огромна зала. Изглежда, произхождаха от стотиците семейства, дошли на острова през втората половина на миналия век, които в по-голямата си част по-късно бяха емигрирали на север (кубински евфемизъм за Съединените щати), или бяха асимилирани от останалото население и се бяха смесили толкова, че чертите им сега се размиваха върху лица с по-тъмна кожа и с непривично светли за расата им очи.

Клаудия навлезе в лабиринта от улици, като четеше на всеки ъгъл имената, завещани от предишни столетия. Някой ден щеше да провери скритите в тях истории: „Десампарадос“[14], „Вапор“[15], „Амаргура“[16]… Тя самата си измисляше обяснения за тези имена. Улица „Анимас“[17] сигурно е била омагьосано място, в което се скитали духовете на пиратите и убитите роби. Уличката „Суспиро“[18] навярно пазеше някоя история за любов и отмъщение. „Лампариля“[19] сигурно е била първата улица, осветена от стотици фенери…

Прекоси „Драгонес“, без да обръща особено внимание на редките коли, и зави по булевард „Рейна“, който наскоро отново бяха кръстили „Симон Боливар“, но безуспешно — хората продължаваха да го наричат със старото име. Вървеше под колонадите на оживената улица, която по-нататък се превръщаше в „Карлос III“ — нея също се бяха опитали да преименуват на „Салвадор Алиенде“ със същия резултат, — отмина „Амистад“, „Агила“ и „Анхелес“. Там зави наляво към „Естреля“. После продължи пътя си към „Райо“, където попадна в един подземен свят, изпълнен с опасности, изкушения и фантастични гледки — типове, които можеше да са престъпници или безработни нещастници; зловещи като катакомби къщи; жени с пищна гръд, които гледаха с еднакво безсрамие познати и непознати; прозорци, защитени с дебели железни пръчки; тълпи от полуголи и боси дечурлига; старци с дрипави дрехи и празни торби в ръце, напомнящи за жестокия виц за бабата, която се спряла насред улицата, погледнала празната си торба и се запитала: „Отивам на пазар или се връщам от пазар?“.

Най-сетне спря пред една олющена дървена врата и почука. Ирма, майката на Акилес, се показа на прозореца.

— Здравей, скъпа. Ако търсиш Акилито, той току-що излезе.

Тя се почувства разочарована.

— Знаете ли къде отиде?

— На площада, с приятеля си.

— Кой от тях?

— Някакъв нов. Не си спомням името му.

Клаудия кимна. Добрата женица, която приемаше без възражение положението на сина си и глезеше всеки един от приятелите му, бе изгубила навик да помни имената им.

— Привързвам се към тях — оплака се тя веднъж на Клаудия с поверителен тон, — а после, когато вече храня някакви надежди, вземат, че се скарат. Жалко. Все едно че губя син на всеки шест месеца.

Накрая реши да не се обвързва повече емоционално и да забрави имената им.

Клаудия прецени възможностите, които имаше. Щеше да й отнеме половин час, за да стигне пеша до катедралата. Друга възможност беше да чака автобус. Току-виж й излезеше късметът и минеше някой, който да я остави близо до пристанището или поне около Капитолия. Ако успееше да стигне до Централния парк, щеше да си спести половината път.

Тръгна обратно към „Рейна“. Щеше да хване който и да е автобус, който минеше оттам. Качи се на първия, знаейки предварително, че последната му спирка е до кръглата желязна ограда около Дървото на братството. Оттам трябваше да поеме по „Обиспо“ към Булеварда за пристанището. Бяха около десетина пресечки, но щеше да стигне по-бързо пеша, отколкото да чака друг автобус.

Тълпата изпълваше тази пешеходна улица, сякаш никога не беше правила друго от незапомнени времена. Потта се стичаше по телата, а виковете, вулгарните комплименти, смеховете и разговорите от балкон на балкон създаваха атмосфера, която би могла да бъде оприличена на странен празник, честван от гладни и обезумели хора.

Дори без да гледа улиците, Клаудия щеше да разбере, че е близо до катедралата поради видимото увеличаване на броя на чужденците в зоната. Когато зави по „Сан Игнасио“ по посока на малката улица „Чоро“, трябваше да си проправя път почти с блъскане. Човешкият поток бе придобил устрема на бързей, който всеки момент ще се спусне стремглаво между скалите.

Павилионите се притискаха един до друг на тесните тротоари, които бяха прохладни благодарение на големите старинни къщи. Този карнавал на занаятите винаги я уморяваше — дрехите от памук и лен, боядисани в патешкожълто, в тютюневозелено, във виолетово като изгрев в планините, в кървавочервено, в черно като бурна тропическа нощ, в оранжево като залеза на „Малекон“; тъмните дървени фигури, които имитираха пищните бедра и тънките талии на креолките; сандалите, които възраждаха забравените гръцки и римски модели, защото производителите им — почти всички възпитаници на училища по изкуства — ги заимстваха от учебниците си и превръщаха изваяните прасци на кубинските жени във въплъщения на прасците на някогашните средиземноморски обитателки… Клаудия съзерцаваше с възхищение тези крака, обути в древните сандали, и си мислеше, че пророчеството се е изпълнило и че изчезналата Атлантида е изплувала отново в този край на Карибите.

Докато търсеше приятеля си, тя се разходи сред сергиите до плочата, на която пишеше:

ESTA AGVA

TRAXO EL

MAESSE DE

CAMPO IV

AN DE TE

XADA ANNO

DE 1529

Само тя бе успяла да я разчете по време на следването си, когато научи, че буквата X трябва да се замести с J, а V — с U. Така разшифрова това странно струпване на букви, което я интригуваше още от детството й:

ESTA AGUA

TRAJO EL

MAESSE DE

CAMPO JU

AN DE TE

JEDA AÑO

DE 1529[20]

После провери, че маесе е старинната форма на думата маестро и че маестро де кампо означавало висш офицер в миналото. Клаудия никога нямаше да забрави следобеда, в който разреши загадката. Беше сигурна, че така се е почувствал Шамполион, когато успял най-после да разгадае йероглифите върху черния базалтов камък.

— Каква изненада, скъпа!

Обърна се, когато усети, че я дърпат за ръкава. Видя Акилес и един младеж, който я гледаше подозрително.

— Виж — каза Акилес, като измъкна спътника си от тълпата, която заплашваше да го завлече. — Запознай се с друг гръцки герой.

Клаудия ги гледаше с лека уплаха и недоумение.

— Казва се Патрокло… Па-тро-кло — раздели сричките, сякаш тя не можеше да го разбере. — Не ми ли завиждаш? Аз съм първият Ахил[21], който се събира с Патрокъл след онези типове от „Илиада“.

Усмихна се, макар че не й беше до смях.

— Това е Клаудия.

— А, прочутата… — за първи път лицето на младежа се озари от усмивка. — Хей! Как не си се сетил досега?! Тя може да бъде девицата весталка.

— Разбира се! — възкликна Акилес. — С нея ставаме трима гърци. Херарда ще се пукне от завист.

— Ще бъде най-зрелищната Нова година в карибската история.

Клаудия ги върна към реалността:

— Слушайте, преди да продължите с плановете си, нека ви уведомя, че нямам призвание на весталка, и още по-малко на девица.

— Най-хубавото е, че ще можем да използваме имената си — продължи младежът, без да й обърне внимание. — Ахил, Патрокъл и Клаудия — двамата воини и весталката… Нали ще дойдеш?

— Къде?

— На едно събиране — измърка Акилес. — Само за близки и посветени.

— Благодаря, но не ми е до купони.

— Какво има?

Тя понечи да му разкаже, но реши, че глъчката на площада не подхожда на личната й трагедия.

— Сега не ми се говори.

— Ела вкъщи, когато решиш… А защо не дойдеш с нас? Търсим обици за Пати.

— За кого?

— За него — посочи той Патрокло.

Клаудия се подвоуми за миг, но после се отказа.

— По-добре да продължа. Трябва да се видя с един човек.

Разделиха се и тръгнаха в противоположни посоки — младежите към уличката между Музея на колониалното изкуство и къщата на маркиз Аркос, а тя — към оранжевите бугенвилии до старинния дворец на маркиз Агуас Кларас, в чийто портал сега имаше масички за гладните плебеи. Там обикновено се настаняваше Рубен.

След първата им среща се бяха видели още два пъти, и то винаги в дни на продажба. Не поиска да му даде адреса си, но не защото живееше в мизерна къща, а защото предпочиташе тя да го търси, когато имаше настроение за това. Малцина знаеха къде се намира стаичката й. Само двама-трима приятели и разбира се, съседите й.

Потърси го сред продавачите, без да погледне изложените стоки, сред които имаше от традиционни кухненски хаванчета до дървени скулптури, имитиращи африканско изкуство. Видя го, преди той да я види; разговаряше с една жена, която се двоумеше между две кожени портмонета. Приближи се едва когато жената плати.

— Каква изненада — посрещна я той с усмивка. — Не си отишла на работа днес или вече е много късно?

— Още е рано — отвърна тя, като пренебрегна първата част на въпроса.

— Ще останеш ли?

— Да.

— Изчакай ме, за да вечеряме заедно.

— Добре…

За изненада на Рубен тя седна да го чака под сянката на бугенвилията, като прояви изненадващо внимание към продажбите, пазаренето и въпросите на клиентите. Това никога не се беше случвало досега. Стана само два пъти, за да се разтъпче. Разхождаше се, без да се отдалечава много, а после се връщаше на мястото си. Рубен я наблюдаваше скришом. Опита се да разгадае изражението на лицето й, но не успя да разбере нищо.

Най-после настъпи вълшебният миг на тропика, в който светлината придобива огнени тонове, редуващи се със сините сенки; това е моментът преди свечеряване, който се повтаря всеки късен следобед, стига да няма циклон или буря. Купувачите започнаха да се разотиват или да губят интерес към стоката; продавачите затвориха огромните плажни чадъри и прибраха принадлежностите си. Когато Рубен се зае да слага чантите и портмонетата в количката си, Клаудия стана от мястото си и мълчаливо му помогна. Въпреки че учудването му нарастваше, той прие помощта й без възражения, сякаш беше най-естественото нещо на света. Прибраха всичко и отидоха при колата, където Рубен постави безбройните си катинари.

— Да вървим — подкани я той тихо.

— Не съм гладна.

— Какво?

Това наистина беше невероятно.

— Всъщност съм гладна, но нямам желание да ям.

Той я изгледа внимателно.

— Нещо се е случило.

— Да, но сега не ми се говори — погледна го с онова изражение, което го обезоръжаваше напълно. — След малко.

— Както искаш — после му хрумна нещо, за да я разведри. — Защо не отидем у нас?

Тя се съгласи.

Не беше далече, но се забавиха заради безбройните минувачи, ходещи по улиците, без да ги е грижа за колите, които се движеха бавно, с предпазливостта на натрапници в чужда територия.

Клаудия никога не беше идвала в жилището на Рубен. Знаеше къде живее, защото той й го беше показал веднъж, но така и не влезе. Беше жилищна сграда, подобна на хиляди други в Хавана. Първо се влизаше през входната врата, която гледаше към улицата. От там се минаваше по тъмен коридор с таван, укрепен с изгнили греди, а после се излизаше във вътрешния двор, заобиколен от покрити коридори, също подпрени на дървени колони — свидетелство за разрухата на един град, който потъваше по-бързо от Венеция, макар че беше издигнат върху твърда скала, наричана от жителите на острова „кучешки зъби“. Само че, за разлика от хилядолетния европейски град Хавана не потъваше по геофизически причини.

Клаудия и Рубен влязоха в сградата и заизкачваха рушащото се стълбище. По пътя си срещнаха момче с училищна униформа, две котки, които си оспорваха една мишка, двойка, която се натискаше без никакъв свян, и силно гримирано момиче, явно принадлежащо към новото поколение проститутки, които на острова наричат с красноречивата и еротична дума „ездачки“.

За разлика от останалата част на сградата, стаята на Рубен бе наскоро боядисана с вар. Изобилието от картини и кожени украшения, окачени на стените, й придаваше почти изискан вид. Вниманието на Клаудия беше привлечено от парче тъмна кожа с неравна форма, разделено на фрагменти с различни цветове. Всеки фрагмент представляваше любопитна плетеница от африкански символи, като онези, които се използват в ритуалите на Пало Монте[22], а за посветените притежават магически смисъл. От долната част висяха снопчета ленти с черни и червеникави зърна.

— Завърших го преди половин година — каза Рубен, когато забеляза интереса й. — Щях да го продам на един чужденец, но после се отказах.

— Прекрасно е. Не съм предполагала, че от кожа могат да се правят картини с неравни краища.

Рубен я погледна изненадано.

— Никога не съм възприемал тази кожа като картина, но може би си права.

Клаудия вдигна очи към белия дървен таван, който беше толкова нисък, че можеше да го докосне с ръка.

— Там горе е спалнята ми.

Мнозина се бяха възползвали от високите тавани на колониалните сгради, за да построят втори етаж над главите си. Наричаха тези импровизирани конструкции наколни жилища.

През малкия балкон се промъкна свеж ветрец, идващ от пристанището.

— Още ли не ти се яде? — попита той. — Не обичаш ли спагети?

— От векове не съм яла спагети — отвърна тя уморено. — От векове не ям почти нищо.

Заеха се веднага да готвят. Рубен извади истински съкровища от хладилника си — домати, чесън, лук, дори парче шунка. Клаудия помогна съвсем малко. Само наряза лука, защото той не й позволи да направи нищо друго. Приготви й студена лимонада и я накара да седне до него.

— Аз ще готвя, ти само ще гледаш.

Въпреки че нямаше кашкавал, спагетите станаха много вкусни. Клаудия яде почти със сладострастие, докато дъвчеше хрупкавите парченца пресен чесън и докосваше с език меката шунка. После седнаха до балкона и се загледаха навън, където кипеше животът на града.

— Трябваше да уча във Висшия институт по изкуства, вместо да си губя времето в университета.

— Защо говориш така? — каза той, като внезапно изпита носталгия по живота си като преподавател. — Имаш добра работа. Докато аз…

— Не можеш да се прехранваш с история на изкуството — тя се поколеба, после добави: — Да не броим останалите неудобства. Ти поне си имал възможност да бъдеш преподавател и сам си решил да напуснеш.

Рубен прокара език по устните си. След срещите, които бе имал с Клаудия, предчувстваше, че може да й се довери.

— Не зарязах преподаването по мое желание.

Клаудия не каза нищо, но той почувства погледа й.

— Изгониха ме.

Мълчание. Напрежението се усещаше във въздуха.

— По политически причини.

Осмели се да я погледне. Не знаеше дали в очите й се четеше страх или възхищение.

— Не съм направил нищо особено — обясни той. — Само позволих да публикуват една критична статия за „обменното бюро за злато“.

Упоритото мълчание на Клаудия започна да го безпокои.

— Знаеше ли, че всичките скъпоценности и съдове, срещу които правителството даваше на хората вентилатор или скапана кола, после ги продаваха на милионери от чужбина срещу валута? Неща, струващи хиляди долара, се разпродаваха за стотинки…

Той внезапно млъкна, уплашен че е казал повече от необходимото. Не знаеше какво още да добави, затова отпи от чашата си.

— Днес ме изгониха от работа.

Сега той я изгледа, онемял от учудване.

— Станах неудобна, защото бях против продажбата на творби от културното ни наследство.

— Музеят продава картините си? На кого?

— Как на кого? На когото и да е, освен на кубинците… Бил ли си в залата за испанска живопис от деветнайсети век?

— Да.

— Може би ще я затворят.

— Защо?

— Защото картините вече ги няма. По-голямата част са извън страната.

Рубен я слушаше почти ужасен.

— Не мога да повярвам.

— Отиди в музея — отвърна му тя лаконично.

Падна и последната стена, която се издигаше между тях, въпреки че никой от двамата не осъзна това. Гледаше я как се люлее на стола, наследен от баба му — мебел от миналия век, която сам бе реставрирал. След последната фраза бе затворила очи, сякаш искаше да се откъсне от всичко и той неволно я оприличи на котка, която прави същото, когато се храни или позволява да я милват в знак на пълно доверие. В това отношение котката прилича най-много на нас, помисли си Рубен. Ние също затваряме очи, когато целуваме или ни милват, за да се потопим изцяло в удоволствието.

Ръката на Клаудия, която още държеше чашата с лимонада, докосваше неговата при всяко полюшване и той почувства как между телата им преминава електричество. Признанието беше оставило тайна следа, знак за единение. Помисли си, че отсега нататък ще приличат на дали клетва масони, защото двамата се бяха родили в странен момент, когато вярванията се размиваха и отмираха. Тази несигурност пораждаше взрив от емоции, предназначени да спасят вида, както става при останалите животни, когато надушат опасност — в присъствието на смъртта желанието за размножаване се засилва. А нима те не бяха животни, които също чуваха гласа на инстинкта?

Опита да устои на този любовен зов, толкова приличащ на мъчителния копнеж, под чиято форма се проявява плътското желание на този прекрасен и прокълнат остров. Веднага разбра, че е безсмислено. Никой от двамата не разбра кой помилва пръв и кой целуна втори; никой не успя да си обясни причината за порива, който ги накара да се съблекат, да потърсят и да слеят телата си.

Лимонадата се разля от масата върху тях. Дъжд, кисело-сладък като живота. Той облиза от гърдите й сладките капки и парченцата плод, а тя погали измокрения му от сока гръб. Той стана и отиде до хладилника, взе един портокал и го разряза на две. После изстиска всяка половинка върху тялото на Клаудия, докато то заприлича на ливада, обсипана с парченца плод и течност. Едва когато я намокри цялата, започна да ближе сока, покриващ я от лицето до краката. Той също затвори очи като котка, докато езикът му обхождаше колената и бедрата, заобикаляше венериния хълм и продължаваше по корема, гърдите, шията и лицето, след което отново се връщаше към все още недокоснатото място, където се беше събрала — като дъжд във вдлъбнатина — по-голямата част от сока. Вакхическа оргия, която ги опияни.

Беше не толкова любовен акт, колкото акт на облекчение. Двамата се отдадоха на игра, която беше антитеза на всичко научено от новините и от вездесъщите плакати. Насладата на телата им беше признание, че са създадени за живота, а не за смъртта. Страстта, изгаряща слабините им, беше най-доброто доказателство, че никакъв призив за апокалипсис не е валиден. Никой от тях не искаше „да умре за родината“ или „островът да потъне в морето“. Единствено жадуваха да заситят глада си за любов, без да се налага да искат разрешение.

Сирената на някакъв кораб изрева като звяр в нощта над пристанището, докато те ближеха соковете и телесните си течности, забравили да мразят един враг, когото никога не бяха виждали и който въпреки всичките лозунги беше все така неуловимо и несъществуващо създание.

3.

Отново бяха дошли. Оттук ги чувам толкова ясно, сякаш съм в двора, а не в леглото, откъдето виждам къс от небето. Винаги пристигат навреме, веднъж месечно. Приятно ми е да ги слушам, стига да не ми се спи, защото тогава ми пречат на съня. Днес обаче не е така. Днес искам да чуя как плътните им провлачени гласове призовават светците — свещените войнствени ориши, повелители на африканската джунгла, които са дошли в Куба, за да завладеят полетата и горите й и които още населяват ручеите и реките и пазят острова с пояса от вода, закрилян от самата Йеманджа… Какво да ти кажа, Муба, скъпа моя кръстнице на нощите ми? Какво искаш да ти кажа? Че го обичам? Не съм сигурна. Че се нуждая от ръцете му, които да избършат потта от гърба ми и лошите мисли от челото ми? Така е. С него потъвам в толкова гъст мрак, че пропъжда лошите духове около нас. В известен смисъл с него се чувствам в безопасност… или не толкова самотна. И ми е тъжно да го призная, защото смятам, че Рубен изпитва към мен чувства, каквито аз не изпитвам към него… Просто съм празна, Муба. Сякаш са ми извадили вътрешностите. Останах без сърце и без душа. А как да обичаш, когато нямаш с какво? Понякога ми се иска да съм като Урсула. Помниш ли я? Не съм я виждала, откакто отиде в манастира. Беше единственият човек, който ме разбираше; единственият, с когото можех да споделям. Не проумявам как е възможно двама души да са толкова различни и същевременно толкова приличащи си. От малки трябваше да пазим в тайна това, което виждахме, защото винаги ни се караха, когато им споменавахме за него. Именно тя те откри. Винаги съм смятала, че е по-голяма ясновидка от мен. Жалко, че реши да постъпи в манастир. Нямаше да се чувствам толкова самотна през всичките тези години. Смятам, че всъщност се е уплашила от способностите си; затова се укри там… Всичко я плашеше, Муба, дори животът. Аз останах навън, за да се изправя лице в лице с живота, докато тя предпочиташе да се крие. Понякога си мисля, че дори приятелството не си струва, щом накрая губиш всичко — и доброто, и лошото, но особено доброто, което никога не можеш да си възвърнеш. Уверявам те, Муба, че в това имам преднина пред теб — да си жив е по-лошо, отколкото да си мъртъв.

4.

Учеше се да оцелява по-бързо, отколкото предполагаше. Първите седмици след като се премести при Рубен, бяха истинско приключение. Първо се запозна с тайнствените типове, които го снабдяваха с необходимите материали за работата му — търговци от черния пазар, чукаха на вратата му предпазливо и се оглеждаха няколко пъти, преди да влязат. После с жените от квартала, които обявяваха контрабандната си стока открито. „Виж, Клаудита, снабдих се с тази дузина яйца. Искаш ли? Само за двайсет песо.“ Друг път някой чукаше по вратите, като викаше силно: „Долу е зарзаватчията!“. И тогава се чуваше тропот на крака, отваряне и затваряне на врати, сякаш беше връхлетял циклон, бързи стъпки по коридорите, а кучетата лаеха ожесточено, възбудени от човешката суетня. Клаудия също слизаше тичешком с останалите, като прекъсваше работата си по подготовката на няколко кожи. Когато той идваше от работилницата, вече имаше нови провизии, които иначе щяха да пропуснат.

Странен беше този свят на занаятчиите от Площада на катедралата. От една страна, търговията беше официално разрешена. От друга, трябваше да купуват суровините от черния пазар, защото нямаше друго място, откъдето да се снабдяват законно с тях. Беше полулегална професия; привилегировано, но опасно положение. Както винаги властите си затваряха очите за известно време — то можеше да продължи седмици, месеци или години — докато настъпеше Армагедон, който помиташе всичко. По-късно отново щяха да отпуснат въжето под натиска на протестите и потребностите на хората, а после отново да обявят търговията за незаконна. И така, вовеки веков. Амин.

— Месото пристигна!

Викът, нададен от дълбините на двора, се издигна към горните етажи.

— Тичай, скъпи…

— Разкарай се от пътя ми.

— На тази пък какво й става?

— Ей ти, повлекано такава, не ме предизвиквай. Не знаеш с кого си имаш работа.

— Голяма драка е тази жена!

Бяха обичайни фрази, които се разнасяха из сградата, особено в напрегнат момент като този — пристигането на месото с купони след закъснение от две седмици.

Клаудия чу трополенето, виковете и караниците. Този път обаче не си направи труда да слезе, защото беше сигурна, че опашката вече се вие зад ъгъла заради големия брой хора, които си бяха „запазили“ ред от предната вечер.

Отвори широко вратата на балкончето, за да проветри помещението. Беше потна и кожата й миришеше на боя. Или поне така й се стори. Щеше да си вземе душ. Е, душ беше силно казано. Щеше да влезе в малката баня, която ползваха с още десет семейства на етажа, със своята кофа с вода и празна ламаринена кутия, и щеше да се облива, докато се почувства освежена. Сапунът беше свършил. От четири месеца не бяха получавали. Ако имаше долари, щеше да купи няколко от дипломатическия магазин. Те обаче не принадлежаха към привилегированата каста, която получаваше пари от роднините си в Маями, а от две седмици Рубен не беше успял да продаде дори една гривна на някой чужденец. Поне щеше да си измие косата с шампоан… Е, и това беше силно казано. Беше смес, измислена от изобретателните кубинци, която се приготвяше с почистващ препарат, оцет, малко вода, захар и няколко капки одеколон, за да прикрие миризмата на оцета. Клаудия така и не разбра ролята на захарта във всичко това, но съседката, която й даде рецептата, й каза да я направи така, защото формулата й я била дала една нейна племенница, която учела химия, и захарта била съществена съставка в тази смес.

Отиде в стаичката с циментов под, изкъпа се и си изми косата с импровизирания шампоан. Минаваше три часът. Чу, че децата се връщат от училище, усети как червата й къркорят и си спомни, че не е обядвала. Щеше да хапне нещо, за да залъже глада, докато дойдеше Рубен.

Беше останала да живее при него и понеже не си намираше работа, двамата решиха, че тя може да допринася за семейното производство. Създадоха един вид гилдия, в която той беше майсторът, проектираше изделията, купуваше суровините, продаваше готовия продукт и беше главният отговорник за работата. Тя се превърна в негов чирак и навлизаше постепенно в занаята.

С все още мокра коса опипа парчетата кожа и установи, че са станали меки и еластични. Щеше да си изпържи едно яйце. Само едно, защото от дузината, която беше купила от Серафина, оставаха само пет, а никога не се знаеше кога отново ще има. Нямаше олио, но това вече не беше проблем. Някой — някой просветлен в тази благословена земя — беше открил, че обикновената, пълна с амеби вода, която понякога тече от крановете, замества отлично олиото, когато става дума да се изпържи яйце. Единственият проблем бяха ужасните пръски, но това беше за предпочитане пред вероятността яйцето да се залепи за дъното на тигана.

Приготви яйцето, като се прикри зад един огромен похлупак, който държеше като щит между себе си и котлона, сякаш се предпазваше от огнения дъх на дракон. Изяде го права, като топеше жълтъка с парче хляб — последното от всекидневната й дажба.

Зае се да почисти кухненския ъгъл, доволна, че няма да харчи от препарата за миене. Скоро Рубен щеше да се върне. След три месеца на съжителство беше свикнала с неустановеното му работно време, с допира на мазолестите му ръце и дори с депресиите му, с оплакванията и вечното му желание да потърси нещо различно, макар че той самият не знаеше какво точно търси, защото също като нея никога не бе могъл да надникне отвъд синия и еднообразен хоризонт около тях. Клаудия се беше вкопчила отчаяно в него. Беше единственият й спасителен пояс в океана. Двамата заедно бяха като Стив Маккуин и Дъстин Хофман в един „Синг-Синг“, заобиколен от вода[23]. Тя също мечтаеше да избяга. Някой ден щяха да измислят гениален план и щяха да бъдат свободни, щяха да опознаят света и да ядат яйца, пържени в олио, и спагети с много кашкавал…

Чу шум зад гърба си и се обърна, очаквайки да види Рубен. Високият полупрозрачен силует, застанал насред стаята, се оглеждаше наоколо, като че ли се опитваше да разпознае мястото. За миг се наведе, сякаш искаше да докосне парчетата кожа, но веднага след това отново обърна очи към нея. Клаудия изстена от тревога. Индианецът протегна утешително ръка, за да помилва нейната. Тя усети леден полъх на мястото, където сякаш я бяха докоснали полупрозрачните пръсти.

— Върви си — прошепна тя. — Върви си.

Той обаче все така протягаше ръце към нея, без да успее да я стигне, и я гледаше с кротките си, тъжни като на страдащо животно очи.

5.

Животът те прави мъдър, братле. Аз ли не знам това. Мисля, че завърших още един университет, след като станах месар, защото икономиката, която учих, не ми послужи за нищо. Дори смятам, че ме отдалечи от реалността, както казват психиатрите. Колкото повече курсове минавах, толкова повече осъзнавах, че тези книги нямат нищо общо с действителността около мен. Сякаш някой се опитваше да ме убеди, че слънцето е зелено, „зелено като палмите“, макар да виждаш, че е жълто. Опитваш се да повярваш, правиш какви ли не усилия, съсредоточаваш се, затваряш очи, най-после мракът се изпълва със зеленикави петънца, подобни на зелени еуглени, вече почти си успял, а когато отвориш очи… Нищо, то все така си е жълто като слънчоглед. Проблемът е, че хората са твърдоглави и не искат да признаят грешките си; затова продължих, докато се дипломирах. С други думи, когато завърших университета, бях като въшка, поредната от тълпата глупаци, зависеща от единствения работодател, който можеше да ми даде работа. В продължение на две години обикалях от канцелария в канцелария, като работех върху проекти, които не служеха за нищо, защото, когато предлагахме нещо по-смело, нещо, излизащо извън установеното, наставаше голяма суматоха, организираха се събрания след събрания, правеха се икономически анализи, преминаващи в политически и те обвиняваха, че си ревизионист… Писна ми. Идеше ми да изляза на улицата и да пратя на майната си всички, защото този адски натиск ме подлудяваше. Тогава се появи Тоньо. „И настана светлина“… Беше като в Библията, брат. Кълна ти се. В тази страна е по-добре да бъдеш месар, отколкото лекар. Всички те уважават, държат се добре с теб, готови са да ти решат всеки проблем, от запояването на спукана тръба до резервация за вечеря в „Ла Торе“. Знаят, че си човек е власт, че от теб зависи разпределянето на месото, златото на бедните. Добре че тук никой не вярва на глупостите, които публикуват в чужбина — че месото в консерва предизвиквало рак, че яйцата повишавали холестерола, че кожата на пилето запушвала вените, че това, че онова. Пълни глупости! Явно нямат истински проблеми. Искам да ги видя да говорят за диети, ако от четири месеца не са виждали бифтек и ако някои деца дори не са опитвали шунка, нито сланина, защото са едва десетгодишни, а тези неща изчезнаха от памтивека. Тук не се занимаваме с лиготиите на развития свят. Колкото повече хората гладуват, толкова повече холестерол искат. Казва ти го човек, който е вътре в тези неща. Теб, като приятел, мога да те уредя с каквото месо ти трябва. И не се тревожи за инспекторите. Познавам всички тарикатлъци, за да изнеса стоката, дори да идва преброена и претеглена. Класическият номер например е мократа хартия. Сигурно си я виждал. Не си ли забелязал как месарите мокрят хартията, преди да ти увият месото?… Не ставай глупав, приятел! Значи, мислиш, че е за да не залепва месото? Така ти казват, но истината е, че така тежи повече. Клиентът мисли, че му дават полагаемото му се, но ти взимаш от всеки по мъничко от дажбата му. След като минат двеста души, какво мислиш, че се получава?… С месото, което ни остава, живеем. Продавам част от него на черния пазар или управителката на дипломатическия магазин ми го заменя за нещо, което ми трябва. Останалото е за ядене. Иначе Лоренсито щеше да умре от анемия. Не, брат, няма да зарежа тази работа дори мъртъв… освен ако не стане чудо и не дойдат извънземните да ме отведат на друго място.

6.

Още беше млада, но тълпата от остригани до кожа момичета и от момчета с коса на опашка и с обици на ушите й подсказваше, че нейното поколение е изместено от друго, чийто начин на мислене й беше толкова чужд, колкото и външният им вид. За миг се почувства стара, но това усещане се разсея, когато Хилберто й прошепна:

— Тук има две места.

След два месеца ухажване Мавърката най-после беше приела поканата му. Тази нощ в Националния театър завършваше цикълът от рокконцерти, продължил няколко последователни съботи. Билетите се разпродадоха като топъл хляб, но Хилберто подкупи една служителка в театъра чрез нейна роднина, която пазаруваше от месарницата му, и се снабди с билетите срещу четири филета.

Погледна крадешком девойката — изглеждаше много поотпусната. Дали заради полумрака в залата, дали заради събраното множество, или заради културната значимост на събитието, но наистина имаше странно спокоен вид.

В залата настана лека суматоха, когато светлините започнаха да гаснат. Онези, които стояха прави, изтичаха да седнат на свободните места. Водопадът от звуци изпълни въздуха. Ошоси, оришата на лова, изскочи сред публиката. Трескавият ритъм на рока се опитваше да следва гласа на певеца, който имитираше възкресените древни песни на черните роби. Беше език, който малцина можеха да говорят, но всички разбираха със сърцето си. Там беше душата на последните поколения, към които принадлежаха Мавърката и Хилберто и останалите младежи, едва потискащи желанието си да скочат и да затанцуват по пътеките. Беше първична и възвишена като черен ангел музика. Младежите бяха възхитени, защото не ставаше дума за познати ритми — не беше нито румба, нито сон, нито конта, нито гуагуанко, нито онази странна симбиоза от кубински ритми, които някой бе нарекъл салса. Също не се опитваше да имитира чуждестранния рок, който сякаш беше еднакъв навсякъде. Този ритъм излъчваше магия. Беше съкровище, което се бе зародило там и някой ден щеше да се освободи от затвора си и да удиви останалия свят, както винаги се беше случвало с африканските мелодии, когато преминаваха през тайнствения филтър на острова. Подобно на млади магьосници в тайна лаборатория музикантите бяха постигнали онова, което изглеждаше невъзможно — да смесят рока и джаза с древната музика на робите, която бе запазила девствеността си в продължение на векове… Афрокубински рок — това беше простичкият наслов на хармоничната катедрала, където барабаните бата и електронният синтетизатор се сливаха с песните йоруба.

Публиката едва потисна възклицанията си. Сега на сцената излизаше онзи хилядолетен негър, последната крепост на африканските гласове, пристигнали на кубинския бряг. Умееше да пее както никой друг еротичната песен на джунглата и да подема мантрическите химни, които бяха завладели страната. Докато пратеникът на боговете пееше, всички сдържаха дъха си. Когато напусна сцената, остави след себе си вълна от вълшебство. Сякаш самият Елегуа беше отворил пътищата към отвъдния свят. Оришите започнаха да се появяват, привлечени от култовите му мелодии — жестоката Оя, която властва в гробищата; Шанго, неустоимият негър с прекрасния фалос, който привлича жените с усмивката си; андрогинът Обатала, който е изваял всички човешки същества; Огун, сприхавият бог на минералите, чийто гняв може да уталожи единствено Ошун, най-красивата ориша, прелестната мулатка, когато му показва сладостите на света между бедрата си…

Концертът завърши, но вълшебството продължаваше да се носи над присъстващите, които напуснаха театъра като зомбита в транс. Вятърът, който люлееше дърветата, им помогна да се отърсят от вцепенението.

Хилберто и спътничката му тръгнаха по „Прадо“ — знаеха, че е безсмислено да чакат автобус при морето от хора, които плъзнаха към близките спирки.

— Каня те в „Копелия“.

— По това време? Ти си луд! Сигурно има огромна опашка. Предпочитам да се прибера.

— Трябва ли да ставаш рано?

— Не. Защо?

— Какво работиш?

— Нищо. Нямам работа.

— Е, по-добре е да си безработен, отколкото да работиш на място, където превръщат живота ти в ад.

Мавърката го изгледа подозрително.

— Защо го казваш?

— Защото вече минах през това.

Забеляза, че тя леко се отпусна.

— Защо мислиш, че зарязах икономиката?

Тя мълчаливо изчака да й обясни.

— Искаха екипът ми да оправи една каша, която някой беше забъркал, но винаги, когато предлагахме нещо, ни казваха, че решението е буржоазно.

Тя се разсмя.

— Отиваме ли в „Копелия“?

Хилберто я погледна с изненада.

— В „Копелия“?

— Стига поканата ти да е още в сила.

Той продължи да я гледа, но почти веднага реагира.

— Още е в сила.

Изобщо не разбираше тази жена.

7.

Още един неудачник. Още един недоволен от живота. Още един, който може би заслужаваше доверието й. Може би. Не успя да избегне употребата на това заклинание. Тези може би, с които сме израснали, са коренът на несигурността ни. В действителност никога не се осмеляваме да направим каквото и да е, защото нещата може да станат още по-зле, отколкото са, и така живеем, с тези може би, надвиснали над главите ни като меча на някакъв шизофреничен Дамокъл.

При все това трябва да бъда предпазлива. Не че Хилберто изглежда опасен, по-скоро прилича на готин тип. Само че съм станала истинска параноичка. Бях вече такава и преди да родя, но сега съм параноичка през цялото време. Разумът ми се крепи на тънка нишка. Оцелявам благодарение на дребните неща, които нарушават рутината, като разходките ми с Хилберто. Разведряват ме. Сега знам, че постъпих добре, като приех поканата му за концерта — първото ни официално излизане. Оттам отидохме в „Копелия“, рая на сладоледите… Или поне беше такъв преди години. Най-невероятните сладоледи се появиха там, както и най-екзотичните комбинации — портокалово-ананасов (с парченца от тези плодове), леден кокос (истински оргазъм, сервиран в половинката от черупка на кокосов орех), карамелов (с вкус на сок от захарна тръстика), мускатов (със стафиди), сметанов с ром (предпочитан от любителите на алкохола), тути фрути (с цветен желатин), с канела (който подпомага менструацията)… Спомням си също за онези, които имаха неповторим вкус — на малц, праскова, кафе, бадем. Да не говорим за съчетанията, които възбуждаха и най-фригидната жена. Умирах за шоколадовите сладоледи — шоколадов с орехи, шоколадов с бадеми, шоколадов с малц, с парченца шоколад. Каква наслада! А специалитетите… „Туркино“ с ложето си от целувчен кейк, обградено от два сладоледени хълма. „Трите грации“, който се състоеше от три средни топки, увенчани със захарен фондан и залети със сироп. „Банана сплит“ (доста порно на вид), който съдържаше банан с две сладоледени топки. „Суеро“ — чаша със залят със сироп сладолед, толкова гъст, че човек с труд пъхаше лъжичката в него. „Копа Долита“, с крем карамел и две топки сладолед… Сега, когато се замисля, имаше безброй от тези комбинации с плод или сладко в средата, и две топки сладолед отстрани. Дали това не е било синдром на еротична фиксация?

Спомням си, че по време на следването си се запознах с един американец. Посещаваше острова, откакто бе изоставил живота си на хили и бе решил да опознае Третия свят. Обожаваше кубинските сладоледи и се кълнеше, че всеки път, когато опитвал мелбата с бадеми в „Копелия“, имал „пътуване“ без странични въздействия (бил се отказал от ЛСД-то преди единайсет години). След първата лъжичка обелваше очи, вдигаше лице към небето, а после започваше да издава едно непрекъснато „ммм“, което приличаше на хиндуистка мантра.

В тази сладоледена къща по едно време имаше над петдесет вида сладолед, но всичко това принадлежи на праисторията. Днес са останали едва четири-пет за кубинците, които трябва да сядаме долу, на масичките на открито, защото салоните горе са за чужденците. Там разнообразието е по-голямо, макар че не е като по време на златната епоха на кубинския сладолед.

Разбира се, опашката беше километрична. Чакахме два часа и половина, докато ни обслужат. Имаше шоколадов и с ванилия. Поръчахме си по една салата — пет топки с шапчици от захарен фондан и заливка със сироп, стичаща се в чинийката, по две вафлени тръбички. Имах късмет — сложиха ми три. Допускаха се само две, но понякога сервитьорките — от бързане или от умора — грешат.

После се разходихме по „Рампа“. Стигнахме до „Малекон“ и продължихме да вървим до Булеварда на пристанището. Чувствах се така, сякаш отново бях в гимназията. Не си спомням за какво разговаряхме — за всичко и за нищо. Какво удоволствие беше да забравиш къде живееш и дори как живееш.

Може би моят приятел хипи имаше право за това, че сладоледите в „Копелия“ са халюциногенни. Колко глупости изрекохме! Въпросът, който отприщваше бълнуването, беше: ти какво щеше да правиш, ако всичко беше различно? Загадката на моето поколение. Опитвала съм се много пъти да отговоря на този въпрос, но никога както онази вечер.

Ако всичко се променеше, бих могла да си имам мой собствен дом, мажа къща с градина с рози, които нямаше да загинат поради липса на тор, и плодови дръвчета в двора — манго и мамея, от които щях да правя млечни шейкове, защото млякото вече щеше да се продава свободно и всички щяхме да можем да си купуваме колкото искаме.

Ако всичко се променеше, бих могла да открия магазин, в който да продавам риба и всякакви колбаси и… Как се казваха онези цилиндрични меса, които приличаха на препържен бекон, но не бяха толкова тъмни? Да видя дали ще си спомня! Шунка? Не. Гърди? Също не. Кървавица? Точно така!… И много кървавица, и скариди, и лангусти и щях да ги продавам евтино, така че всички да могат да купуват и децата никога да не страдат от анемия.

Ако всичко се променеше, щях да мога да си купувам дезодоранти, от онези, които миришат на трева и цветя и когато се пръскаш с тях, са толкова студени и освежаващи, че се чувстваш като Грейс Кели, обгърната в тюлове.

Ако всичко се променеше, щях да посетя Далай Лама и щях да го помоля да ми каже като на съмишленик истината за прераждането, за да видя дали съм сторила нещо лошо в някой предишен живот и да проверя дали следващият ми ще бъде по-лек.

Ако всичко се променеше, щях да отида веднага в музея „Прадо“, за да видя „Менините“, които една моя приятелка видя, когато замина за чужбина и поиска политическо убежище. За малко щяла да припадне, получила синдрома на Стендал — това е потресът, в който човек изпада, когато види прочуто произведение на изкуството.

Ако всичко се променеше, щях да си купя всяка книга, която прочетох скришом, и щях да имам пълните произведения на Варгас Льоса и на Милан Кундера, и на Мануел Пуиг, и на Анаис Нин, и на Мухика Лаинес, и цялата поредица еротични класици от „Вертикална усмивка“, от „Акал“ и „Ръцете на Лукас“.

Ако всичко се променеше, щях да отида в Египет и щях да копая между краката на сфинкса, за да видя какво има в онази загадъчна камера, която така и не успяват да отворят и която според Едгард Кейс крие тайни, способни да променят историята, и да разбера дали е вярно това, което говорят за Куба — че е наследила кармата, оставена от атлантите, и затова сме в това положение, докато не изкупим всичките си грехове, но ако се държим добре, някой ден островът ще се превърне в рай.

Ако всичко се променеше…

Така продължихме през останалата част от пътя, като си мечтаехме за невъзможни неща, които не решаваха нищо, но бяха добър начин да се освободиш от напрежението и да избегнеш стреса. След тези игри винаги вярвам, че светът е по-хубаво място. Чувствам се така, сякаш съм изпила коктейл с диазепам.

8.

Мавърката се приближи до леглото, където синът й упорито дъвчеше една калъфка, и му пъхна шишето с биберона в устата. Той започна да го смуче и тя се почувства щастлива.

— Добре че родих скоро.

Нубия я погледна с недоумение.

— Защо?

— Помниш ли Паула, съседката ми?

— Да.

— Близнаците й навършиха седем години миналата седмица и изгубиха правото на мляко. Паула направо е откачила. Вчера ми призна, че смята да спи с управителя на един магазин, за да й дава по два-три литра седмично.

Положението се беше влошило. Потискащата жега, социалното недоволство и епидемиите, дължащи се на недохранване, присъстваха неизменно в ежедневието. Както винаги обаче, всичко това се случваше под сурдинка. Така или иначе хората продължаваха да живеят по някакъв начин.

Всеки следобед Нубия и приятелката й сядаха на приказки, защитени от влажните и хладни стени на стаичката, в която живееше Мавърката. Този следобед обаче бяха решили да нарушат рутината и отидоха в сградата, където живееше Нубия.

— Ако поне излизах с някой мъж — оплака се Нубия, — щях да имам известна утеха.

— Мъже с лопата да ги ринеш.

— Да, но моят вкус е особен.

— Твоят случай е достоен за изследване — Мавърката замълча, за да оправи биберона на момченцето. — Ако някога ми хрумне да уча психология, ще те използвам за дипломната си работа.

— Не преувеличавай. Тази страна е пълна с къде по-странни от мен жени.

Над града се разнесе далечна гръмотевица. Вятърът почти незабележимо се промени и слънчевата светлина избледня.

— Колко е часът? — попита Мавърката.

— Шест и петнайсет — отвърна Нубия, надниквайки под леглото, откъдето се разнасяше дрезгавото тиктакане на стария будилник.

— Толкова е рано, а вече съм гладна.

— Е, днес мога да ти предложа само последното изобретение — бифтек от кора на грейпфрут. Ако искаш, ще ти дам рецептата.

— Благодаря ти. Сигурно е отвратителен.

— По-скоро ми благодари, че не ти предлагам бифтек от бърсалка за под.

Мавърката я изгледа.

— Това е метафора, нали?

— Кое?

— Това за бифтека от бърсалка за под.

— Каква ти метафора! Да не мислиш, че правя поезия от глада? Би трябвало да съм откачила.

— Тогава ми обясни.

— Наистина ли не знаеш?

Мавърката поклати отрицателно глава.

— Та цяла Куба го знае…

Момченцето изпусна биберона и опита да се обърне в леглото.

— Знае какво?

Майка му го постави да легне по корем и започна да го потупва по дупето, за да го приспи.

— Историята. Случило се малко след като отвориха „Сиърс“…

Имаше предвид едни стари помещения, които бяха принадлежали на американската верига от универсални магазини „Сиърс“. В продължение на години сградата, която още се издигаше в близост до Капитолия, беше използвана за склад. Внезапно се разнесе новината, че там ще отворят голям супермаркет, където ще продават — о, чудеса — свободно, с една дума, без купони, всякакви хранителни продукти, които бяха само за износ или се предлагаха на туристите: мармалад от манго, консерви с кълцано месо, сок от ананас и гуанабана, настърган кокос в сироп, каракуда, сирене „Грюйер“, пръчки от гуаяба, филе от калкан, портокалово сладко… Именно тогава много млади хора видяха за първи път храни, принадлежащи към традиционната кубинска кухня, за които бяха чували от разказваните като легенди истории.

Магазинът отваряше на обяд, но опашките започваха от шест часа сутринта. Цените бяха високи, но гладът беше по-силен от тях. Постепенно разписанието на опашките се изтегли по-рано. Човек трябваше да отиде в пет сутринта, после в четири и половина, после в три… Семействата започнаха да дежурят на смени. Например бащата можеше да отиде в два след полунощ, а към осем да бъде сменен от сина, който на свой ред да бъде сменен от майката половин час преди полицаите — с пистолет на колана — да махнат тежката верига и да започнат да пускат хората на групи от по двайсет, по трийсет души или по колкото те решаха.

Мнозина припадаха по средата на опашката — от глад, от жажда или от дългите часове на чакане под яростното слънце. И точно оттук започваше разказът на Нубия.

Един ден някой казал, че на няколко пресечки оттам някакъв мъж продавал хляб с бифтек на относително умерена цена. Веднага неколцина души от опашката се мобилизирали. Отишли на посочения адрес — като предварително обяснили на чакащите след тях, че няма да се бавят — и се върнали със съответните пакети, което накарало онези след тях да направят същото. Бифтекът доста трудно се дъвчел, особено заради жилите, които оставали между зъбите; може би — предположили някои — защото ставало дума за нискокачествен продукт, шкартиран от преработвателното предприятие.

— След петнайсет дни арестуваха мъжа — каза Нубия, докато местеше вентилатора, за да разхлади детето. — Но не можаха да го обвинят в престъпление срещу държавата, защото се установило, че между филиите е нямало месо, а парчета от бърсалка за под. Наложило се да го обвинят в „измама“.

— Но как може да се сбърка парцал с бифтек? Това е невъзможно!

— Ти само виж моя бифтек от грейпфрут.

Нубия се доближи до малката печка.

— Погледни, това са грейпфрутите, които купих от китаеца… Всъщност корите — тя й ги показа. — Сварих ги малко, за да омекнат. Сега ще ги поръся с много лимон и с малко оцет, за да им отнема горчивината, ще ги изпържа в олио и готово.

— Извинявай, Нубия, но това сигурно има ужасен вкус.

— Не се оплаквай, за да не ти сервирам парцал.

— Още не си ми казала какво е направил онзи тип, за да накара хората да му повярват.

— Не е било много трудно. Месото, което ни продават, не се различава много от бърсалка. Има жили и е нарязано на тънки парчета.

— Но вкусът…

— А, формата и съдържанието. Маркс сигурно щеше да е щастлив да живее на това място. Щеше да открие нови философски противоречия, за да разшири теориите си за историческия материализъм.

— Нубия, не ставай лоша.

— Добре — тя постави една от корите във врящото олио. — Сега ще ти обясня…

И Мавърката чу прехласната тази приказка от „Хиляда и една нощ“.

В която се разкриват кулинарни тайни

Първото условие е да имаш душа на артист. Трябва да знаеш как да нарежеш бърсалката по такъв начин, че да прилича на филе: с неравномерни краища, наподобяващи бреговете на някоя страна. Най-добрите контури са онези, които са много неравни, като на Великобритания или Скандинавския полуостров. За да се постигне това, се изискват известни географски познания, поради което е препоръчително човекът, приготвящ ястието, да притежава някаква обща култура. По този начин видът на предполагаемата храна ще добие необходимата визуална изтънченост, която случаят изисква.

След като се постигне желаният ефект, парчето се сварява, за да омекне, и се оставя два-три дни в смес от оцет и лимон, за да придобие кисел вкус, предназначен да измами небцето. Добре е да се добавят чесън и лук в момента на пърженето — това придава неповторим привкус.

Не е препоръчително да се сервира отделно. Най-добре е да се скрие между две филии хляб съгласно рецептата, измислена от непознатия майстор. Хлябът е необходим по две причини. На първо място, защото допълнителният вкус на нещо, което наистина е храна, ще засили илюзията за вкус. И на второ място, защото двете филии хляб ще създадат необходимата бариера, която ще попречи на окото — което се мами по-трудно от небцето — да различи мистификацията.

Това ястие — достойно да попадне в Гинес заради големия брой хора, които е успяло да измами — не е обаче единственото сред групата твърде оригинални рецепти, появили се на острова в края на XX век.

Друго голямо изобретение е пикадильо[24] от бананови кори. Тук още веднъж се проявява геният на кубинеца, способен да преобрази отпадъците от тропически плодове в рециклирана храна; похвално усърдие, което за съжаление още не е получило подобаващо признание от страна на световните екологични организации.

Рецептата за готвене на това растително пикадильо е следната: вземат се няколко кори от зелен банан, от сорта, който на острова наричат „мъжки банан“ (от него се приготвят прекрасните пържени банани), за разлика от плода банан, който се яде суров. Обелките, които преди се изхвърляха, сега представляват нов продукт, предизвикал революция в кубинската диета. Първо се попарват във вряща вода, за да омекнат. После се мелят, все едно че са месо. Получената маса се подправя с чесън и лимон и се готви с обилно количество доматена паста (ако има такава), която ще й придаде необходимия червеникав цвят, за да създаде илюзията, че става дума за пикадильо или мляно месо. За разлика от бифтека от бърсалка, пикадильото от бананови кори може да се сервира открито, евентуално с гарнитура от ориз (в случай че има) или с някакъв зеленчук (в още по-трудния случай да се намери такъв).

Съществуват и други подобни деликатеси — всичките също толкова живописни и типични за страната. Жалко, че не ги показват на туристите.

Трета част

Сянката на Датския принц

1.

По същото това време изпаднах в депресия и истината е, че не знам защо — Клаудия беше при мен, долари не ми липсваха. Предполагам, че е било от постоянното напрежение, в което живеех. Трябваше постоянно да се крия, за да си доставям материалите. Всички купувахме контрабандно и изглежда, на никого не му пукаше от това, но аз винаги съм имал нещо като сигнална лампичка в ума си, която светва в случай на опасност. Въпросът е, че бях толкова щастлив въпреки депресията, че не й обърнах внимание. Поради тази причина ме изненадаха. От Държавна сигурност дойдоха вкъщи призори. Бяха десетина типове с вид на каратисти. За щастие и за нещастие Клаудия я нямаше. Преди седмица беше заминала за Лас Виляс, за да посети една болна леля. Казвам за щастие, защото благодарение на това хванаха само мен и също за съжаление, защото не успях да се сбогувам. Бог знае какво щяха да й кажат съседите. Макар също да не знам дали в квартала някой е видял нещо, отведоха ме в четири сутринта. Освен това Клаудия беше толкова необщителна, че дори не си я представях да чука от врата на врата, за да провери какво се е случило с мен. И досега не знам какво е станало. Може би се е уплашила, затова не се върна… Нямаше начин да я потърся, защото не знаех къде живееше, преди да се премести при мен. Никога не ми каза, а и за какво да я питам? Само знам, че живееше в района. Нищо повече. Прекарах две години в затвора, въпреки че у мен намериха само двайсетина долара. Добре че държах парите в един тайник. В него имах около петстотин гущера. Само Клаудия знаеше за него и единствено това ме утешаваше, когато ме вкараха в затворническата кола. Най-много ме беше яд, че не можах да й оставя бележка. Как да кажа на полицаите, че живее при мен? Щяха да я издирят и да затворят и нея за съучастничество. И между другото се спаси на косъм, защото, докато обискираха, намериха дрехите й. Наложи се да им пробутам историята за жена, която съм прибрал да живее при мен и която се оказала проститутка, че съм я заварил с друг и че тя и мъжът са избягали, защото съм ги подгонил, за да им искам сметка, че аз съм мъж на място и никой не може да ми погажда такива номера и че оттогава жената не е идвала дори за да си прибере вещите… Мисля, че дори ме съжалиха; поне престанаха да ме разпитват повече за нея. Когато обаче излязох от затвора и се върнах вкъщи, Клаудия я нямаше. Дрехите й бяха на същото място, където ги бяха оставили полицаите. Точно това ме изпълни с лошо предчувствие. Потърсих в тайника и какво мислиш? Парите бяха там. Всичките. Жената от комитета[25] ми каза, че полицията запечатала вратата същата сутрин и оттогава никой не бил влизал. Не била виждала Клаудия… Мамка му, ако бях предполагал какво ще се случи… Ако не бях погълнат така от нея, може би щях да взема предпазни мерки. Не, приятел, не я обвинявам. Достатъчно търпя депресиите ми, дори аз не се понасях. Може би затова ме е зарязала. Когато е видяла, че вратата е запечатана, сигурно е решила да се махне и да започне на чисто… А колко я търсих! Мисля, че няма улица в Стара Хавана, където да не съм питал за нея, но нищо. Сякаш потъна вдън земя. Понякога си мисля, че съм си я измислил, и нея, и света й, който не разбирах и за който тя не искаше да говори с мен. Можеше по цели дни да работи с кожите, без дума да продума. Готвеше, пазаруваше и се държеше като нормален човек, но винаги витаеше из облаците. Когато започваше да прелиства книгите си за изкуство, можеше с часове да съзерцава снимките на гръцките амфори. Или четеше онзи роман на Бредбъри и ми разказваше колко обича да си се представя като марсианка, която докосва старите книги и страниците започват да говорят. Беше научила наизуст няколко глави, за да може да ги рецитира със затворени очи. Толкова пъти съм я слушал, че за малко и аз да стана марсианец. Главите, които най-много обичаше да повтаря, разказваха за канали, в които тече вино, и за кораби, теглени от птици… Приятел, не знам дали беше луда, или беше просветлена, но онези марсиански рецитали ме подлудяваха. Трябваше начаса да й съблека дрехите, защото не можех да се сдържам. Може би и аз откачих. Предаде ми лудостта си чрез осмоза, както правят чехълчетата. Мислиш ли, че тези неща са заразни?… На мен трябва да ми издигнат паметник. Като на мъченик. Какъв гаден късмет имах! Да се влюбя в една луда, която ми скапа скапания живот!… Направо ме съсипа, защото съм единственият мъж на света, когото научнофантастичните филми възбуждат.

2.

Клаудия пристигна към два след полунощ и видя страховитото известие, залепено на рамката на вратата и обсипано с печати, подписи и предупреждения. Стоя вцепенена няколко минути под бледата светлина на нащърбената луна, която осветяваше двора и балконите на сградата. Един мъж мина покрай нея, но беше толкова пиян, че дори не я видя. Клаудия не си направи труда да разпитва за случилото се. Не беше необходимо.

Още в болницата, където лежеше леля й, прочете новината в един вестник отпреди четири дни. Заглавията гласяха, че операция „Врабец в мрежата“ е била успешна. Само за една сутрин бяха арестувани стотици занаятчии и хора, работещи за собствена сметка: лица, които произвеждаха различни стоки — обувки, дрехи, чанти, както и такива, които ремонтираха електроуреди, като хладилници и ютии, водопроводчици, дърводелци и други подобни. Съобщението във вестника известяваше, че „престъпниците, които са се обогатявали за сметка на народа“, били предадени на разположение на съдилищата.

Разтреперана, Клаудия прочете обширната уводна статия. Искаше й се да се обади по телефона, но в градчето подобен лукс не съществуваше; не можеше да се върне, защото състоянието на леля й беше тежко и нямаше кой друг да се грижи за нея. Бе принудена да остане още двайсет дни в очакване старицата да се подобри и да я изпишат от болницата.

След три седмици, през които не можеше да си намери място от тревога, най-после успя да се върне в Хавана. Пътуването с влака, чакането на такси и изкачването по стълбите на жилищната сграда й се сториха най-дългите в живота. За малко да припадне, когато установи, че предчувствието й се е оказало вярно. Там бяха хартиите с печати и подписи, които препречваха достъпа до жилището. Едва тогава си спомни за появата на Индианеца няколко дни преди да получи телеграмата от Лае Виляс.

Не се опита дори да разбере в кой затвор е. Предположи, че полицията е оставила указания да бъде уведомена веднага щом тя се появи. Със свито сърце и с пътническата чанта в ръка напусна сградата. Запъти се към старото си жилище, което беше на двайсетина минути оттам, като често се спираше, връхлетявана от необясними пристъпи на неразположение. За щастие си беше взела всичките ключове, включително и този от стаята си. Беше толкова изтощена, че се просна на голия дюшек облечена, но не заспа веднага. Стоя известно време загледана в небето през прозореца, докато призори сънят я обори.

Събуди се с неприятно чувство на гадене. Отвори чантата си. Имаше само тристата песо, които леля й бе настояла да вземе, и петдесет долара (скрити в подплатата на портмонето), които Рубен й беше дал за спешни случаи… Спомни си за тайника, където той криеше доларите, и се запита дали полицията го е намерила. За момент й мина мисълта да се върне призори, да отвори вратата и да вземе парите и вещите си; осъзна обаче, че няма да се осмели. Веднага щом от Държавна сигурност откриеха, че някой е счупил печата, щяха да потърсят виновника и тя щеше да бъде главната заподозряна. Разбира се, нито един съсед не знаеше къде живее, но винаги можеха да доведат страховитите си кучета, които щяха да подушат следите и да стигнат до стаичката й. Не, нямаше да извърши подобна лудост.

Отново й се повдигна и тя изтича до умивалника, но не успя да повърне. Стомахът й беше празен. Изби я студена пот. Прерови етажерките над печката и откри кутия с останки от кафе. Свари си малко и го изпи без захар. Веднага се почувства малко по-добре. Извади вещите си от чантата, преоблече се и излезе.

Беше петък около обяд. В този час и в този ден само един от приятелите й със сигурност си беше вкъщи. Докато вървеше, пресмяташе колко време би могла да живее с тези пари. Най-много два месеца; два месеца, за да си намери работа или щеше да умре от глад. Ако Акилес не можеше да й помогне, щеше да се наложи да измисли нещо друго. И то бързо.

Завари приятеля си до отворената врата да си вее яростно с ветрилото. Целуна го сърдечно, доволна, че може да поговори с някого.

— Предупреждавам те, че днес ми е лош ден — измърмори той, като побутна към нея един стол, за да седне.

— Майка ти къде е?

— На опашката за хляб.

— Какво ти е?

— Депресиран съм — той млъкна, а после каза с треперещ глас — Пати се скара с мен.

— Окончателно?

— Май да. Толкова ми е писнало…

Клаудия не знаеше какво да му отговори. Вече беше ставала свидетел на подобни сцени.

— Истината е, че не знам за какво съм се родил — той раздвижи ветрилото. — За да страдам. За да се мъча! Винаги ми се случва едно и също — прелъстена и изоставена.

Клаудия мълчаливо се люлееше на стола в очакване на познатите оплаквания, които щяха да продължат поне половин час. Едва след това щеше да е в състояние да я изслуша.

— По-добре да не се бях раждал. Ако не беше мама, може би щях да се обеся на някое дърво… Дори баща ми щеше да се зарадва.

— Не говори така — прекъсна го тя.

Акилес престана да се взира в тавана, с който сякаш си говореше от няколко минути, и погледна приятелката си.

— Ти не знаеш нищо — каза най-после той с тон на съжаление.

— Ти си този, който не знае нищо. Децата винаги са си деца.

Той въздъхна.

— Не съм ли ти казвал защо са ме кръстили Акилес?

Клаудия поклати отрицателно глава.

— Задръстеният ми баща фелдфебел решил, че синът му трябва да бъде дръвник като него. И за да ме вкара в правия път, първото нещо, което направил, било да ми даде името на воин, когото видял в един американски филм… Можеш да си представиш как се вкисна, когато научи, че от проекта му „Велик мачо“ се е получил отявлен гей — той прогони една муха, която кръжеше около него. — Намрази ме до смърт, особено когато му казах, че този гръцки Ахил, от когото толкова се възхищаваше, е бил най-прочутият педеруга в древността.

— Въпросът е, че на теб…

— Но това, което никога не ми прости, е друго — казах му, че той е виновен да съм такъв, защото, колкото повече се напиваше и тормозеше майка ми, толкова повече исках да се дистанцирам от всичко, свързано с това „да си мъж“. За нищо на света не исках да съм като него. За мен той беше животно.

— Това е…

— Знам, схема. Но узнах това твърде късно, когато вече бях опитал сладостта на плода и нямаше как да преразгледам травмите си.

— Говориш така, сякаш не се харесваш такъв, какъвто си.

— На настроения съм. Понякога съм щастлив, понякога не. Ти щастлива ли си?

Това беше знакът, който чакаше, за да му разкаже за рязката промяна в живота си, включително за двумесечния срок, с който разполагаше, за да си намери работа.

— И от какво ще живееш?

— Нямам представа. Дори не мога да работя на полето, защото имам изкривяване на гръбначния стълб. Не мога да стоя наведена над някоя бразда в продължение на десет часа. Ще умра от болка!

Приятелят й се залюля два-три пъти на стола.

— Може да ти изнамеря нещо. Нищо особено, но поне ще си изкарваш хляба.

— Какво е?

— Нека го обмисля няколко дни. Сега няма да ти кажа нищо, защото не съм много сигурен. Може ли да се видим следващата седмица?

— Когато кажеш.

— Но не се надявай много. Не обичам да обещавам нещо, което после… Господи! — възкликна внезапно той, като чу кукувицата на часовника. — Закъснявам.

— За какво?

— Имам събрание.

— Днес? Петък е.

— Това е събрание за заслуги и критики. Кандидатствам за вентилатор.

— И имаш толкова заслуги?

— Ами да, дори да не вярваш — влезе в стаята и извика оттам: — Събрал съм трийсет часа работа в селското стопанство през последното тримесечие, освен това отидох на последните две манифестации на площада…

Подаде глава през завесата от мъниста.

— … И се изтъпанчих отпред и виках колкото ми глас държеше. Сама прецени дали имам достатъчно заслуги, за да спечеля скапания вентилатор.

Отново се скри в стаята, порови в чекмеджетата и излезе след пет минути.

— Вземи — каза той, като сложи няколко банкноти в ръката на Клаудия, — да имаш с какво да изкараш междувременно.

Тя се опита да му ги върне:

— Благодаря ти, но леля ми даде малко пари.

— Няма да ти стигнат.

— Не, наистина — настоя тя. — Освен това не знам кога ще мога да ти ги върна.

— След десет-двайсет години става — отвърна той и я побутна към вратата.

Тръгнаха към „Рейна“ сред рояци деца, които играеха полуголи, и старци, вървящи като зомбирани с празни торби в ръка. Дори не успяха да се сбогуват като хората. Щом стигнаха до булеварда, Акилес се затича, за да хване един автобус, който спря на четирийсетина метра от тях. Клаудия го видя как изчезва сред тълпата от хора, които си проправяха път с блъскане и викове. Когато автобусът потегли, тя му махна с ръка за сбогом и се запъти към дома си. Сега се чувстваше обнадеждена и по-спокойна. Беше сигурна, че приятелят й няма да я остави да умре от глад на улицата. Тази мисъл й напомни, че няма нищо за ядене. Преди да се върне в стаята си, реши да мине през магазина и да купи някои неща.

За щастие не бе променила адреса в купонната си книжка и изпита благодарност към своя ангел хранител, че я бе предпазил да не допусне тази огромна грешка. Ако името й се беше появило в книжката на Рубен, това щеше да разкрие съжителството им — непоправима непредпазливост при стеклите се обстоятелства. Осъзна, че запазването на легалната й независимост я беше спасило от неприятности с полицията и вероятно от затвора. Би трябвало да се благодари на Муба — тя я беше посъветвала да не променя адреса си, когато Рубен й предложи. Така и така от три месеца живееха заедно — беше й казал той, защо да се затруднява да се реди на опашка в друг магазин? Тя за малко щеше да отиде в службата за адресна регистрация, но Муба я предупреди категорично да не го прави. „Твоят най-добър приятел е най-лошият ти враг“ — каза негърката на древния си пророчески език. Когато се върна, Клаудия обеща на Рубен да направи това друг ден, мина обаче време и прехвърлянето така и не се състоя. За щастие.

Сега имаше доста продукти — всичките, които се бяха натрупали за почти цял месец: около два килограма захар, четвърт килограм сол, седем яйца, два килограма и седемстотин грама ориз, двеста и осемдесет грама пръжки, двеста и осемдесет грама черен боб, един сапун и половин литър олио. В месарницата я очакваше дажбата месо, полагащо й се за последните две деветдневия: триста и четирийсет грама обемно мляно месо и двеста двайсет и пет грама фрикадели. Освен това й оставаше половин килограм традиционно пилешко, полагащо се за едно деветдневие.

Клаудия си спомни колко шокирани от тази терминология останаха две журналистки — колумбийка и испанка, — които бяха на посещение в музея. Двете дочуха разговора между Клаудия и една нейна колежка, оплакваща се от закъснението, с което се разпределяше месото през последното деветдневие. Изпълнени с любопитство, жените се приближиха, за да ги попитат, и Клаудия реши да се позабавлява.

— Да предположим чуеш, че продават традиционно пилешко, полагащо се за едно деветдневие — обърна се тя към испанката. — Ти за какво ще си помислиш, че става дума?

Жената се замисли за няколко секунди.

— Ами че продават птица, която е била отглеждана свободно в някое място. А деветдневието[26] са молитвите, нали? Но не знам какво общо има едно пиле с църквата.

— Не е ли пиле, което всички могат да ядат и което е талисманът на някой бейзболен мач? — намеси се колумбийката.

Клаудия и приятелката й се превиваха от смях. Най-забавната част обаче дойде, когато споменаха за обемното мляно месо. Испанката помиеш, че става дума за пикадильо, дъъълго като свинска наденица, докато колумбийката, току-що пристигнала от Маями, помисли, че е „огромно плато с пикадильо, като онези, които сервират в ресторантите в Малка Хавана[27]“.

— Блажени са наивните, защото няма да страдат — прошепна Клаудия.

И им обясни, че традиционното пилешко е дажбата пилешко, полагаща се на всички. Наричаха го така, за да го различават от диетичното пилешко — малка допълнителна порция, която можеха да купят възрастните хора и някои болни. Фразата обемно мляно месо — и тук Клаудия заговори с поучителен тон — трябвало да се приеме като принос на карибския социализъм към поетичните течения на XX век. Ставало дума за антифраза, за фигура от риториката, която се употребява с противоположно значение на основното. С други думи, обемното мляно месо в действителност е „намалено“. Това, което преди е било нормално мляно месо, сега съдържало малко количество истинско месо и голямо количество странни смлени продукти, като кокали, хрущяли и други, които още не били уточнени. Оттам произлизало научното име, с което кубинците назовавали тази кулинарна находка: НЯО (Неидентифициран ядлив обект). Що се отнасяло до деветдневието, така наричали дажбата месо, която се полагала на всеки девет дни. Истинска утопия, разбира се — понякога минавали месеци, но месото не се появявало нито дори ако го призовавали в духовните центрове… Даже не си направи труда да ги попита какво мислят за думата фрикадели. И без това не би успяла да им ги опише. Ставаше дума за една отвратителна паста с вид на месо, приготвена бог знае от какви тайни продукти, чийто състав не бяха успели да разгадаят дори най-вещите домакини.

Докато вървеше с покупките към стаичката си, спомни си почти с носталгия за онзи следобед. Журналистките ги поканиха да изпият по едно дайкири и четирите отидоха във „Флоридита“. Разделиха се като най-големи приятелки.

— Клаудия.

Усети парфюма още преди да се обърне.

— Откога не сме се виждали! — двете с Елена се разцелуваха. — Някой твой роднина ли е пристигнал?

— Защо питаш?

— Не се преструвай, Елена. Погледни си само дрехите.

— Трябва да се обличам добре заради новата си работа.

— Не само да се обличаш, но също да ухаеш и да носиш хубави обувки — каза Клаудия, като я огледа подробно. — Къде работиш? В Централния комитет?

— Студено, студено…

— В някое посолство?

— Топло.

— В дипломатически магазин?

— Горещо, още малко и ще се опариш.

— Стига с тези гатанки и ми кажи най-после.

— Първо трябва да поговорим.

— Защо е тази тайнственост?

— Ще видиш — и тя добави с поверителен тон: — Може дори да те уредя… макар че нямаш нужда. Казаха ми, че ти е провървяло с онзи занаятчия.

— Винаги си била голяма оптимистка — тя понижи глас. — Знаеш ли, че Рубен е в затвора?

Другата я погледна ужасена.

— Да не би защото много говори?

— За незаконна търговия.

— Все същото е… Значи за това?

— Да, и най-лошото е, че запечатаха стаята и останах без дрехи и почти без пари.

— Е, сега наистина трябва да поговорим — каза Елена със съзаклятнически тон.

— Защо не дойдеш у нас?

— Днес не мога. Утре?

Разделиха се с обещанието да се видят на следващия ден. Елена изтича към ъгъла, махайки на едно такси, а Клаудия се прибра в стаята си. Когато затвори вратата след себе си и се обърна, за малко да изпусне пакетите. На стола до масата беше седнал мулат с дръпнати очи. Имаше светли дрехи и нахално изражение на лицето си.

— Готова си.

— За какво? — попита със запъване тя. — Ти кой си?

— Скоро ще ядеш от ръката ми, като птичка.

Тя онемя от изненада.

— Не знам за какво говориш — каза тя най-после.

— Трябва да благодаря на приятелката ти.

Внезапно Клаудия осъзна, че не говори с реален човек. Тогава се осмели и направи няколко стъпки, за да види дали ще си отиде.

— Харесвам жени като теб.

— Върви си — каза тя, като стисна устни. — Махай се.

Този мъж не й се нравеше. Различаваше се от Муба и от Индианеца заради студенината, която излъчваха думите му и не изглеждаше готов да й помогне. Заприлича й на пратеник от ада. За нейна изненада мулатът стана и тръгна към нея. Усети на лицето си ледения му дъх.

— Изгубих живота си заради една курва. Сега се възползвам от тях — той се разсмя с неприятен клокочещ звук. — Почти всички се ужасяват, като ме видят, казват, че съм вампир… Ти не се ли страхуваш?

— Аз не съм курва.

Мъжът се разсмя.

— Но ще станеш, красавице.

Тя замахна, за да го зашлеви, но ръката й премина през празно студено пространство. Образът затрептя като повредено холографско изображение, постепенно избледня и изчезна. Клаудия падна на колене, защото отново й се доповръща. Господи, какво й ставаше? Да не би да е болна?

Спомни си парфюма на Елена и дрехите й. Не работеше в дипломатически магазин, нито в посолство, а… топло, топло. Трябва да поговорим… Аз не съм курва… Но ще станеш… Изтича към умивалника, за да не повърне на пода.

3.

Да проституираш ли, или да не проституираш? Това е въпросът. И само като си помисля, че щяхме да сложим край на язвите на старата империя! Но нищо не се получи както очаквахме. Сега всички продават душите си на дявола или на предложилия най-много, само и само да се сдобият със сапун или с пътуване в чужбина. Без значение са целта и средствата, без значение е дали договорката се постига в леглото, или в бара. Някои лягат срещу един бифтек, а други предоставят информация в замяна на къща, кола или срещу разрешение да им се изплати авторското право в долари. Промяната на факторите не оказва влияние върху продукта. Формулата за проституиране е винаги една и съща, а и не всички курви — мъже и жени — на този свят стигат до леглото.

Завиждам на храбростта на онези, които се осмеляват да крещят, да бъдат бити, да не се предават. Аз почти не смея да се съпротивлявам. Завиждам на онези, които предпочитат да изгълтат сто хапчета и да заспят като ангели… Да умреш… Да заспиш… Може би да сънуваш! Макар че също се питам какви ли кошмари са имали онези, които са сложили край на живота си. А ако смъртта е само паяжина, която улавя душите — добрите сънуват предишното си съществуване, а лошите страдат заради престъпленията, които са извършили тук? Къде ли ще отида, ако умра днес?

Търся излаз от хаоса, път към обетованата земя. Упорствам, вкопчвам се в надеждата, в някой лъч светлина. Още преди да предусетя катастрофата, любопитството ме тласна да изследвам вратата, отваряща се след смъртта. Още тъгувам за първите богове, които срещнах в една книга — красиви гръцки божества, пред които се преклоних без усилие; вероятни отгласи от един предишен живот, който предусетих в каменните им одежди. При все това беше краткотрайно благоговение, което изчезна заедно с детството ми, може би защото спомените ми отслабваха. Престанах да чувам гласовете им, престанах също да присъствам на беглите им появи и един ден си тръгнаха завинаги за обвитата си в облаци планина.

Тогава някой ми даде една библия. Първата. Спомням си вълнението, ритуала да я чета тайно, запазвайки за себе си насладата от момент, който не исках да споделям. Какъв сладостен егоизъм! Най-после щях да опозная Бога, когото хората посещаваха в черквите. Търсих ревностно между страниците, препрочетох много глави, мислейки, че не съм разбрала добре; реших, че вината за това е в странния испански, на който бяха написани текстовете. При все това, колкото и да се старах, не открих Бога от сънищата ми. Едно отмъстително и раздразнително създание беше узурпирало мястото му. Неговият глас, въздигащ се от страниците, ми вдъхваше тревога. Беше същество, което забраняваше опознаването на хората. Що за дух беше това?

Не смятах обаче да се предавам. Божествеността съществуваше; просто трябваше да я потърся на правилното място. Свързах се с други студенти, които също я търсеха. Винаги е съществувала тайна жажда за духовност въпреки всичкия марксизъм, който рецитирахме наизуст, и никой, нито един възрастен, нито една институция не предполагаше, че това търсене съществува — автоматичното писане беше връзката с личните ни ангели, йогата и астрологията се изучаваха в училищата по изкуство, обсъждаше се И-Дзин[28] във факултетите по журналистика и кибернетика и всички ходехме по сантероси[29] и спиритисти… Бяхме толкова щастливи, толкова изпълнени с надежда.

Сега всичко това беше минало. Отдавна престанахме да съзаклятничим и днес всеки се опитва да се оправя както може. Вече не ходя да ми гледат на карти, нито чета китайските хексаграми — отговорите не са отговори, когато няма дори път.

Вчера влязох в една черква за първи път от много години с намерението да се опитам отново да намеря истинския Бог. Поседях малко до съда със светена вода и се вслушах в безплътното ехо, което се носи в храмовете, сякаш са населени с духове, които са там, за да чуят молбите; в черквите обаче човек може само да се моли и да чака отговор, а аз останах глуха за Бог… не библейския Бог, когото никога не успях да чуя, а Божествеността, която е навсякъде. Но въпреки мълчанието на душата намерих нещо, което бях забравила — покой. Пълен и неземен покой.

В черквата сърцето ми се освобождава и полита. Разбирам, че пътят на очакването и молитвата е тесен, но е по-добър от всеки друг. Светът ни забрави, както забрави какво сме били преди време. Само някои старци, изглежда, си спомнят. Ние, младите, се опитваме да си представим какъв е бил духът на този някогашен град на чудесата, но е трудно да се пресъздаде подобен блясък само по няколко руини. Затова ставаме мечтатели, археолози на душата, превръщаме се в друиди срещу забравата, опитваме се да спасим изгубената памет, но не чрез филми — образите отпреди нашето раждане се пазят в тайни хранилища, — а чрез снимки и пожълтели списания.

Предполагам обаче, че става дума за непосилна задача. Вместо да ни помогне, светът се е превърнал в съучастник. Никой, нито дори онези, които продължават да посещават острова — сякаш става дума за някакво място за поклонение, не престава да повтаря старите мантри: край на проституцията, на бедността, на кастите, на дискриминацията, на привилегиите… Никой не иска да признае, че мечтата се е изгубила, че идеалите вече не съществуват, че са престанали да съществуват отдавна. В действителност са ни оставили сами с нашия глад и нашия дух… и с един-единствен въпрос, който е дилемата на моето поколение.

4.

Клаудия излезе рано, преди слънцето да напече. В този час все още можеше да се усети влагата, която лъхаше от стените на къщите, попили нощната роса; влага, която никога не изчезваше напълно, нито дори в най-горещите дни поради постоянния морски бриз, който духаше в столицата. Малко след като излезе, я видя. Вървеше срещу нея сред движещата се тълпа, която оредяваше единствено в малките часове на нощта, за да се поднови на разсъмване. В осем сутринта улиците вече бяха оживени. Едни чакаха по опашки, други се движеха в различни посоки или се трупаха на автобусните спирки. Постепенно градът придобиваше обичайния си вид.

Първоначално Клаудия не й обърна внимание въпреки контраста на тъмните й дрехи сред шортите и тениските. Когато обаче беше на двайсетина стъпки от нея и погледите им се кръстосаха, сърцето й подскочи в гърдите.

— Урсула — прошепна тя по-скоро на себе си, отколкото за да извика приятелката си от детството.

Урсула не я чу, но видя движението на устните и изражението на лицето й. Ако не беше тази реакция, нямаше никога да я познае.

— Клаудита!

— Господи, откога не сме се виждали.

Прегърнаха се.

— Колко си се променила!

— А ти изглеждаш толкова странно с тези дрехи… Не приличаш на монахиня.

— И как според теб би трябвало да се обличам?

— Преди монахините носеха огромна шапка, която приличаше на голяма пеперуда, и дреха до земята.

Урсула се разсмя.

— Какво правиш тук?

— Дойдох да видя племенницата на един старец, за когото се грижа в Сантовения.

— Там ли работиш?

— Ходя три пъти в старческия дом, но работя и на други места… А ти как си? Какво правиш?

— Завърших история на изкуството.

— Предполагах, че ще учиш нещо такова. Винаги беше вглъбена в някоя книга.

— Допреди няколко месеца работех в Музея за изящни изкуства.

— А сега?

— Нищо. Уволниха ме.

Усмивката на Урсула изчезна.

— Уволниха те? Защо?

— Възразих срещу продажбата на едни картини. Бяха заповеди отгоре, така че… — тя се усмихна — съм нещо като дисидент.

— Омъжена ли си?

— Живеех с един мъж, но го арестуваха преди няколко дни.

— Исусе — прекръсти се Урсула. — Какво е направил?

— Нищо, беше занаятчия. Продаваше чанти на Площада на катедралата.

— А, да, чух за хайката. Колко жалко! Толкова хубави неща продаваха. Ходила съм два пъти там. Може дори да съм го видяла… А сега какво смяташ да правиш?

Клаудия сви рамене.

— Нямам представа, но един приятел ми обеща… — тя млъкна.

Урсула забеляза капчиците пот, избили по лицето й.

— Какво ти е?

— Нищо — прошепна Клаудия. — Доповръща ми се. Вече ми мина.

— Като прилошаванията, които имаше като малка?

— Не знам. Лекарят каза на мама, че са на емоционална основа. Отдавна не съм имала.

Урсула си спомни за родителите на Клаудия, както и за следобеда, в който научи за ужасната катастрофа. Приятелката й никога не разбра, но това беше искрата, която разпали желанието й да потърси уединение.

— Къде живееш? — попита Клаудия. — Много ми се иска да си поговорим, да ти разкажа за живота си, а ти да ми разкажеш за своя.

— Живея на „Сейба“, близо до кино „Авенида“.

— Уф, много е далече.

— Често идвам тук. Грижа се за няколко семейства от… Божичко!

— Какво има?

Монахинята сякаш внезапно бе забравила за присъствието на Клаудия.

— Какво става? — побутна я тя, за да привлече вниманието й.

— Онзи мъж.

— Кой?

— Онолорио.

Клаудия се обърна, за да погледне, но зад нея имаше само кофа за смет.

— Какъв мъж, Урсула? Не виждам нищо.

Урсула престана да се кръсти, отстъпи назад и хвана Клаудия за лакътя.

— Един мулат… Сигурно има китайска кръв.

Клаудия се смрази от ужас.

— Още ли имаш дарбата „да виждаш“?

Урсула престана да гледа над рамото й и впери очи в нея.

— Никога не съм я губила.

— А какво казват за това в манастира?

— Нищо — прошепна тя. — Никой не знае… Трябва да се предпазиш! Вземи това.

— Какво е?

— Кръстът ми. Благословен е от самия папа. Използвала съм го винаги за защита, но сега ти се нуждаеш от него.

Клаудия й го върна и каза с мек глас:

— Извинявай, Урсула, но знаеш какво ми е мнението за църквата. Това за посредниците ми се струва…

— Моля те, вземи го заради мен. Дори само за да бъда спокойна!

— Както искаш.

— В какво си се забъркала? Този мъж… или това, което е, не предвещава нищо добро.

Клаудия въздъхна.

— Не знам как можеш да го виждаш сега. Появи ми се за първи път преди два дни. Проговори ми, но не си каза името.

— Ти също ли си запазила дарбата „да виждаш“?

Изгледаха се с нежност, почти горди с онзи неосезаем свят, който двете споделяха.

— Този човек е опасен — предупреди я Урсула.

— Знам. Единствено той ми вдъхва страх.

— Единствено?

— С Муба не се чувствам така.

— Още ли я виждаш?

— Никога не ме е изоставяла.

— Мен също.

Клаудия се засмя нервно.

— Защо се смееш?

— Представям си физиономията на изповедника ти, ако му кажеш, че говориш с духа на негърка от Конго.

Лицето на Урсула потъмня.

— Не говори така, Клаудия. Не знаеш колко ме измъчва.

— Кое?

— Да виждам тези неща. Чувствам се виновна.

— Не бъди глупава. За какво да си виновна?

— Това не е редно.

— Според католическите предписания е възможно — каза й Клаудия със сериозен тон. — Но не мислиш ли, че Бог стои над която и да е църква?

— Ако искаш да бъдем приятелки, повече никога не ми говори такива неща.

— Не ми харесва хората да се измъчват за престъпление, което не са извършили.

— Вината е моя, а не на църквата.

— По-добре да не говорим повече за това.

— Обещай ми, че ще носиш кръста.

Клаудия откопча верижката, която носеше на врата си и закачи на нея малкия сребърен кръст.

— Още един амулет няма да ми навреди.

— Кръстът не е амулет.

— Така ли? И какво е?

— Символ.

— Тогава защо ми даде този кръст?

— За да те предпазва.

— Всеки предмет, който служи като средство за предпазване, е амулет, скъпа.

Урсула замълча, без да знае какво да отговори.

— Онолорио още ли е там?

Монахинята кимна утвърдително с глава.

— Трябва да се пазиш, Клаудия. Този мъж чака.

— Какво чака?

— Не знам… Да сториш нещо лошо.

Клаудия извади лист хартия от чантата си и записа нещо.

— Това е адресът ми. Можеш ли да дойдеш да ме видиш?

— Разбира се — Урсула прибра листчето в джоба си и я целуна. — Следващият вторник следобед.

— Ще те чакам.

Клаудия закрачи бързо, от страх да не закъснее. Урсула я видя как зави зад ъгъла и чак тогава се обърна и продължи пътя си. Онолорио все така стоеше до кофите за смет. Монахинята се прекръсти и той й отправи неприличен жест. За първи път от много време тя усета как кръвта нахлува в лицето й. Машинално вдигна ръка и направи кръстен знак пред призрака, който се стопи във въздуха, сякаш беше мъгла. Това я поуплаши. Огледа се, но никой не беше забелязал движенията й, с изключение на едно момиченце, което смучеше биберона си, седнало на прага на дома си — беше твърде малко, за да разкаже, че е видяло как някаква жена със странни дрехи прогонва носеща се във въздуха сянка.

5.

Дори не мога да ти кажа дали Мавърката беше мечтателна като Клаудия. Понякога беше като отнесена, но нямам представа какви мисли са й минавали през главата. Не си спомням да ми е разказвала нито един свой сън; нито дори когато оставах да спя при нея и трябваше да я будя, защото викаше така, сякаш я убиваха… През цялото време измислях разни истории пред Лети, за да мога да спя извън къщи. И колко труд ми струваше да я убедя! Не жена ми Лети, а Мавърката. В началото дори не искаше да излиза с мен. А когато накрая се съгласи, приемаше само ако ходехме на оживени места — театър, парк, „Малекон“. Но винаги ме зарязваше под някакъв претекст — че било късно, че детето… Оставяше го на една своя приятелка, но понякога дори нямаше и единайсет, а вече искаше да си тръгне. Така изкарахме три месеца. Подлудяваше ме. Беше загадка. Разбрах, че я е страх, но не знам от какво. А после, когато най-после задвижихме заедно и помислих, че е настъпил краят на загадките, нещата не се подобриха. Разбира се, че говорехме за хиляди неща. В крайна сметка тя не беше сфинкс. Наложи се да си посмажа мозъка, защото беше ръждясал след десетгодишен брак. Не знам от колко време изобщо не четях. Предполагам, че именно тогава Лети започна да подозира нещо. Бяхме прочели заедно купища книги като гаджета, но тя също бе престанала да чете, когато роди. Разговорите ни бяха от скучни по-скучни — че Татико няма обувки, че Лоренсито е блед и злояд, че дажбата ориз е недостатъчна… Братле, обичах я, но се бях отегчил до смърт като баща и глава на семейство. Мавърката ме измъкна от монотонността. Разбърка душата и ума ми. Обърна ме наопаки. Когато започнах да излизам с нея, почти се ужасих от себе си. Взех да използвам думи, които от години не произнасях. Тя ми помогна да се измъкна от дупката. Благодарение на нея отново започнах да мисля. Знаеш, че силата ми беше по-скоро в науката, но харесвах също автори като Селинджър и Марк Твен… Сега трябваше да се захвана с авангардистите, да изучавам различните течения и куп автори, за които дори не бях чувал. Тя ми даваше книгите. Някои взимаше от библиотеката, други бяха на нейни познати, които пътуваха в чужбина и ги вкарваха тайно. Открих истински чудеса. И докато четях, усещах как мозъкът ми се раздвижва. Уверявам те. Сякаш всичко вътре в него отново се наместваше. Сигурен съм, че невроните ми се бяха уплашили от толкова информация, която ги засипваше. За малко да получа мозъчен удар. Лети се цупеше, когато започвах да й говоря за последната книга, която тя нямаше време дори да разлисти. Опитвах се да бъда дискретен, но понякога неволно ми се изплъзваха някои неща и връзката ни постепенно гаснеше, въпреки че в началото не си давах сметка за това. Бях обсебен от моята Мавърка, а и тя се привързваше все повече към мен. Мисля, че именно страхът от обвързване я накара да избяга. Или е било друго, но на мен ми се иска да мисля, че това е била причината. Колко глупав бях. Толкова усилия да запазя брака си и накрая какво? След като Мавърката ме заряза, Лети също ме напусна. В действителност положението вече се беше скофтило, а през последните месеци се скофти още повече. Самият аз се бях променил и въпреки че се опитвах да го прикрия, Лети го забелязваше. Всъщност мисля, че ме напусна не защото подозираше, че й изневерявам, а защото вече не разбираше какво говоря. Точно това ми каза — че се държа непонятно, че вече не ме е грижа какво се случва с децата. Уверявам те обаче, че това не е вярно. Мамка му, останах заради тях. Въпреки това постоянно се карахме. Сутрин, обед и вечер. Случилото се с Мавърката ме разстрои, бях в ужасно настроение и Лети опираше пешкира. Накрая отиде да живее при семейството си в Камагуей. Ходя там от време на време, за да видя децата, макар че понякога минават месеци от едно до друго посещение. Не мога да си позволя да ходя често при това окаяно състояние на транспорта. Преди две седмици научих, че се е омъжила повторно. Така че надеждите ми отидоха по дяволите… Ако бях предполагал, че това ще се случи, никога, чуй ме добре, никога нямаше да допусна Мавърката да си тръгне. Но как да знам какви мисли й се въртят в главата. Ако знаех, може би щях да успея да направя нещо. Жените обаче са загадъчни същества. Само Бог може да ги разгадае. А може би и Той не е в състояние.

6.

Опашката завиваше зад ъгъла и минаваше покрай празните витрини на магазините. Трябваше да открие Нубия сред това море от хора. Взе на ръце момчето, което хленчеше заради жегата или може би беше уморено от ходенето, и започна търсенето от началото на опашката. Намери приятелката си шест магазина по-долу, малко преди да стигне до ъгъла.

— Помислих, че няма да дойдеш — прошепна Нубия. — Това тук е непоносимо. Полицията идва два пъти от сутринта.

— Трябваше да дам обяд на Давид — каза Мавърката и после попита, докато люлееше малкия, за да го успокои: — Кога отварят?

— В дванайсет и половина.

— Мислех, че ще бъдеш по-напред.

— Някои си запазват ред от три след полунощ.

Слънцето грееше безмилостно над нетърпеливата тълпа, а момчето не преставаше да плаче, въпреки че майка му все така го люлееше, за да го успокои. Нямаше дори педя свободна сянка, където да се скрие, но може би беше по-добре така, отколкото да стои притисната сред хората, които се лишаваха от носещия се по улицата приятен бриз, само и само да избягат от слънчевите лъчи. Спомни си за лятото по време на бременността си, за онази пещ, която произвеждаше милиони градуси в минута… или поне на нея така й се струваше. Беше ужасно преживяване, от което пазеше единствено болезнени спомени — постоянните болки, прорязващи гърба й, трудността с която вървеше, с която сядаше, с която спеше и най-лошото — глада. Мъчителен и безпощаден глад. Неутолим. Садистичен. През онези месеци изяде цялата вар, с която бяха покрити стените на стаята й. Дращеше по тях с един нож и събираше в чиния праха и тънките като хартия парченца, след което ги изяждаше със странно чувство на вина.

— Колко ще дадат? — попита тя, за да се отърси от мислите си.

— По четири сапуна и две шишета шампоан на човек. Затова ти казах да доведеш малкия… Някои си запазиха ред няколко пъти. Аз не успях, защото нямаше кого да оставя на мястото си.

Залюля момчето. Вгледа се в русия мъх по главичката му и въздъхна. Да, беше жестоко преживяване. При все това през всичките тези месеци на нищета в нея се бе зародило нещо вълшебно. Една връзка. Сякаш споделяше мислите си със създанието, което мърдаше в нея. Понякога до нея достигаха странни образи и идеи, бяха цветове или неясни форми, чието значение не можеше да разгадае. Един ден стигна до заключението, че са сънищата на детето й. Тази връзка още съществуваше, въпреки че бяха минали месеци, откакто беше родила. Бе достатъчно детето да я погледне, за да разбере дали е гладно, жадно, дали му се спи, или просто му е скучно. В действителност майка му не говореше много за него; съществуването му обаче беше не толкова на създание, което започва свой собствен живот, колкото на един глас, който се надигаше от самата нея. И за това слабо и плачливо същество тя беше готова на всичко.

— Можеш ли да го гледаш днес?

— Стига да е след седем…

— В осем ще ти го доведа.

Допря буза до главичката на момченцето и вдиша присъщото на бебетата ухание на теменужки и изворна вода.

— С Хилберто ли ще излизаш?

Въпросът на Нубия я стресна.

— Не, с него скъсахме.

Приятелката й я погледна недоверчиво. В същия момент избухна скандал. Някой беше излязъл от магазина и отново се беше наредил на опашката. Разнесоха се викове: „Нахалница! Тук има хора, които още не са взели нищо“. И отговорът: „Следващия път доведи баба си“. И други гласове: „Ако обичате, придвижете се и оставете това“. Опашката отново се раздвижи.

— За какво се скарахте?

— Не мога постоянно да се крия. Изнервям се.

— В началото не ти пукаше.

— Сега ми писна.

— Вече не го ли харесваш?

Мавърката сви рамене.

— Така и предполагах — отсече Нубия. — Страх те е, че ще се влюбиш, нали?

Мълчание.

Нубия отново я атакува:

— Какво значение има, ако се влюбиш? Ти си нямаш никого.

— Но той си има. И няма да остави жена си.

— Ти откъде знаеш?

— Щом не го направи досега, значи няма никога да го направи. Давид расте. Не мога да продължавам така — тя помилва главичката на заспалото дете. — Не искам да се привърже към него. Хилберто си има семейство.

— За бога, не си единствената в това положение. Има толкова жени, които…

— Не ме интересува какво правят останалите! Аз съм си аз. Сама съм на този свят и сама ще умра. Животът си е мой.

— Не знам защо изобщо споря с теб — прошепна Нубия. — Сякаш не те познавам.

Постепенно се приближаваха към вратата. Вече чуваха оглушителния шум на вентилаторите, поставени на входа, за да разхладят въздуха в помещението. Близо до вратата избухна нов спор.

— Искам да знам само едно — каза Нубия. — Как ще изхранваш Давид?

— Ще продължа да превеждам.

— Но нали едва…

— Нубия, не настоявай. Няма да променя решението си.

Нубия погледна умореното лице на приятелката си, която веднага й обърна гръб и започна да разглежда витрината, на която имаше гол манекен, обграден от шишета с жълтеникав шампоан.

7.

Ще оцелея. По някакъв начин ще оцелея. Но още не знам как. Сиси ме покани безброй пъти да отида с нея на вечеря с някакви туристи. „Търсят само приятелство. Скучно им е. Не познават никого.“ Казах й, че ми трябва истинска работа, а не да ходя по вечери и да оставям детето си вкъщи, а тя ми отговори, че това било работа — да придружавам самотни туристи и да разговарям с тях. „Не всички искат да правят секс“ — увери ме тя. Но на мен ми звучи странно. Да бъдеш компаньонка, нещо като карибска бавачка, която е достатъчно образована, за да разговаря за живописта на прерафаелитите, и накрая да получиш срещу това долари звучи твърде хубаво. Не мога да повярвам. „Единственото задължително нещо е приятният разговор — увери ме Сиси. — Останалото зависи от теб, но ще бъда откровена и ще ти кажа, че не си блъскам главата с неизвестни. Не философствам като теб. Ако ми харесват, лягам с тях и получавам повече пари. Ако не ми харесват, не го правя и край. Така или иначе винаги падат пари“… Не мога да я позная. Горката Сиси. Искаше да бъде кинорежисьор, като Месарош или Бемберг. Казваше, че мечтата й е да направи филм като „Аз, най-лошата от всички“ или като онзи канадския със заглавие, което й вдъхваше такава завист: „Чух сирените да пеят“. Същата вечер двете с Нубия спориха жестоко, защото Нубия твърдеше, че най-гениалното били мистичните пътувания на героинята към фотографските пейзажи, а Сиси казваше, че най-хубавото бил саундтракът — песента на сирените, които я призовавали към бездната на сътворението. Краят на филма, който беше след финалните надписи, когато половината публика бе станала и смяташе, че няма да се случи нищо повече, направо я подлуди. „Истински оргазъм на седмото изкуство“ — викаше тя насред салона на „Рампа“… Горката Сиси. Сега единствените й оргазми — стига да ги има — са с туристите, които дори не са чували за тези режисьорки. Точно това искам да избегна — да се превърна в разочарована филмова режисьорка, в бивша кураторка на музей… Все трябва да има някакъв начин на съществуване, което да не включва превръщането ми в съвременна хетера.

Преди седмица Сиси ме запозна с един студент по английска филология, който работи частно като екскурзовод. Намира евтини таксита (защото са коли на негови приятели, на които плаща комисиона) и организира екскурзии до исторически места. Накрая му се плаща в долари или в натура — дрехи, ядене, сапуни, паста за зъби… Ако се уверя, че не става дума за измама, с която да ме зарибят, бих могла да правя това, поне за Дависито, който не е много добре напоследък. Мисля, че има анемия. Но кое дете я няма? Трябва да отида отново в поликлиниката, за да видя дали са пристигнали иглите за изследванията. Бях там два пъти, но положението е все същото. „Съжаляваме, другарко, но още не сме получили иглите. Елате следващата седмица“… Аз — екскурзовод. Сякаш някога съм предполагала, че накрая ще стана самотна майка и отгоре на това безработна.

8.

Тя беше Сигърни Уивър в „Пришълецът“. Движеше се насам-натам, чупеше печати и разкъсваше кашони, от които вадеше предмети със страховит вид, докато накрая намери мощна огнепръскачка, заредена с непозната енергия (лазер, неутрони, плазма?), прикри се зад клетката на котката си в края на лабиринта от коридори и надникна предпазливо, за да види дали Съществото е наблизо; през това време алармите на кораба пищяха пронизително, а компютърът майка нежно съобщаваше за самоубийството си… Това беше сценарият в съзнанието й, което се подготвяше да посрещне непознатото.

Пудреше си челото и носа със смлян ориз, боядисваше си веждите с боя за обувки и разнасяше върху клепачите си зелената сянка, измайсторена от крем дезодорант — не го използваше, защото запушваше порите на мишниците й, към който беше добавила капка зелен акварел. Единственото истинско в грима беше изсъхналото червило, което беше почти шестгодишно, но още изпълняваше достойно задачата си.

Сигърни Уивър извиси пред огледалото ръста си от метър и деветдесет — в действителност беше висока само метър и шейсет и шест, но не би имала нищо против да бъде като американската валкирия — и взе една ръчна граната. Вгледа се за няколко секунди в предмета и се приготви да махне взривателя. Почисти космите, полепнали по четката. Намести шлема си, който щеше да я предпази от липсата на налягане, когато отвореше външния шлюз, за да изхвърли Съществото от кораба. Четката изтръгна искри от косата й, заредена със статично електричество поради влажния въздух в скривалището й. Огледа бързо циповете на скафандъра, тръбите за дишане, индикаторите на шлема… Обърна се към огледалото, оправи роклята си и опъна полата… Огледа се, без да се вижда. Не беше ли променила последователността на кадрите? Астронавтката Рипли първо трябваше да се преоблече и да нагласи скафандъра, после щеше да отиде да вземе оръжието и котката. Или не? Ядоса се, че е забравила тези подробности. Беше време обаче да тръгва. Реши да остави новата версия за друг път.

Имаше среща с приятелката си при хотел „Хавана Либре“, но не близо до вратата, където ченгетата можеха да заподозрат нещо, ако видеха млада жена да се разхожда наоколо. „Не че ще вършим нещо лошо — каза й Сиси, — но винаги имам неприятности с тях. Само като ме видят, ми искат документите.“ Затова й предложи да се срещнат при хотела откъм Двайсет и трета улица, където салонът със стъклени стени и плътни завеси щеше да ги скрива от погледа на стоящите при входа.

Приятелката й се беше облегнала на парапета и наблюдаваше хората, които влизаха и излизаха от книжарницата.

— Вече са тук — съобщи й тя веднага щом я видя.

— Къде са?

— Отсреща в книжарницата. Не ме видяха, но току-що влязоха. Да вървим.

Пресякоха улицата, следвани от любопитните и дръзки погледи, толкова обичайни сред кубинците, както и от комплиментите, подхвърляни от преминаващите коли. Две англосаксонки останаха удивени от този безочлив публичен израз на „сексуален тормоз“ — постъпка, която в тяхната страна щеше да предизвика съдебен процес, — но която в това кътче на Карибите не бе удостоено с ни най-малко внимание от страна на жертвите.

Приятелите на Сиси нямаха вид на мексиканци; поне не приличаха по нищо на онези мургави мустакати типове, които даваха по филмите. Представиха се изключително възпитано. Артуро и Хенри, на услугите на госпожиците.

— Приятно ми е, казвам се…

— Всичките й приятелки я наричаме Мавърката — прекъсна я Сиси. — Нали е романтично?

Те веднага поискаха да узнаят причината за прозвището и Сиси им разказа историята за изгубения пръстен и изрецитира стихотворението на Марти за мавърката, която хвърлила перлата си в морето, а после горко се разкаяла.

— Защо не ме остави да си кажа името? — попита тя тихо приятелката си, докато вървяха по „Рампа“ и търсеха такси.

— Да не си луда? Когато излизаш с туристи, никога не казвай истинското си име. Ако полицията вземе да ги разпитва, това може да те съсипе.

— Ще бъда само екскурзовод.

— Няма значение. За ченгетата всички жени, които излизат с чужденци, са курви.

Най-после туристите спряха едно такси и двете изтичаха към тях. Колата потегли към морето. За да стигнат до пристанището, трябваше да се движат край брега, но Мавърката видя как таксито прескочи бетонната стена благодарение на две стоманени крила, които блестяха на слънцето, и продължи към хоризонта… За пореден път Фантомас се изплъзваше от засадата на Скотланд ярд по най-необичаен начин. Дочу подигравателния му смях под синята маска.

— Топовният гърмеж прозвучава точно в девет — каза Сиси в момента, когато колата завиваше към пристанището. — Този обичай датира от епохата на пиратите. Никога не съм го виждала, но знам, че го изстрелват от крепостта, която се намира на отсрещната страна на залива. Казват, че по онова време входът му е бил по-широк…

Стигнаха до кея „Кабалерия“ и се отправиха към „Дон Джовани“. Въпреки че по стените на реставрираната къща вече избиваха петна, образували се под въздействието на селитрата, видът й беше все така внушителен. Изкачиха тъмната стълба, чиито стари стъпала отекваха гостоприемно. Артуро отбеляза, че за разлика от старинните сгради в други географски ширини, шумовете в хаванските къщи притежавали странното качество да пропъждат враждебните призраци от миналото. Хенри се съгласи с него.

— Знаете ли, че не приличате на мексиканци? — престраши се да каже Сиси.

Сервитьорът обаче вече идваше към тях. Избраха маса близо до един балкон — през него нахлуваше вятър, който развяваше покривките, сякаш бяха празнични знаменца. След като поръчаха вината и ястията, научиха семейните истории на двамата чужденци — бащата на Артуро беше чилиец, потомък на германци, емигрирал през 70-те години в Северно Мексико, където бе открил миннодобивна компания; семейството на Хенри произхождаше от САЩ и се беше заселило на мексиканската граница преди две поколения. Двамата се запознали, докато учели инженерство. Дошли в Куба, защото чули за бонусите на туризма й.

— Какво искаш да кажеш с това за „бонусите на туризма“? — тонът на Мавърката отвори ледена пукнатина в разговора.

Изплашена от въпроса на приятелката си, Сиси се намеси:

— Знаете ли на колко години е тази къща?

— На повече от сто — предположи Хенри.

— На повече от двеста — уточни Сиси.

— Невероятно!

Канелоните и лазанята пристигнаха и разговорът замря. Ядоха и пиха сангрия, докато статуята на Христос пред залива се обагри в червено от залеза.

— Не, благодаря — Мавърката отказа чашата, която Хенри й подаваше. — Вече пих много.

— Да отидем в „Копа“? — предложи Сиси.

Взеха такси до хотел „Ривиера“. Когато обаче пристигнаха, кабарето още не беше отворено. Решиха да чакат в „Елеганте“.

— Искам да седна на бара — каза Сиси и дръпна Артуро. — Обичам да гледам как приготвят напитките.

Застанаха пред бармана, който раздробяваше лед.

— Заповядайте — каза им той и им подаде менюто.

— Искам един „Красива Куба“ — обяви Сиси.

Младият мъж взе шейкъра и сложи в него гренадин, лимонов сок, малко ром и парчета лед; разтърси шейкъра с ръка; изля струйка ментов крем в една чаша; прецеди съдържанието на шейкъра в чашата, като внимаваше да не се разтвори в крема, и го украси с резен портокал, стрък мента и една вишна. Накрая поръси коктейла с отлежал ром.

— Бихте ли ми казали с какво се приготвя коктейл „Мулата“? — попита Хенри, докато четеше листа.

— Какаов крем, отлежал ром, лимон и захар.

— Звучи добре.

— А „Севиля“? — попита Артуро.

— Гренадин, лимонов сок, бял ром, ангостура и сироп.

— Сироп в коктейл? Не, благодаря.

— Аз искам един — каза Мавърката.

През останалата част на вечерта сравняваха вкусове, като пиеха от чужди чаши и поръчваха нови смеси. Когато кабарето отвори врати, всички бяха пияни. Докато гледаха шоуто, изпълнено с пайети, пера и полуголи танцьорки, Хенри прошепна на Мавърката:

— Купих ти това.

Тя се обърна, без да го разбира за какво говори, и видя голяма лилава кърпа от коприна, която той завърза на врата й като шал. В съзнанието й светна предупредителна лампичка.

— Не, благодаря — прошепна тя. — Нямам нужда от никаква кърпа.

— Но аз искам да ти я подаря. Подаръците се правят за удоволствие, а не от нужда.

При други обстоятелства може би щеше да си тръгне с достойнство. Чувстваше се обаче толкова добре на това прекрасно място. Беше нахранена, сънлива, приятно отпусната в прохладната обстановка, където цветовете прогонваха сивотата на ежедневието. Остави се на горещия дъх, който пареше шията й… Глъчката стихна и тя се озова в огромно, огромно легло и някой я разсъбличаше и тя не оказа съпротива, когато разтваряха краката й, а лилавата коприна обхождаше бедрата й, издигаше се към корема й и галеше гърдите й, и чувстваше, че повдигат кръста й, проникват в нея, а тя се отдаваше на удоволствието, на чистото удоволствие, после я поставяха пред отворения балкон и тя усещаше, че се подмокря и нещо топло се стичаше отзад по бедрата й, изпитваше оргазъм като кучка, коленичила в нощта в някакъв луксозен хотел… Даже не забеляза, че невидимо същество съзерцава сцената, седнало на дивана в стаята.

Дори сутринта, когато се събуди гола в чужда стая, не разбра какво се е случило. Едва при вида на доларите до нощната масичка осъзна, че се е превърнала в поредната Сиси. Чу шума в ключалката. Бързо се пъхна в банята, за да си измие лицето. Някой почука леко на вратата на банята. Тя избърса сълзите си с кърпата и излезе. Хенри й подаде шепата долари, увити в копринената кърпа.

— Помислих, че си тръгнала без тях.

Тя усети как кръвта нахлува в лицето й, но една мисъл прогони мигновено всякакви скрупули. С тези пари можеше да влезе в който и да е дипломатически магазин и да купи храна и дрехи за сина си. Не можа да се познае, когато взе най-хладнокръвно доларите и ги прибра в чантата си.

— Виждал ли си Сиси?

— В кафенето е с Артуро. Ще дойдеш ли при нас?

— Трябва да тръгвам.

Тя се дооблече.

— Може ли да ти се обадя отново?

За малко да го прати по дяволите, но се сдържа. Беше я обзело някакво инстинктивно чувство на решителност и сила.

— Нямам телефон — отвърна спокойно тя. — Можеш да оставяш съобщенията си при Сиси.

Понечи да отвори вратата, но той я задържа, притисна я към стената и започна да я целува. Тя не се възпротиви, сякаш това нямаше нищо общо с тялото й. Би предпочела да го отблъсне, но мъжът отново се бе възбудил. Вдигна полата й и проникна в нея най-безцеремонно. В същия този миг зърна познатата фигура на мулата в отсрещния край на стаята. Тя го погледна, без да мигне, докато чужденецът се движеше в нея. Стори й се, че видението също се опипва, макар че не можеше да види цялото му тяло, полузакрито от ваза с цветя. Накрая мъжът я остави.

— Не ми каза името си — заяви той, заставайки между нея и вратата.

— Сиси ме нарича Мавърката, откакто…

— Не увъртай — той стисна ръката й. — Как се казваш?

Без да го погледне, тя прошепна:

— Клаудия.

Където любовта се подхранва от миражи

Ние сме образът, който другият отразява със сърцето си. Когато ме гледаш, ставам красива като трева, току-що окъпана от росата. Този илюзорен огън, който прониква в невроните и разстройва възприятието, блика от нашия дух. И аз я отведох на реката, бях сигурен, че е девойка. Играе си с разума ни, подлъгва сетивата ни, изпълва въздуха с измамливи ухания. Спри се, сянко на моята изплъзваща се радост, образ на вълшебството, за което тъй копнея. Иначе как бихме обяснили факта, че човек се променя напълно, когато минава през илюзорното сито на любимия? Лоша шега на любовната химия, защото любовта не е сляпа, както гласи поговорката, просто влюбените измислят това, което го няма, и виждат това, което не съществува — никога не е възможно предварително да отгатнем какво се случва с тях. Не ме обича тоз, когото любя, не любя тоз, чиято съм любима; измъчва ме един, но аз не стена, измъчвам друг, а той ме обожава. Никой не успява да се изплъзне от тази съзнателна слепота, която накрая ни наранява. Няма лекове, нито отвари, които да ни изцерят. След като веднъж попаднем в мрежите й, остава ни само да се молим. Как спят, Господи, самоубийците? Любовта е мазохизъм. Мога да напиша най-тъжните стихове тази нощ. Любовта е присъда. Не умирам от любов, умирам от теб. Любовта се гмурка из телата на други обсебени, излиза на повърхността и вдишва въздуха, който винаги се променя. Вече е готова да бъде отново измамена. При все това ние винаги се преструваме на мъдри, на опитни изследователи, познаващи до болка терена, по който стъпваме за кой ли път. Няма нищо по-срамно от това да признаем собствената си непредпазливост. И не сме в състояние да сторим нищо. Любовта е опиум. Рози, рози, рози от пръстите ми разцъфтяват. Любовта е марихуаната на разумните. Полудявам, моя любов, полудявам. Любовта е салата от хашиш. Какво е поезия? Любовта винаги се повтаря — и ти ме питаш? — защото е неспособна да се учи.[30]

Интерлюдия

Грее слънце, морето е пенливо, пясъкът — ситен[31], и кубинските жени излизат пременени с подарените им от туристите дрехи. Вълните се разбиват в „Малекон“, свидетел на любови и разлъки, на обещания и самоубийствени съюзи, или на спомена за някой любим, заминал много далече, където водите са посолени…

В тази гореща привечер Клаудия върви сред погледите на мъжете, които изучават улиците от наетите с долари коли; не обръща внимание на другите жени, които също като нея се стремят единствено да оцелеят, докато някое чудо не им позволи просто да продължат да живеят. Много пъти е минавала по същата асфалтирана отсечка край брега, много пъти е ставала свидетел на това, което никога не би пожелала за своя дъщеря. Върви, прекрасно девойче — казва бащата и я целува. — Върви, мое пленено птиче, и ми донеси ситен пясък. И момичетата тръгват да търсят зелени банкноти в страната, където се смесват най-бялата захар и най-тъмният тютюн на света.

Тя върви понесла всичко необходимо — обръч, лопатка и кофичка… И почукването на токчетата й привлича вниманието върху възхитителното полюшване на тялото й. Дори един мъж с овехтели дрехи, който седи върху стената, вдига поглед при преминаването й, докато вятърът се опитва да изтръгне листовете, върху които пише.

Наблизо спира кола, но тя я отминава с безразличие. Някой я чака на друго място. Коварният вятър повдига полата й, а мъжете в колата й подвикват.

Човекът с овехтелите дрехи наблюдава хищните погледи на мъжете, втренчени в омайващата походка на жената. Иска му се да ги удари, но знае, че никога няма да ги достигне. Той е само призрачна сянка, присъствие от друг век. Костеливата ръка трепери над хартията и той пише вдъхновените си стихове: Стичат се да ги видят как минават; никой не иска да ги види как си тръгват… И отново се взира с отчаяние в момичетата, които се разхождат край брега. Разглежда ги, докато те минават край него: влажни устни, изваяни крака, очи с египетски и еврейски контури; цялото изящество на Испания и Африка, подправено с френски съставки, фламбирано с португалско вино, парфюмирано с ливански есенции, очертано с великолепните щрихи на dolce[32]. Италия и гъвкавите линии на азиатския бамбук… Смесица, приготвена под тропическото слънце. Превъзходно карибско ахиако[33]. Точно така изкусителни изглеждат всичките в очите му на някогашен любовник. Вълните се издигат и опръскват продупчените му обувки, но той е погълнат изцяло от една мавританска силфида, която го вдъхновява да напише стиховете, изникващи подобно на талази от друга епоха… от собствената му епоха: Пяната ме опръска, вдигнах взор и съзрях пред мен това момиче с шапката му с перо.

Порив на вятъра отнася един лист, който пада в краката на Клаудия. Тя се спира и го взима, търси собственика му и го вижда седнал на разядената циментова стена. В погледа му долавя нещо магическо и тя има чувството, че го познава отнякъде. Оглежда гъстите мустаци, бледото чело, вида му на тъжен поет. Струва й се толкова познат, но същевременно толкова не на място… Или може би се лъже.

Обръща се и продължава пътя си, докато мъжът с горчивина се пита какво е станало с мечтите на тези разцъфнали момичета. Търси сред пожълтелите страници, които е написал за един Златен век, който вече не съществува. Колко далече е духът му от пламенността, с която е написал: А за жестокия, който изтръгва сърцето, с което живея, не отглеждам ни коприва, ни бодили — отглеждам роза бяла. Сега разбира, че не си струва да даряваш цвете на този, който позволява да се стъпче най-крехкото от всички.

Вятърът духа към морето. Нарочно изпуска листовете, които полетяват и кацат върху вълните. Някои се отдалечават от брега, в посока на Флоридския проток, с бързината на корабокрушенците, които бягат от острова постоянно; други попадат в течение, което ги връща обратно на сушата. Знае, че те ще останат там и постепенно ще пожълтеят и остареят под невъзмутимото небе. Не знае, че някои ще стигнат тази нощ до потайно място на брега, където един доведен до отчаяние военен решава да рискува своя живот и живота на децата си и спуска лодка в морето…

Четвърта част

Рейнската сибила

1.

Клаудия съзерцаваше залеза, застанала до стената. Беше в толкова потиснато настроение, че дори не забелязваше колите, които обхождаха бавно седемте километра на най-дългата и живописна зона на проституцията в търсене на обичайната плячка. Предния ден бе имала много неприятен разговор с Нубия, когато й каза, че ще отиде със Сиси в „Насионал“ на вечеря с някакви туристи.

— Не мислиш за детето си — отвърна Нубия, почервеняла от гняв.

— Правя го заради него.

— Глупости! — извика Нубия. — Позволи на тази уличница Елена да те зариби!

— Говориш така, сякаш нищо не знаеш за живота ми — напомни й тя. — Досието ми сигурно е като на агент от ЦРУ.

— Трябва да продължиш да си търсиш работа.

— За какво? Предложиха ми единствено място на сервитьорка в пицария и на готвачка в работнически стол. Ти ли ще ми гледаш сина, докато съм на работа? Отгоре на всичко издателствата са пред закриване. За три месеца съм превела само два разказа. Какво повече искаш да направя? Да се принеса в жертва? Нямам призвание на будист…

Нубия я изслуша, като я гледаше осъдително. Накрая каза:

— Престана да излизаш с един мъж, за да тръгнеш с много.

Клаудия не знаеше какво да й отговори. При нормални обстоятелства Нубия щеше да е права. Но тук нещата не следваха обичайната логика. Трябваше да действа ирационално, ако искаше да оцелее. Това обаче го знаеше интуитивно, не беше в състояние да го обясни.

— Прави каквото щеш — заяви Нубия, — но нека ти изясня нещо. Не смятам да вървя по гайдата на Елена за артистичните ви имена. Не разчитайте на мен да използвам разните там Мавърки и Сиси. Не ми пука дори да сте с делегация на ООН — ако ме видите на улицата, най-добре преминете на отсрещния тротоар. Няма да ставам съучастничка в този бизнес.

Сега най-много се тревожеше за Урсула. След почти две години отсъствие тя отново беше дала признаци на живот. Клаудия се обезкуражи, когато разбра, че ще я изгуби отново седмица след повторната им среща. Орденът й я изпращаше да служи в източната част на острова, в далечни като някакви митични царства селца — Палма Сориано, Ел Каней, Маниабон, Сагуа де Танамо… Как ли щеше да реагира приятелката й, когато видеше момчето. Разбира се, щеше да премълчи за новата си работа. Ако й кажеше, със сигурност никога повече нямаше да й проговори.

Клаудия огледа хоризонта, изпитвайки отново чувството, познато на всички, които съзерцават залеза от това място. Дългата стена пред морето беше служила за любовно гнездо, за утеха в тъгата, за съветник в мъката… Особено сега, когато всички се стремяха към чудото да оцелеят, да могат да слагат всеки ден шепа ориз на масата за децата и старците. Тя също търсеше изход от лабиринта, но го правеше като човек, който върви нощем със затворени очи, в най-дълбоката тъмнина. Сляпа, за да види бъдещето си, каквото нито тя, нито другите изглежда, имаха. Как можеш да имаш бъдеще, като нямаш минало? Миналото беше история, наситена с войни и роби. И ако беше вярна поговорката, че всяко минало е било по-добро, какво можеше да очаква от утрешния ден? Този фатализъм, втълпен още от училището, беше подкопал духа й, макар че тя не съзнаваше това. Беше истинско чудо, че бе решила да следва история на изкуството след подобно повторение — година след година в училище — на нещастия и отчаяния. При все това паметниците, оставени от хората, живели в още по-голям ад от нейния, я привличаха по загадъчен начин.

Слънцето се спускаше към водата. Изглеждаше невероятно как жълтеникавият му диск се превръщаше всяка привечер в силуета на извънземно небесно тяло, което бавно изчезваше, сякаш погълнато от морето. Сега сенките щяха да се съживят и да се спуснат над града и обитателите му като конници на ежедневен апокалипсис. Реши се обаче да си тръгне едва когато градът зад гърба й потъна в здрач.

Стана и прекоси площада, който заобикаляше крепостта „Ла Пунта“. Разсеяно докосваше с пръсти тъмния камък, който от четири столетия беше на това място. Спомни си това, което беше прочела тайно в една книга — че един президент от времето на янките, почти в началото на века, построил „Малекон“ и широкия булевард, като за тази цел от морето, близо до входа на залива, бил отнет този къс земя, по който сега вървеше. Това обаче беше едно от табутата, за които беше по-добре да не се говори…

Когато се готвеше да пресече, внезапно си спомни защо е там. Къде й беше умът? Китайката от горния етаж познаваше един магазинер, който продаваше мляко, макар че приемаше тайните си купувачи само под прикритието на мрака. Прекоси булеварда, по който се движеха предимно велосипедисти, и се отправи към „Пеня Побре“, към малкия хълм, откъдето идваше името му, отмина ъгъла на „Ел Моно“ с „Агилар“, продължи до „Хавана“ и накрая навлезе в една уличка.

Мракът щеше да е пълен, ако не беше бледата светлина, разпръсквана от електрическите крушки в къщичките. В момента, в който завиваше зад ъгъла, някой се блъсна в нея и я събори на земята. Когато се изправи, мъждукащата светлина беше изчезнала толкова внезапно, че тя помисли, че токът е прекъснал. Протегна ръце и направи няколко крачки. Чу шляпането на краката си в калта, чието присъствие на тази павирана уличка беше необяснимо, и спря едва когато ръцете й докоснаха някаква влажна стена — предположи, че е на къща. Когато обаче очите й привикнаха към тъмнината, тя застина от изненада. Стената се простираше докъдето погледът й стигаше, макар че не виждаше повече от няколко метра напред, при все това тя познаваше наизуст Стара Хавана и не си спомняше някога да е забелязвала тази стена. Направи няколко крачки и се спря отново, за да огледа земята. Кал и трева. За момент помисли, че се е ударила по-лошо, отколкото предполагаше. Сигурно й се привиждаха несъществуващи неща.

Зад гърба й проехтя топовен гърмеж, който я уплаши до смърт. Беше прозвучал точно зад нея, сякаш идваше от крепостта „Ла Пунта“, а не от „Ла Кабаня“, от другата страна на залива. Да не би отново да са възстановили оръдейния залп от „Ла Пунта“, както по времето на колонията? Едва си помисли това, и я обля студена пот. Стените на Хавана, от които оставаха само фрагменти, бяха съществували от края на XVII в. до средата на XIX в., след което постепенно били разрушени от човешката ръка. Погледна отново високата каменна стена, която се простираше покрай празното място — беше огромен зид, който сякаш нямаше край…

„Клаудия — помисли си тя. — Престани с тези глупости и виж в коя уличка си се забутала.“

Градът наистина беше пълен с улички. Извървя няколко метра, като опипваше непрекъснато стената, както беше правила преди при „Ла Пунта“. Разбира се, сега вършеше това по необходимост, за да не се изгуби. Вляво от нея се простираше обширно празно пространство, каменисто и разкаляно, а отвъд него се очертаваха силуетите на къщите. От време на време зърваше движеща се светлинка в някоя сграда; и чуваше далечни гласове — не можеше да разбере дали бяха на хора, които пееха или викаха.

Ако не се лъжеше, трябваше да се намира почти срещу черквата „Санто Анхел Кустодио“, стига да не я беше отминала; храмът обаче все така не се появяваше. Стори й се, че различава силуета на камбанария. Очертанията й обаче нямаха нищо общо с познатите неоготически кулички на фасадата й, възстановена в средата на XIX в. след преминаването на поредния ураган. За първи път Клаудия се запита каква ли е била първоначалната архитектура на черквата.

Обхваната от внезапен порив, тя се отдели от стената и тръгна към черквата. Там трябваше да бъде ъгълът с улица „Куартелес“, която водеше към Лома дел Анхел, но не видя нито черквата, нито улицата. На мястото на „Куартелес“ имаше някаква градина или имение, а от другата страна, на върха на един хълм — непознат храм, обграден от назъбена каменна ограда. Господи! Къде се беше озовала? До черквата съзря няколко каменни къщи и много пусти терени; тук-там се виждаха колиби — нищо, което би могло да бъде нейната Хавана. Най-тревожното беше отсъствието на живи същества; не се мяркаха дори кучета или котки.

По едно време се осмели да се отдели от разкаляния път край стената и навлезе в една от подобните на пътеки улички. Ако беше в своя град, тази отсечка би съответствала на улица „Емпедрадо“. След като отмина четири-пет пресечки по нея, тя се стъписа от изненада. После изненадата прерасна в подозрение, а подозрението — в ужас. За първи път откакто се бе изгубила в този лабиринт, краката й не газеха кал. Случайно ли беше, че това бе единствената улица, настлана с кръгли речни камъни? Върна се обратно. За момента стената беше единственият й ориентир. Ако се намираше там, където предполагаше, че е попаднала, само този зид би й служил за пътеводител. Тръгна по следващата улица, но само след две пресечки пред нея внезапно изникна високата стена на една сграда. Ако предната улица беше „Емпедрадо“, тази трябваше да е „Прогресо“; „Прогресо“ обаче продължаваше без препятствия до превръщането й в „Сан Хуан де Диос“. Защо беше задънена?

Шум от стъпки прекъсна мислите й. Притисна се към стената и видя край нея да минават две сенки, които й заприличаха на жени в монашеско облекло. Тази гледка връхлетя върху паметта й като приливна вълна. Някъде беше чела, че по време на колониалната епоха съществувал манастир, след чието разрушаване „Прогресо“ се свързала със „Сан Хуан де Диос“. Страхът й прерасна в паника, но тя веднага се опита да размисли. Явно си въобразяваше невъзможни неща, също както когато си измисляше филми. Може би цялата тази загадка имаше по-земен произход. Може би снимаха филм в района и затова улиците бяха празни. Беше виждала фотографии от снимачния процес, на които фасадите на къщите бяха покрити с реквизитен материал. А калта по улиците? Може би са изсипали камиони пръст върху паважа.

Ако това беше снимачна площадка, все трябваше да свършва на някое място. Спомни си, че още не беше намерила адреса на магазинера, затова се върна на откритото място до стената. Навярно вече се намираше близо до площад „Албеар“, където се издигаше паметникът на инженера, построил в средата на XIX в. водохранилищата и акведукта, шедьовър за епохата, награден със златен медал на Парижкото изложение, който нито едно правителство след испанската метрополия не бе успяло да надмине, защото век по-късно продължаваше да бъде единственият път за водоснабдяването на град с вече над два милиона и половина жители…

Надяваше се, че скоро ще стигне до края на снимачната зона. Силуетът на Астурийския център щеше да се появи над тази стена декор, както и огромната сграда „Гомес“, издигната от кубинския милионер, площадът също щеше да бъде там. Излезе на едно равно място, където се извисяваше някакъв параклис. За разлика от предишното място това беше осветено от маслени фенери, поставени на десетметровата стена. Клаудия потърси парка, но не видя никакви следи от него, освен това не беше възможно да са махнали статуята. Това обаче не беше най-лошото. Спомни си, че там имаше здания, които беше почти невъзможно да бъдат скрити. Къде беше „Флоридита“? На мястото, където трябваше да се намира барът, който Хемингуей беше направил прочут, растяха зеленчуци… Реши да провери къде се е озовала и пренебрегвайки всякаква предпазливост, се доближи до параклиса. На мъждукащата светлина на фенерите различи почти нечетлив надпис, в който се споменаваше Света Богородица от Монсерат. Коленете й затрепераха. „Монсерат“ беше името, което приемаше булевард „Мисионес“, когато стигаше до околностите на площад „Албеар“.

До нея достигна резкият тропот на крака; синхронизирани стъпки, които се подчиняваха на странни команди. Би трябвало да избяга, но беше в такъв шок, че не можеше да помръдне. Неколцина мъже в униформи, които й се сториха като от времето на Наполеон, минаха край нея, без да я забележат, сякаш призракът беше тя, а не този военен отряд от осемнайсети или деветнайсети век — никога не бе разбирала от униформи.

Потърси наоколо стативи или кранове с камери, изчака напразно прожекторите да осветят сцената, наостри слух, за да чуе гласа на режисьора или на асистентите му. До нея обаче достигнаха единствено биене на барабани и далечни африкански песнопения в нощта.

Зави й се свят, гадеше й се и тя се опря на стената на параклиса. Наведе се, за да повърне. Непрекъснат и почти оглушителен шепот достигна до нея. Когато вдигна очи, кашляйки до задушаване, видя пълните с книги рафтове на книжарницата „Модерна поезия“, а на другия ъгъл — светлинния надпис на „Флоридита“. Намираше се до едно дърво на площад „Албеар“. В далечината се разнесе топовният гърмеж в девет вечерта, който сега звучеше глухо, както всяка вечер, когато прекосяваше залива.

Завръщането на познато място й подейства като защитен екран. Вече й беше достатъчно да знае, че е в безопасност; сякаш някаква милостива паяжина замъгли паметта й, карайки я да се усъмни в това, което бе видяла. Дори не направи опит да обмисли случилото се. Първо реши, че е някаква халюцинация, предизвикана от храна, може би вирус или треска. Или пък се е отровила? Сигурно беше погълнала някоя ларва с рибата, която яде предната вечер. Беше истинско чудо, че е още жива след толкова часове, но както баба й винаги казваше, човешкото тяло е толкова мъдро, че може да парализира храносмилането, в случай че в стомаха има нещо вредно. Бе оцеляла на косъм. И колко късно беше станало! Вече нямаше време, за да се върне на „Пеня Побре“ и да купи мляко.

Взе първия автобус, който мина. Слезе на втората спирка и се отправи към залива. Сега се чувстваше като капитан Блай на кораба „Баунти“, браздящ гъмжащите от акули води в посока към близките до Нова Зеландия острови. Вятърът се промъкваше между тесните улички към морето и развяваше косите й и тя си представи, че стои на носа на носещия се по вълните кораб. Спря за миг под един уличен стълб, за да пропусне група велосипедисти.

— Клаудия.

Тя се обърна изненадана и доверчива, почти готова да се усмихне на приятеля или познатия. До нея, под светлината на единствената светеща крушка на улицата, стоеше Рубен.

2.

Полумракът в покрития вход й се стори по-зловещ от манастир. В една обител поне градината е поддържана и всички килии са чисти; дори въздухът изглежда по-прозрачен. В тази зловонна сграда обаче мръсотията пълзеше безнаказано по стените, хлебарките бяха повелителки и господарки, а смрадта, разнасяща се от поставените до входа кофи за смет, стигаше до двора, където деца и кучета тичаха между прострените чаршафи.

Урсула прекоси бившия двор за карети, като се опитваше да си спомни коя е вратата на апартамента, в който беше идвала преди две години. Намери го лесно. Веднага го позна по цепнатината в олющеното дърво до шпионката, но се поколеба, преди да позвъни, защото й се стори, че чува отвътре детски плач.

— Влизай.

Тя се вторачи в детето, което Клаудия държеше в ръце. Успя да се съвземе от изненадата, целуна приятелката си и седна във вече познатата й обстановка.

— Дай ми това — каза Клаудия и взе тежката найлонова чанта, която монахинята бе поставила на скута си.

— Много е хубав — прошепна Урсула. — Прилича на теб.

— Можеш да говориш високо. Когато му се спи, заспива, независимо от всичко.

— На колко е?

— На година и половина.

— Къде е бащата?

Клаудия сложи детето на леглото. Срещата с Рубен предната вечер я беше разтърсила повече, отколкото странното преживяване с виденията.

— Занаятчията е, нали? Онзи, когото арестуваха…

Клаудия кимна с глава.

— Затова ли ти се гадеше?

— Имаш слонска памет.

— Защо не ми каза?

— Защото самата аз разбрах по-късно.

Монахинята отиде до леглото и седна внимателно, за да не събуди момченцето.

— Имаш ли новини за него?

Клаудия поклати отрицателно глава. Не искаше дори да споменава, че се бяха уговорили да се срещнат на следващия ден.

— Как се справяш с работата?

Клаудия не отговори веднага.

— Превеждам вкъщи.

Предпочете да излъже, отколкото да каже истината. Урсула се заразхожда из стаята, спря до етажерката с книги и забеляза малкия касетофон, който подпираше една редица томове.

— Откъде го взе?

— Купих го на черно — излъга Клаудия.

Лицето на монахинята светна.

— Ще ти покажа нещо.

Започна да рови в чантата, която беше върху масата, извади няколко касети, прехвърли ги и намери тази, която търсеше. Клаудия хвърли поглед към заглавието: Видение — Музиката на Хилдегард от Бинген. Видя рисунката на обложката, изобразяваща монахиня с чувствено лице, наведена над разтворена книга — от нея се излъчваше светлина, която озаряваше лицето й — както и някакви странни геометрични, почти футуристични фигури, които монахинята съзерцаваше със загадъчно изражение. Урсула пусна касетата и стаичката се изпълни със свръхестествена музика. Клаудия изслуша средновековното песнопение и изненадващия фон от съвременни ударни инструменти.

— Нали е красива?

— Никога не съм чувала подобно нещо.

— Изпрати ми го една монахиня, която ни посети миналата година. Музиката е композирана от игуменка, която е живяла преди хиляда години.

— Не е възможно. Звучи съвременно, почти като ню ейдж.

— Само перкусията е съвременна, останалото го пеят както го е композирала. — После прошепна, уплашена да не прозвучи еретично: — Хилдегард е била посветена. Мисля, че е композирала тази музика под въздействието на виденията, които е имала. Ненапразно са я наричали Рейнската сибила. След смъртта й много монахини уверявали, че виждали призрака й по коридорите на манастира и го чували да пее собствените й песнопения.

Погълната от историята, Клаудия отиде до хладилника и отвори две кутии със сок. Урсула занемя, когато видя какво има в него.

— Не се ли е появявал отново? — попита монахинята.

Клаудия забеляза промяната в тона й.

— Кой?

— Онолорио.

Тя наля сока в две чаши, като все още не можеше да си обясни неочаквания обрат в държането на приятелката си.

— Защо питаш?

— Защото е очаквал да сториш нещо? — монахинята отказа с жест напитката.

Нещо не беше наред. Клаудия седна срещу нея, като се опитваше да разбере какво става.

— Клаудия, с какво се занимаваш?

Продуктите от дипломатическия магазин. Каква глупава непредпазливост! Как й бе хрумнало да отвори хладилника, пълен с тези проклети консервни кутии! Явно нещо с нея не беше наред. От предната вечер. Откакто й прилоша. Вече не внимаваше какво върши. Сега беше безсмислено да се преструва.

— Трябваше да храня детето си.

Известно време двете мълчаха. Те не знаеха, но музиката на Хилдегард беше издигнала бариера, която преграждаше пътя на едно дебнещо наблизо създание.

— Бих искала да ти помогна, но не знам как.

— Решението е да намеря къде да оставям детето, така ще мога да работя друго… Или поне бих могла да работя през деня като сервитьорка или каквото и да е, да имам нормална работа, колкото и неприятна да е тя.

— Няма по-лоша работа от тази.

— Но е единствената възможна за мен.

— При все това трябва да излизаш, макар и вечер. На кого оставяш момчето?

— Нубия се грижи за него.

— Нубия? — тя сякаш потъна в спомените си. — Не съм я виждала от години.

— Тя е нещо като щатна бавачка на малкия.

— Какво казва за… работата ти?

— И тя не я одобрява, но знае, че нямам друг избор.

— Не те ли притеснява това, което вършиш?

— Ако можех, щях да вляза в манастир, само и само да не го върша.

Урсула се загледа в плочките на пода, докато през ума й минаваха стотина различни възможности. Дори си помисли с надежда, че Клаудия би могла да се посвети на религията, но веднага отхвърли тази възможност. Погледна часовника си.

— Трябва да тръгвам — каза тя и стана. — Сестра Мария сигурно е приключила посещението си.

Клаудия отиде при касетофона.

— Касетата е за теб — заяви Урсула. — Подарявам ти я. Отец Хуан има оригинала… Само да знаеш какво вълнение предизвика в семинарията. Всички искат да я запишат.

Клаудия смътно си спомни свещеника — младеж с ангелско лице, в когото и двете бяха влюбени, когато бяха ученички.

— Още ли го преследваш?

— Клаудия! Как можа да си го помислиш?

Преди да отвори вратата, я предупреди:

— Обложката обаче ще ми я върнеш, защото нямам копие. Да не стане както в гимназията — всеки път, когато ти давах нещо, едва успявах да си го взема обратно.

— Урсула…

Монахинята се спря на вратата.

— Радвам се, че дойде — каза тя със запъване, сякаш търсеше подходящата фраза. — Прогонваш лошите вибрации.

Урсула отправи поглед към леглото, където момчето спеше, сетне го впери в приятелката си.

— Dominus vobiscum[34] — прошепна тя. После се обърна, тръгна по коридора и потъна в тъмния вход.

3.

Не исках да го виждам и една от причините беше, че щеше да ме отрупа с въпроси. И какво щях да му кажа? Че съм оцеляла, като съм спяла с туристи? Че съм изхранвала сина му с потта на слабините си, защото Бог е объркал полюсите на този остров и тук всичко се случва наопаки в сравнение с останалия свят? Имаше и друга възможност — да събера смелост, да позвъня на вратата му и да се престоря, че нищо не се е случило. Да започна всичко отначало… Цяла нощ си блъсках ума. Дълбоко в себе си знаех, че накрая ще обърна повече внимание на яйчниците си, отколкото на разума си, защото напоследък хормоните ми бяха твърде декомпенсирани. Цяла сутрин си мислих за какво ли не, както и че не можеш да си възвърнеш девствеността, след като изгубиш химена си. Промених решението си безброй пъти. Оставаха само петнайсет минути до срещата, а аз продължавах да съм като Хамлет: to be or not to be[35]. Каква главоблъсканица! Истината беше, че умирах от страх. Когато го видях на улицата, за малко да получа инфаркт. Не ме пусна, докато не му обещах, че ще отида в дома му. Разбира се, не възнамерявах да изпълня обещанието си… до днес. Представях си го в стаичката му, сред каталозите за келтско ювелирно изкуство, изтормозен от виковете на китаеца, който продава зеленчуци, или опитващ се да разгадае дизайна на римски сандал сред глъчта на жените, които се спречкват и за най-дребния проблем между децата им. Вече бях решила да не ходя, но когато погледнах часовника, ме обхвана паника. Грабнах Давид и го оставих на Мирна и децата й — осем дерящи гърлата си aliens[36]. Докато тичах, съборих някакви кофи с вода и дори ме наругаха, но накрая изкачих стълбите до жилището му. Бях толкова запъхтяна, че реших да изчакам пет минути пред вратата, докато се съвзема. Така или иначе, ако вече бе излязъл, нямаше да отвори след позвъняването ми, а ако още беше там, не можеше да излезе, без да го видя. Освен това беше по-добре да закъснея малко за тежест, да надяна маска а ла Грета Гарбо и да се правя на безразлична.

Изглеждаше по-слаб на дневна светлина, отколкото под електрическата крушка на улица „Сол“. Беше слаб, но все така хубав и с най-тъжната усмивка на света. Беше приготвил обяд — ориз, пикадильо от риба и салата от домати; огромни домати, които приличаха на мутанти. „Вносни са — обясни ми той. — Купих ги от дипломатическия магазин.“ Беше си все същият, обръщаше внимание на практичните неща — качество, което никога няма да притежавам. Каза ми, че се е върнал към единственото, което умее да прави, освен преподаването — да проектира и да изработва кожени изделия. Колани, чанти, сандали, дори бижута. Подари ми огърлица, която беше направил от завити кожени лентички, разположени като перли. Беше прелестен, примитивен накит, притежаващ уникалната красота на ръчно изработените вещи. „Радвам се, че се върна“ — прошепна ми той и ме целуна по рамото. Човек обаче никога не се връща напълно. Дори и в любовта.

Разговаряхме в продължение на повече от два часа. Смятах да му кажа за детето, но все си повтарях „след малко“, гледах през балкона и си поставях цел: „Когато сянката на сградата падне върху това петно, ще му кажа“. И сянката стигаше до петното, а аз си мислех: „Когато слънчевото отражение върху тази консервна кутия се махне, ще му кажа, че синът му се нарича Давид, в чест на скулптурата на Микеланджело“. И така стоях през цялото проклето време, докато внезапно той ме попита: „А ти какво прави?“. Сигурно забеляза, че нещо става с мен. Когато станах, той ме сграбчи за ръката. Може би ми беше сложил нещо в напитката, защото бях сигурна, че искам да си тръгна, но стоях като закована, без да мога да мръдна, примряла от желание и страх.

Не мога да си спомня как се качих в импровизираната спалня, нито как стигнах до леглото. Само си спомням ръцете му, ухаещи с онзи неизличим мирис на удобен и сигурен дом; езика му, обхождащ тялото ми от шията до най-далечната гънка; нежния звяр с червено като карамфил око, мека плът, която да поемеш между устните — големите и малките, — която да докоснеш застрашително със зъби, сякаш всеки момент ще я обезглавиш, и веднага след това да я погалиш с целувка, наподобяваща полувсмукване, полузахапване. Манна за гладните народи. Млечнобяла, любя те млечнобяла — прохлада за опустошената ми вагина. Как копнее за оргазми осакатената душа…

Треперя като стояла дълго време на пости курва. Разтварям краката си. Подмокрям се. Вържи ме за тези пръчки, не ме оставяй да избягам. Тялото ми се превръща в пираня, превръща се във вампир, превръща се в звяр, поглъща всичко и иска всичко. Религиозният екстаз е брат на плътския екстаз, а понякога двата се сливат. Ближи ябълката ми, потъни в моя Едем. Забий кръста си в моя хълм, остави ме да смуча твоя рай… Ангелите имат пол. Как да не обичаш Бог?

4.

Меа culpa, mea culpa[37]. Трябваше да му каже за Давид. Но тогава той щеше да поиска да отиде в стаичката й, а там бяха цветният телевизор, продуктите от дипломатическия магазин и дори дрехите на момчето. Щеше да разбере всичко. По-добре да не го вижда повече. Сега се радваше, че се беше измъкнала, докато той се миеше в една от общите бани. Отиде в къщата на магазинера и купи два литра мляко, които скри в една торба. За малко да отиде на „Монсерат“, но се уплаши, че Рубен отново ще я чака на ъгъла със „Сол“. Мина й през ума да вземе автобуса до кея „Кабалерия“, но веднага си даде сметка, че мястото е твърде открито. Предпочете да тръгне по малките зловонни улици.

Докато вървеше, кроеше планове. Щеше да си вземе душ (всъщност щеше да се облее с кани вода) и после щеше да легне и да слуша Хилдегард — малко трансцендентална медитация, преди да излезе да проституира. Защото беше курва мистик. Беше курва по необходимост, а мистик — по призвание. Тя също имаше видения като монахинята и съзираше същества, които никой друг не виждаше. Беше се превърнала в нова Рейнска сибила.

Песнопенията бяха свръхестествено творение. В началото Клаудия не разбра откъде идваше това усещане за абсолютна лекота, която завладяваше дори слабините й веднага щом пуснеше касетофона. Слушаше афрокубинските барабани, които придружаваха O Frondens Virga[38] и контите с привкус на гуагуанко, които обагряха латинския на Hodie Aperuit[39] и тутакси предмети и създания — дори самата тя — придобиваха необичайна синьо-златиста аура, сякаш очите й разширяваха обсега си на възприятие и можеха да различават частици енергия или душевни състояния, невидими за обикновеното човешко око. Все едно наблюдаваше света през погледа на ангел. По-късно разбра причината за чудото — когато барабаните се съвкупяваха с девическите песнопения, предизвикваха изкривяване на пространството и времето, изменение на физическите закони, черна дупка, където душите на умрелите танцуваха лудешки мистичната си конта. Бог можеше да бъде доволен — божественото никога не е имало по-добър посредник, за да стигне до духа, вкопчил се в плътта. И именно една монахиня я приближи отново към божественото с тези песнопения и тази литургия.

Един велосипедист за малко щеше да я блъсне. Не трябваше да мисли повече за Хилдегард и за музиката й, докато вървеше по улиците. Омагьосващата й сила беше толкова голяма, че дори само мисълта за нея я откъсваше от заобикалящия я свят.

Сиси щеше да мине да я вземе след два часа, но тропическата нощ вече настъпваше. Силуетите се превръщаха в сенки и дори сградите придобиваха неясни очертания. Спомни си за Хилдегард и установи, че въздействието й не беше отминало.

Заобиколи крепостните ровове на крепостта „Реал Фуерса“ и мина покрай „Темплете“… „Темплете“? Сякаш тъмнината предизвикваше странни възприятия. Защо не можеше да види огромния паметник, а в замяна на това различаваше чудесно колоната, поддържаща Богородица? Зад нея трябваше да бъде копието на гръко-римски храм, но по някаква причина съзираше само празно място. До оградата, обграждаща колоната, бяха скупчени няколко бараки от дърво и кирпич… О, не! Не беше възможно отново да й се случва същото. Оръжейният площад се беше превърнал в празно място, където тревата растеше в малки квадратчета. На висока едва една стъпка стена, ограждаща терена на бъдещия площад, седяха неколцина минувачи. На равни участъци стената се прекъсваше от отвори, позволяващи да се влиза и да се излиза от площадчето. Беше изчезнал и Дворецът на интендантството. На негово място се издигаше прекрасно измацана сграда с рамки, украшения и пиластри, боядисани в ослепително бяло. Някаква черква, която беше почти рухнала или беше в процес на разрушаване, заемаше мястото, където трябваше да бъде зданието на сегашния Музей на града, а преди това — на Дворец на капитан-генералите.

Клаудия се отправи към центъра на площада, за да види отблизо натрапника, изместил Института на книгата. Стори й се познат. Разгледа контурите му и установи, че това е Дворецът на интендантството, макар че видът му беше значително променен от хоросана и боята, покриващи фасадата. Изглеждаше току-що построен.

От ъгъла долетя тропот на кола. Двуколката се плъзна като лодка върху влажната земя — беше теглена от кон, управляван от внушителен негър с тъмен сюртук, бял панталон, цилиндър и лачени боти. В двуколката, между двете й огромни колела, три възпълнички момичета си вееха с ветрилата и бърбореха непрекъснато — явно даваха нареждания на кочияша.

— Радвам се, че отново дойде, момиче.

Познаваше този глас — беше на Муба. Видът й обаче беше различен — изглеждаше по-млада.

— Муба, какво ми става?

— Нищо, момиче. Просто виждаш моя свят.

Явно същото й се беше случило предната вечер. Сега беше сигурна, че е видяла крепостните стени на Хавана, когато са били все още непокътнати.

— Муба, това не ми харесва. Ти ли ми причиняваш това?

— Разбира се, че не, момичето ми. Как можеш да си го помислиш?

— Трябва да се връщам. Синът ми е… на другото място.

— Успокой се, момиче. Няма да останеш тук. Виждала съм това много пъти. Хората се връщат.

— Случвало се е и на други? На кои? Защо?

Негърката сви рамене и изви уста в патетично комична гримаса.

— Ориша знае. Аз знам само, че хората идват и си отиват.

— Като в Бермудския триъгълник?

— Като какво?

— Нищо, Муба, нищо… Какво да направя? Как да се върна?

— Не се тревожи, момиче. Ще се върнеш.

Клаудия изпитваше страх, но същевременно вдишваше с наслада чистия въздух, аромата на кокосово сладко и на ананасов сок — миризми, които вече едва си спомняше — и откриваше някаква първична и девствена красота в тази полузастроена част на града. Огледа също редките минувачи, които прекосяваха площада. Всички — негри, бели и мулати, облечени в скромни или разкошни дрехи, на кон или в карета — имаха непринуден и безгрижен вид. На слабата светлина на газените фенери се опита да открие някакъв признак на потайност или предпазливост, но не успя. Това я удиви още повече. Сред тези непресторени жестове не откри следа от раздразнение, тревога или страх — трите чувства, които преобладаваха в Хавана, която тя познаваше. Очевадно духът на колонията беше различен.

Тътенът на оръдейния изстрел внезапно прогони видението. Статуята на Карлос-Мануел де Сеспедес, Бащата на родината, отново зае обичайното си място, отправила поглед към неокласическите линии на „Темплете“. Клаудия потърси Муба, но негърката беше изчезнала заедно със своята епоха. Ситен дъжд ненадейно заваля над града, като накара минувачите бързо да се скрият в порталите на старинните сгради и изтри постепенно калните следи, оставени от една чудновата двуколка върху плочите на площада.

5.

Опашката от чакащи хора беше огромна, но още по-внушително беше задръстването, причинено от тълпата, която преливаше от тротоара и стигаше до средата на булеварда. Полицаите бяха объркани, а шофьорите — изпаднали в истерия. Такава опашка заради един руски филм, който отгоре на всичко се казваше „Покаяние“[40]? Наистина хората бяха станали мазохисти. Не всички обаче мислеха така. Държавна сигурност, разтревожена от слуховете, беше мобилизирала силите на реда, които се опитваха да обуздаят навалицата. В програмата беше обявена само една прожекция, но беше очевидно, че салонът няма да побере всички чакащи.

Нубия и Клаудия, нарамила детето, чакаха два часа, докато Синематеката отвори, и още един час сред блъсканица до полузадушаване, за да влязат. Успяха да се промъкнат в последния момент, когато тълпата вече заплашваше да счупи стъклата. През тях чуха виковете, които съобщаваха, че ще има извънредна прожекция в полунощ за онези, които са останали навън. В киното имаше хора, насядали на пътеките и застанали прави най-отзад. Двете седнаха на земята.

„Тези руснаци са изперкали“ — беше коментарът на някакъв човек, когато трупът на вече погребания диктатор се появи за втори път извън гроба; защото този труп нямаше да намери покой в целия филм. И тайнствените му появи въпреки строгата охрана също щяха да разплетат мрежата от престъпления, които беше извършил зад паравана на публичния си живот, изпълнен с усмивки, с деца, поднасящи му цветя, и с речи, в които се възмущаваше срещу несправедливостите в този свят — нещо, което звучеше твърде познато на Клаудия, Нубия и останалите зрители в салона. Същото това нещо очевидно искаха да видят и онези, които продължиха да спират движението до полунощ, когато вратите отново се отвориха, за да пропуснат излизащите и влизащите, докато последната фраза пулсираше в колективното съзнание: „За какво е пътят, ако не води към храма?“. Сдържани ръкопляскания след този стих на перестройката.

Клаудия си помисли, че образът на черквата като проводник на прехода към бъдещето разкрива ключов момент от настоящето й. Черква… Храм… Параклис… За да има вяра в бъдещето, човек се нуждаеше от миналото си, но нейното минало й бе ловко отнето, потиснато и променено. Започна интуитивно да го усеща след видението на Оръжейния площад, узна го със сигурност два дни преди прожекцията на филма.

Същия следобед беше излязла във вътрешния двор и усети, че някой я наблюдава от тъмното стълбище. Спокойно простря чаршафите, а през това време Муба не помръдна, нито проговори. Когато свърши, остави кофата зад една саксия и излезе на улицата след призрака на старата робиня.

Преминаха по улици, площадчета, мостчета и дворове на една различна и кипяща от живот Хавана, но никой от обитателите й сякаш не забеляза нейното присъствие. До Клаудия достигнаха разговори и викове на търговци, научи клюки, слухове, престъпления от страст. Разпозна Площада на катедралата, който в момента не беше площад и на него все още нямаше катедрала, а се виждаха само полуиздигнатите стени на черквата на йезуитите, която така и нямаше да бъде построена, защото те щяха да бъдат изгонени от испанската колония, преди строежът да бъде завършен. При все това Клаудия успя да съзре с погледа си от бъдещето скелета на това, което щеше да бъде Главната енорийска черква, а по-късно — Катедралата… макар че дотогава имаше доста време. Сега теренът обхващаше само малкия площад „Сиенага“, тъй като водата нахлуваше от юг и от запад (по рововете, образувани по бъдещите улици „Сан Игнасио“ и „Емпедрадо“). Както й обясни Муба на разваления си испански, водата идвала от „общинските мери“ или пустите земи в близост до крепостната стена. Винаги било така по време на дъждовния период. Проблемът бил толкова сериозен, че построили лявата кула на черквата по-тясна от дясната, за да не препречва още повече пътя на буйните потоци, които заливали зоната. Това природно явление било причината за архитектурната асиметрия, която щеше да възбужда любопитството на мнозина в епоха, когато споменът за такива наводнения вече щеше да е изчезнал. Клаудия си припомни безбройните спорове за този необясним „дефект“, без който сградата щеше да бъде образец на съвършена хармония. При все това, каза си тя, това несъвършенство превръщаше хаванската катедрала в уникално творение. Без асиметричната си фасада историческият паметник нямаше да притежава същото очарование. Все едно кулата в Пиза да не е наклонена, а Венеция да не е заплашена постоянно от потъване. Уникалността на тези места се дължеше именно на подобни несъвършенства.

Клаудия си припомни обясненията на негърката и собствените си заключения, докато се опитваше да нагласи по-удобно заспалото в ръцете й дете.

— Дай аз да го нося — каза й Нубия и взе детето. После укори приятелката си: — Нищо не каза, освен че филмът ти се е сторил страхотен. Какво ти е?

— Колебаех се дали да споделя нещо.

— От тона ти съдя, че вече си го решила.

И Клаудия й заразказва за виденията си, за разходката си край крепостните стени, за онзи толкова отдавнашен Оръжеен площад, на който нямаше дори параклис, и за един залят от вода Площад на катедралата, на който катедралата още не съществуваше. Едва на следващата пресечка Нубия й каза мнението си:

— Внушено ти е.

— От какво?

— От онази монахиня с виденията. Сигурно си повярвала, че ти също можеш да имаш видения.

— Нубия, знаеш, че имам видения. Още от дете.

— Едно е да виждаш някакви същества, друго е да се разхождаш из град, който вече не съществува… Поне опита ли се да провериш дали площадът се е наводнявал или дали Дворецът на интендантството някога е имал мазилка? Бас държа, че са фантазии.

— Видения са. И досега нито едно не ме е подвело.

— Ще ти кажа дали са верни, или не, след като поговоря с една приятелка, която работи в Националната библиотека.

— Проверявай каквото искаш, но въпросът не е за катедралата… Знаеш ли, че Муба е имала деца?

— Това какво общо има?

— Бащата бил бял, каталонец, който дошъл на острова да си търси късмета.

— Не виждам нищо необикновено в тази история.

— Аз обаче виждам, защото мъжът припознал децата си и ги кръстил Франсиско и Хуан Баутиста. После откупил свободата на Муба и живял с нея до смъртта си.

Нубия спря.

— Виждаш ли? — каза й тя. — Въобразяваш си небивалици.

Клаудия обаче сякаш не я чуваше.

— Хуан Баутиста, най-малкият син, бил чирак при някакъв занаятчия. Дори си спомням името — Хулио Тамара. В работилницата имало освободени мулати, като Хуан Баутиста, имало и роби, които се учели на занаят.

— За бога, Клаудия. Роби с професия! Не говори глупости. Робите масово са измирали от глад и непосилен труд. Нима допускаш, че господарите са ги пращали да учат занаят?

— Не са ги пращали от християнско милосърдие. Извличали са облага — парите, които робът им давал…

— И може ли да знам откъде са взимали тези пари?

— Печелили са ги със занаята си.

— Роби с пари? Момиче, ти в кое училище си учила?

— Точно това ме притеснява, Нубия. Това, което видях, се различава от всичко, на което са ни учили. Знаеше ли, че робите чираци са получавали заплата, една част от която са давали на господаря, а останалата част са спестявали, за да си откупят свободата?

— Откъде си я доставяш?

— Кое?

— Тревата. Сигурно е първокачествена.

— Нубия…

— Знам, ти си света Клаудия — нито пушиш, нито смъркаш. Но романите са ти замаяли главата като първокласна дрога.

— Никога не съм чела подобно нещо! И нямам толкова въображение, че да си го измисля.

— Така си мислиш — прошепна Нубия, като й подаде детето пред входа на сградата, преди един век била дом на прочут маркиз.

6.

Човече, направо съм съсипан. Сериозно съм се замислил да отскоча до Гуанабакоа да ми направят пречистване. Можеш ли да ми препоръчаш някой добър сантеро? Защото положението ми вече става нетърпимо. Спомняш ли си вечерта, когато излязохме от онзи бар близо до „Ехидо“? Бях толкова подпийнал, че си казах: „Ще повървя малко, за да си проветря главата“. И тръгнах надолу по „Ехидо“, по посока на залива. Но какво мислиш, че видях, когато още не бях отминал първата пресечка?… Клаудия. Слезе от един автобус, който спря на отсрещната страна на улицата. Тя дори не ме видя. Вървеше като сомнамбул. Пресече улицата, а аз тръгнах след нея, но толкова се бях препарирал, че не посмях да я извикам. Само си мислех: Наистина ли е тя? Или не е тя? Тя ли е, или не е тя? Стигна до един ъгъл и се спря за момент. Внезапно събрах смелост и я настигнах. Да беше видял лицето й. Изплаши се повече от мен. Накратко, уговорихме се да се видим след два дни. Подготвих план. Заклех се, никакъв секс. Ще разговаряме като двама цивилизовани хора, ще науча къде живее и какво прави; няма да позволя да я изгубя отново. И какво мислиш, че се случи? Тъкмо обратното — правихме секс, тя си тръгна и оттогава не съм я виждал. Откъде да предположа, че жената, която съм оставил в леглото, ще си отиде, докато се мия?… Ще държа постоянно под око квартала, но ако е била там по друга причина, а не защото живее наблизо? Направо ще полудея! При това приемам случилото се спокойно, с конфуцианско търпение, повтарям оооммм като хиндуистите, но въпреки това се ядосвам, защото във вените ми не тече азиатска кръв. Спокойствието ми е външно; отвътре проклинам часа, в който съм се родил, но се преструвам, че всичко е наред — ставам сутрин, пия глътка кафе, отивам до склада, за да взема кожите… Между другото, казах ли ти, че сега трябва да купувам материалите от държавата? Едно ченге ме предупреди да внимавам много, защото ме държал на мушка. Реших да се държа добре, но тази страна е пълна с изкушения. Типът, който дава материалите и води сметката какво ми се полага, сам ми предложи да ми продаде още няколко на по-високи цени. Даже ми ги показа! Първокачествена кожа! Освен това човекът поддържа контакт с някакъв чужденец мангизлия, който купува стоката директно от занаятчиите, защото, както твърдял, държавата му ги продавала много скъпо. Утре имам среща с него в „Насионал“… Разбира се, вече проверих, че не е капан. Да не мислиш, че съм вчерашен? Четирима колеги, които познавам, правят същото от месеци. Куп хора правят същото! Затова тази страна никога няма да се оправи. Кълна ти се, че дори мислех да се чупя. Вчера споменах това на Чичо, брата на Панчо, онзи, който се премести на „Малекон“ и Деветдесета[41]… Човече, как така този адрес не съществува, като на него живее половината население на страната? Заставаш пред „Малекон“ и вървиш деветдесет мили на север… Вече сети ли се за кой Панчо ти говоря? Та брат му ми каза, че посолството на Канада давало визи на хора, които искат да работят в Австралия като миньори. Научил го от един шофьор в посолството… Според него било, защото Австралия е много голяма и не достигала работна ръка. Да ти призная, звучи ми доста странно. Твърде е хубаво, за да е вярно. А на теб не? Ами аз ще изчакам да видя какво ще стане. Може да е капан, като онези събрания, които измислиха в предприятията, където ти казваха, че можеш да говориш всичко, че правителството иска да реши проблемите и трябва да знае какво мислят трудещите се, а нещастниците, които повярваха, останаха без работа. Може би дори поставят камери, за да наблюдават кой влиза и излиза от посолството и тогава вече си загазил. Да, знам, че си само помощник-месар, но може да забранят на Тоньо да те наема на работа… Не ставай глупав, Хилбер! Изчакай до вторник… Добре, твоя работа, братле. Аз ще изчакам. Както се казва в поговорката, кой как знае, така бае. И всеки кубинец си е отделна история.

7.

Разбира се, беше пълна глупост. На кой човек със здрав разум би му хрумнало да премести карнавала през юли? Още с възникването му — преди два или три века — негрите излизали по улиците на 6 януари, Деня на влъхвите, когато климатът на острова е най-мек; правели го и на 2 февруари, в Деня на Богородицата със светилника, но не защото били усърдни католици, а защото, като виждали процесията от свещи, с които църквата празнувала пречистването на Богородица, предполагали, че господарите им почитат, само че е друго име, тяхната ориша Оя, африканската богиня на огъня. Клаудия подозираше, че двете празненства са се смесили и карнавалът е започнал да се провежда в средата на февруари… докато, както гласи онази гуарача[42], „дойде команданте и заповяда да спрат“. В унисон с методичните усилия да се заличи всякаква следа от миналото, с указ хаванският карнавал бе преместен през юли, когато жегата може да разтопи дори въздуха. Това беше направено под претекста да се отбележи неуспешното нападение над една казарма[43], извършено през този месец преди повече от четирийсет години, когато загинаха много наивници, с изключение на тези, които сега управляваха страната. Типично за тях, помисли си Клаудия, да честват смъртта с карнавал. Най-лошата черна магия, за да продължат да замърсяват кармата на острова.

Докато бързаше към къщи в края на работната си нощ, Клаудия си мислеше също колко глупави бяха маскарадните групи, които излизаха да дефилират по улиците при трийсет и четири градусова температура, когато биха могли да правят това при дванайсет или петнайсет градуса по-малко.

Два часа по-рано тя, Сиси и двама германци бяха наблюдавали от един балкон на „Насионал“ преминаването на платформите. Може би паметта я лъжеше, но би се заклела, че по времето, когато баща й я качваше „на конче“ на раменете си, карнавалът беше много по-пищен. Сега виждаше жалки шествия без украса, почти без светлини и без дори една кралица, която да поздравява и да хвърля конфети при преминаването си. Както много други неща, и наличието на кралица на карнавала бе забранено по странно езотерични причини.

След като видя преминаването на шест-седем коли, чиито танцьорки с риск за живота си се полюшваха на нестабилните платформи, Клаудия призна, че й е доскучало. Германците явно също се бяха отегчили, защото веднага се отделиха от балкона и предложиха да слязат да пийнат. Така и направиха и след няколко мохито и дайкири Клаудия заяви, че си тръгва, но увери партньора си Франц, че ще се видят на следващия ден. Германецът беше симпатичен тип, противно на мнението, което мнозина имаха за германците, и много по-внимателен и по-голям кавалер от неколцината латиноамериканци, с които вече бе излизала.

— Гражданко.

Предпочете да си мисли, че не се отнася за нея.

— Гражданко.

Лошо предзнаменование. Този, към когото не се обръщаха с „другарко“ или „другарю“, беше родоотстъпник, предател, червей.

— Не съм гражданка. Другарка съм! — каза тя, като се престори на обидена.

— Покажете личната си карта.

Тя му подаде документа си за самоличност, без който нито един кубинец не смееше да излезе на улицата. Забравеше ли го у дома си, рискуваше да го пратят в затвора.

— Какво правите тук?

— Дойдох при едни приятели.

— Придружете ме.

— Къде?

— В полицейското управление.

За нищо на света. Щеше да вдигне скандал, така че да привлече вниманието на чужденците във фоайето и ченгетата нямаше да посмеят да я отведат. Сиси й беше разказала, че арестували горката Тами миналата седмица и че двама полицаи я изнасилили в управлението. А на кого може да се оплаче една „ездачка“? Пуснали я едва когато дошъл нейният „агент“ и платил бог знае колко долара на типовете.

— Грешите, другарю.

— Ще ми разкажеш, като стигнем.

— Никъде няма да ходя!

— Какво става?

Двамата се обърнаха, когато чуха въпроса, изречен с чуждестранен акцент. До тях стоеше Франц.

— Искат да ме отведат в управлението.

— „Вправлението“?

— В полицията.

— Госпожицата е с мен. Учим заедно в Хаванския университет.

— А, добре — полицаят не изглеждаше убеден, но не можеше да направи нищо.

За неин късмет Франц беше слязъл, за да й даде портмонето, което беше забравила в стаята.

— Откъде ти хрумна това за университета? — попита го тя с възхищение, докато той я изпращаше да хване такси.

— Вече ми се случи с една приятелка миналата година. Спомних си какво каза тя тогава.

— Благодаря ти, че ми донесе портмонето. До скоро — каза тя и го целуна на сбогуване.

Когато се качваше в таксито, той пъхна в ръката й двайсетдоларова банкнота. След пет пресечки и след като се увери, че никой не я следи, тя каза на шофьора да спре и слезе близо до „Рампа“. Така щеше да спести нари, които да използва за нещо по-добро от возенето в такси в два часа след полунощ. Както обикновено по време на карнавала, автобусът мина по обиколен път поради множеството затворени улици и булеварди. Накрая се насочи към кея „Лус“.

Клаудия се удиви от множеството, което завари на площад „Сан Франсиско“. С труд успя да прекоси човешкото море, което се движеше по потъналия в необичаен мрак булевард. Навсякъде имаше хора с маски, сякаш разпоредбата за забраната им беше отменена. И именно тези маски я накараха да застане нащрек, или по-скоро в положение на максимална степен на тревога, защото, каквото и да се случеше, правителството винаги щеше да се страхува от политическите атентати — именно поради тази причина публичните маскарадни празненства бяха забранени.

Загледа се в маскираните хора, които се движеха във всички посоки, в африканските „дяволчета“[44], които представяха клоунадите си, забиколени от полуголи негри, от негърки с широки като балони поли, от метиси, които подскачаха като блуждаещи огньове, и от мулатки, чиито гърди преливаха от тресящите се деколтета, докато танцуваха в калта като опиянени от тютюневия дим весталки. Внезапно Клаудия съзря купола, който се издигаше в задната част на черквата „Сан Франсиско“… Движението на тълпата обаче й попречи да застане на по-подходящо място, за да разгледа свода, издигащ се там, където би трябвало да има само празно място в развалини.

Опита да се върне и да пресече улицата по посока на кея „Лус“, но установи, че морето стига до основите на черквата, макар че само преди миг огромен булевард я делеше от залива.

Куполът. Успяваше да види само него — този невероятен свод, който се издигаше на мястото, където корабът на черквата би трябвало рязко да свършва. Също не успя да съзре фонтана с лъвовете, разположен в центъра на площада… Макар че това вече не я интересуваше, отново й се беше случило.

Смеси се с тълпата, за да усети със сетивата си празненството, от което познаваше само една жалка имитация. Беше много по-спокойна от предишните пъти — знаеше, че ще се върне. Муба й го беше казала и така бе станало. Нима кръстницата й някога я беше лъгала?

Най-много я заплени оргията на барабаните — един много по-близък до Африка ритъм, или може би все още неповлиян от други, възникнали по-късно ритми. При все това в него вече звучеше зародишът на нейната музика, или по-скоро сърцевината, зараждащият се кубински дух. И въпреки хладната януарска нощ — защото вече не хранеше никакво съмнение, че това е Денят на влъхвите от века, за който бе мечтал Карпентиер[45] — усети как в нея се събужда духът на вакханалията; видя двойките, които се измъкваха през задната врата на черквата, близо до вълните, стигащи до колоните, и се облягаха на стената около храма, за да се облеят в пот и да стенат с други ритми.

Винаги е било така, помисли си Клаудия. Гладът за сладострастие и гладът за секс бяха белязали този вълшебен и обречен град. Така беше възникнала и така беше продължила историята му сред многобройните му социални превъплъщения. Нейният град беше като феникс — въпреки пепелта, въпреки крушенията, накрая винаги се възраждаше. Невъзможно е да угасиш клада с друга клада. В кръвта на обитателите му кипеше неугасима страст. Пламенност. Огън. Кипежът на горещи фалоси и набъбнали вулви… Честваше се тропическата Валпургиева нощ и демоните танцуваха навсякъде — робите е дрехите си от юта и е дяволските конични качулки разпалваха още повече тълпата със своя танц на свети Вит[46]. Свободните негри и мулати е костюмите си на просяци и господари, на военни и благородници, е маски е пера и мъниста пародираха несъзнателно далечните карнавали на един европейски град, който като нейния беше неразривно свързан е водата, но който по онова време вече започваше да потъва — за разлика от Хавана, която изплуваше като Венера от морето, сякаш универсалната ентропия изискваше едно чудо да изчезне, за да направи път на друго.

Някой й подаде глинена бутилка. Беше ракия с привкус на царевица и канела, или поне така се стори на Клаудия, докато пиеше, вече загърбила всякакви скрупули. Чувстваше се в по-голяма безопасност, отколкото в своята епоха. „Освен това тук няма дори СПИН“ — помисли си тя. И сякаш отгатнал мислите й, нейният маскиран придружител я грабна на ръце и я отнесе до стената на черквата, където морето ближеше краката. Без да продума дума, той вдигна полата й, за да проникне в нея, редом до други двойки, които се отдаваха на същата игра на обладаване. Тя не се възпротиви. „Най-много да хвана гонорея или сифилис. Ще ми мине с две инжекции пенилицин.“ Причината обаче за покорността й беше друга. Възбуждаше я мирисът на смесена кръв, на чували със захар и портокали, на бурени и кал, на чиста сяра и манго, на мед и на вакханалия. Беше мирисът на секса в най-чистия му вид, сякаш огромен облак от феромони се беше спуснал като бедствие над нищо неподозиращите обитатели на този век. Остави се да бъде обладана, без да изпита дори капка страх, изненадана от собствената си покорност. Да не би да е омагьосана? Усещаше до себе си дъха на друга жена, която повтаряше „мако, мако“, но Клаудия не можеше да отгатне дали става дума за името на партньора й, или за някаква африканска дума. Похитителят й свали качулката си и разкопча роклята й, но тя не успя да види лицето му в тъмнината. А и не я интересуваше. Изпитваше наслада, когато грапавата стена драскаше гърба й всеки път, когато мъжът се притискаше в нея. Плодов нектар, стичащ се по бедрата й. Островът й беше истинска благодат, а мъжете на острова й — невероятно съкровище. Тя разтвори още повече бедрата си и обгърна с крака тялото на мъжа, дарявайки му меката вътрешност на свежата си плът като приношение за даден обет. Много нощи се беше молила да се чувства истински свободна поне за миг и сега се наслаждаваше на своето отдаване, където не съществуваше друго условие, освен самия акт на отдаването. Никакви словесни дуели, никакви лъжливи удари, никакви гатанки и преструвки… Сега засищаше глада си, целия глад, натрупан в нея, защото грижовният й насилник, правейки невероятни еквилибристики, лягаше с нея на земята, вадеше от наметката си мандарини, банани, захарни ябълки, манго и всякакви други плодове, които обелваше, преди да ги захапе и да ги подаде на Клаудия — тя ги поемаше от устата му, сокът на цитрусовите плодове се стичаше по шията й, бялата мъзга на захарната ябълка покриваше гърдите й, а бананът, който той поставяше в устата й и я заставяше да го изяде целия, почти я давеше, докато мъжът я наблюдаваше с наслада, сякаш я виждаше да дегустира сладък гигантски фалос под светлината на далечна факла. И едва след това отново се раздвижваше в нея, отново я яздеше френетично и безпощадно, докато тя започваше да крещи заедно с негърките и мулатките, доведени на това каменисто и песъчливо място — някои изнасилвани, други отдаващи се с удоволствие — и Клаудия изпитваше оргазъм заедно с тях за радост на зяпачите, които предпочитаха да наблюдават, вместо да действат. Крещя, смя се и плака като луда повече от чувството за свобода, отколкото от самите оргазми. Беше сношаване в унисон с мизерията и секса. Страданието от едното увеличаваше потребността от другото. Или пък не беше така? Чувстваше се твърде уморена и задоволена, за да се занимава с подобна дреболия.

Някой мина с факла — същата, която беше до водата, откъдето дебнеше или чакаше, но никой не й обърна внимание. Клаудия също нямаше да го направи, ако при бързото преминаване на треперливата светлина не зърна лицето на Онолорио, който я гледаше, все още легнал върху нея.

8.

Вече не ставаше дума за неприятно или плашещо видение, а за същество, което придобиваше реално измерение — зъл дух, който се хранеше от нощния й живот. Урсула изслуша разказа й занемяла и Клаудия забеляза израза на уплаха, появил се на привидно безизразното лице на приятелката й, която едва успяваше да прикрие тревогата си.

— Трябва да се отървеш от това — прошепна тя и се прекръсти три пъти.

Клаудия се загледа в сенките, които слабата светлина на газената лампа хвърляше върху мебелите. Нямаше електричество от четири часа. За миг мисълта й се отклони от ужаса на собствената й трагедия и се насочи към сина й. Млякото на момчето щеше да издържи до сутринта, и то, при условие че не отваря хладилника.

— Това е като омагьосан кръг — тя се наведе и подпъхна един от краищата на завесата против комари под дюшечето на люлката. — За да престана да проституирам, трябва да работя, но за да мога да работя, трябва да дам детето на детски ясли, а това е невъзможно, ако преди това не докажа, че работя.

— Да не се казвам Урсула, ако още тази седмица не намеря човек, който да се грижи за момчето.

Клаудия вдиша сладникавия топъл въздух, който сякаш беше зареден със странни вибрации.

— Защо според теб ми се случва това? — попита тя след малко и започна да си гризе ноктите.

— Защото нощният ти живот отваря канал за Онолорио.

— Нямам предвид него, а преместванията във времето.

— А, имам една теория… и една тайна.

Клаудия престана да си гризе ноктите и я погледна заинтригувано.

— Тайна?

Урсула я изгледа със загадъчно изражение и на светлината на газената лампа лицето й придоби вид на обсебена. Клаудия си спомни за полската актриса в „Майка Йоанна от ангелите“[47].

— Аз също съм пътувала в миналото — призна монахинята, — но не в Хавана от осемнайсети век, а в Средновековието.

— Казваш ми го, за да ме утешиш ли?

— В никакъв случай. Посетих два пъти едно място със зелени ливади и къщички като от приказките. Прекрасен пейзаж. Наблизо имаше малък дворец, който приличаше на феодалните замъци по брега на Рейн, макар и не толкова разкошен. Там видях Хилдегард като малко момиче. Почти винаги лежи, болна е заради виденията… Много е странно, защото, въпреки че не знам езика, разбирам всичко — момичето предсказва бъдещето и дори знае с какъв цвят ще бъдат телетата и козите, които ще се родят в оборите на родителите й. Вижда взривове от светлина и аз ги виждам с нея. Според мен гледа с духа си, а не с очите.

— Знаеш ли какво си мисля? — прекъсна я Клаудия. — Хилдегард е виновна за преместванията ни.

— И аз смятам така — призна Урсула. — Но искам да знам как ще го обясниш.

— Всичко започна, след като чух касетата — каза Клаудия. — Това е единственото различно нещо, което съм правила през последните дни — да слушам музиката на тази жена. И… не знам как да ти го обясня. Не че изпадам в мистичен унес, но чувствам как музиката й сякаш ми показва частица от Бога, която не познавах; частица, която прилича повече на мен — по-мека, по-светла, по-женствена. Сякаш откривах чувственост в духа.

— И аз усещам същото — въздъхна монахинята. — Да ми прости Господ, но понякога имам чувството, че и аз съм пророчица, само че обградена от маракаси и барабани вместо от херувими с арфи.

— Все същата откачалка си — разсмя се за първи път Клаудия. — Страшно ти върви поговорката „расото не прави монаха“.

— Може би имам особена връзка с Германия или с Хилдегард. Ако прераждането наистина съществува, както са твърдели ранните християни…

— Слава богу, че вече няма инквизиция.

— Чувала ли си за единайсетте хиляди девици?

— Това е поговорка.

— С историческа подплата. Има една светица, Урсула, убита в Германия, родината на Хилдегард, когато бягала в Рим, защото искали да я омъжат. Единайсетте придворни дами, които пътували с нея, също били убити.

— Нали бяха единайсет хиляди?

— Никой не знае откъде са дошли хилядите, но това няма значение. Въпросът е, че аз също се казвам Урсула, разбираш ли? Урсула, като светицата, умряла в Кьоли. А сега имам видения за Хилдегард, друга германска светица. Мислиш ли, че тези неща са случайни?

— Урсула, наистина не знам какво да мисля за тази езотерична марихуана. Единствено ми е ясно, че снощи се чуках с призрак… стига да не съм се надрусала, без да зная.

— Исусе! Не казвай това дори на шега.

— Бих дала всичко, за да разбера какво се случва с мен. Исках да поговоря с теб, защото само ти можеш да ми помогнеш да разнищя тази история. Първо си помислих за Рубен…

— Занаятчията? — Монахинята сякаш забрави предишната тема. — Но нали беше в затвора… Или отново си го срещнала?

— Преди няколко дни.

— Каза ли му за детето?

— Не, щеше да се наложи да му обясня как го издържам.

— Понякога не знам имаш ли ум в главата — скара й се тя. — Каза ли на Нубия?

— За виденията ли?

— Не, за Рубен.

— Защо?

— За да чуеш друго мнение, освен това на монахиня, която споделя „езотеричната ти марихуана“, и една объркана жена, която постоянно витае в облаците.

— Не ми хрумна… А и Нубия винаги е против всичко!

— Иска ми се да се съберем трите, за да обсъдим въпроса. Освен това не съм я виждала от толкова време. Може ли да се срещнем тук?

Клаудия кимна с глава. Почти не можеше да разсъждава трезво. Реалността й изглеждаше като деформация на всичките й предишни изживявания, особено сега, когато миналото изникваше непрекъснато, за да й покаже необичайни картини — великолепните сгради, девствената първична красота на града й, спокойното съществуване на жителите му, освободените негри и мулати, дори роби, които учеха занаяти… Беше истинско чудо. Мисълта, че някога е съществувала такава Хавана, стопляше сърцето й, изпълваше го с радост, сякаш още беше възможно да мечтае за бъдещето.

Където става ясно, че Бог също е танцувал румба

Във вените на Куба тече не кръв, а огън; мелодичен огън, който разтапя структури и прегради, който възпрепятства мярата и много често — размишлението. Но ние сме такива, изтъкани сме от музика и това е нашата най-хубава черта и нашият най-голям недостатък. Музика, разнежваща душата, гравираща всеки сантиметър от гладката й като стъкло повърхност, дълбаеща вдлъбнатости и кухини, през които се промъкват аморфните и многоцветни емоции. Музиката е нашият дух. Жестовете, които сме научили, повтарят ритмите и вариациите й. Родена в африканските джунгли, примесена с европейски хармонии, тя е многолика, но въпреки цялата тази смесица все още е запазила същността на негърската колоратура.

Ударите на барабаните създават чувство за хаос, който прилича на разговор — всички импровизират в привиден безпорядък, но непрекъснато се водят по единия барабан, възпроизвеждащ един и същ модел. И сякаш това контролирано многозвучие оформя нашата самобитност. Дали от него се е родил буйният темперамент на островитянина, склонността му към безпорядък, общителността му, социалната му неориентираност? Едва ли има нещо по-близко до нас от този музикален диалог, където инструментите спорят безспир, без никой да е в състояние да отстъпи — ако един извиси глас, другият отговаря; ако първият се изказва, вторият го прекъсва. Това душевно неспокойствие е генезисът на нашата пламенност.

Музиката обаче е и мандала[48], която ни позволява да запълним други липси. Тя е нашата парола и нашият отклик, своеобразен химн, който остава верен на корените си. На други народи им е достатъчен някой неясен ритъм, за да танцуват, ние трябва да кипим, ако искаме да дишаме. В Европа се танцува така, сякаш тялото има само един център на гравитация. В Куба, както в Африка, танцът има много центрове и зони на тялото се движат независимо една от друга, макар и направлявани с удивителна съгласуваност. И тази подвижност, това многогласие, тази живост, когато се шиш това, когато говорим, когато чувстваме, когато общуваме, когато любим, носи привкуса на тези ритми. Той е в гените на кубинеца — цяр за наранената му или прокудена в изгнание душа.

Чуваме ситното потракване на маракасите, жаловитата песен на петструнната китара, лудешкото биене на барабаните бата и отделяме хормони на чувственост и радост. Нашата музика е символ, знак за сила, нишка, която ни свързва със земята ни, надежда… И един от тайните езици на Бог.

Пета част

Синдромът на провалената надежда

1.

Канеше се да вали още от обяд. Вятърът беше като гъста тъкан, в която хората се мятаха като уловени в мрежа риби. Мирис на леден хлор изпълваше въздуха.

Трите жени побързаха да пресекат булеварда, като се бореха срещу вятъра, който влачеше боклук и листа, изтръгваше предмети от ръцете и заслепяваше редките минувачи. Момчето лежеше върху рамото на майка си, наметнато с одеялце. Няколко души се обърнаха, за да изгледат странното трио — монахиня с тъмни дрехи, млада жена, облечена небрежно с дънки и широка блуза, и друга — с вид на проститутка, по шорти и миниатюрен потник.

— Казах й, че е пълна глупост — повтаряше монахинята.

— Като всичко, което върши.

— Знам, че двете сте прави. Добре, съгласих се, аз съм глупачка. Но нека сменим темата, или накрая ще се скараме.

Навлязоха в тесните улички, които ги предпазваха от вятъра. Въпреки очакваната буря децата продължаваха да играят с ръждясалите си обръчи сред планини от боклук. Единствено възрастните вървяха забързано, притиснали торбите си към тялото. Заваляха едри капки дъжд, които оставяха огромни петна върху прашната настилка.

Изминаха тичешком няколкото метра, които ги отделяха от жилищната сграда, и стигнаха до прага на някогашния дворец точно когато пороят зад тях се разрази. Прекосиха двора, Клаудия отвори вратата и трите влязоха, изтърсвайки дрехите и косите си. Урсула беше донесла няколко портокала, подарени й от един селянин, за чийто баща се грижеше. Сложи ги в умивалника, за да ги измие и да ги изстиска.

— Вече дори не си спомням вкуса на плодов сок — въздъхна Нубия.

— Давид го обожава — каза Клаудия и взе едно шише от лавицата, — но мога да му давам само от време на време. Тези от дипломатическия магазин си мислят, че сме милионери.

След като Урсула напълни половин кана, Клаудия прецеди част от течността, за да отдели кожиците, които можеха да запушат биберона.

— Знаеш ли какво сънувах? — каза Нубия и взе шишето, за да го даде на момченцето. — Че съм в чужбина и отивам в някакъв магазин, препълнен с храни, при това страшно евтини. Но когато се каня да плащам, продавачът ми иска купонната книжка. И какво мислиш? Не я нося! И през целия си сън се питам къде ли съм я оставила и заключавам, че съм я забравила в Куба, но не мога да отида там, защото съм избягала със сал и ако се върна, ще ме вкарат в затвора. Така че трябва да живея в страна, където има всичко, но не мога да купя нищо.

— Като говорим за заминаване — прекъсна я Клаудия, — чували ли сте нещо за лотарията за визи? Казват, че ония гринго в Представителството на САЩ са на ръба на нервна криза. Явно не са предполагали какво ще ги сполети. Молбите са към половин милион.

Урсула беше седнала на стол до кухненската масичка.

— Така си и мислех — възкликна Нубия. — Ще бъде по-трудно да спечелиш виза, отколкото Нобелова награда.

— Ако някой ви чуе, ще реши, че възнамерявате да напуснете страната — намеси се Урсула, заета да търси парченца лед на дъното на чашата си.

— А кой не иска? — каза Нубия.

— Аз никога не бих заминала.

— Говориш така, защото никой не те кара да дежуриш в комитета, да ходиш на манифестация на площада, да полагаш „доброволен“ труд, като събираш картофи, или да ръкопляскаш на всяка новопоявила се глупост.

— Дори да беше така, пак не бих заминала. Това е страната ми.

Нубия се вгледа в дъното на чашата си и заяви:

— Ти си щастливка. Мен нищо не ме свързва с това място.

— Не говори така за родината си.

— Майната й на родината. Все ми е едно дали ще живея тук, или при пигмеите в Африка. Само искам да ме оставят на мира, да мога сама да решавам как да живея и да не дължа отчет на никого.

Момчето изплака и изпусна биберона. Клаудия го взе на ръце и го отнесе в люлката. Сложи го да легне между възглавниците, оправи мрежата против комари и каза:

— Аз бих заминала, но ме е страх.

— От какво те е страх? Никъде не може да е по-зле от тук.

— Заради връзката ми.

Двете жени замълчаха недоумяващо.

— Може да звуча идиотски, но мисля, че ако напусна острова, ще изгубя духовните си покровители.

— Не звучиш идиотски, ти си идиотка — заяви безпощадно Нубия. — Ако цената за измъкването ми от тази трагедия е да престана да виждам два призрака, нямаше дори за миг да се поколебая. Призраците не ти дават да ядеш, нито събират домати вместо теб, нали? Тогава да се примирят с ограниченията си. Твоят живот срещу техния, ако изобщо имат такъв.

Лесно беше да се каже, помисли си Клаудия, но Муба нямаше да я последва до отсрещния бряг на морето, Индианеца също нямаше да напусне острова си. А без тях се чувстваше изгубена… както сега. От две седмици никой от тях не се беше появявал и отсъствието им беше като цвят, липсващ от тъканта на ежедневието. Не бяха обаче само виденията й, които я задържаха на острова. Напоследък беше забелязала как нишката, която я свързваше с града й, става все по-силна; беше връзка от светлина, сила. Предчувстваше, че без нея тя самата ще загине.

От друга страна, животът й ставаше все по-непоносим. Не можеше да се самозалъгва. Искаше й се да напусне острова, да се махне завинаги, да отиде в някое закътано, възможно най-далечно място — Ирландия би била добър избор. Или остров Малта. Как не й беше хрумвало досега? Остров Малта беше идеален, дори не знаеше къде се намира. Би дала всичко, за да промени нещата и да не се налага да върши досегашната си работа, но това нямаше да се случи. Промяна, която да й позволи да започне живота си на чисто, би била истинско чудо, а Клаудия не вярваше в чудеса… поне в този вид чудеса.

— По дяволите, само това липсваше…

От размишленията й я изтръгна не толкова угасването на тока, колкото възклицанието на Нубия. Трябваше да потърси нещо, с което да се осветяват. Прекараха останалата част от бурята сред гръмотевици и на светлината на една свещ. Когато тя изгоря, Клаудия си спомни, че има парче фитил и побърза да измайстори фенер.

— Къде е газената ти лампа? — попита Нубия, като я видя да рови из чекмеджетата и да изважда празна туба от паста за зъби.

— Дадох я назаем на Хеорхина — отвърна Клаудия, докато се мъчеше да разтвори задната част на тубата. Накрая успя и я оформи като триножник.

— Учителката от втория етаж?

— Да.

— Газена лампа не се дава назаем.

— Сестра й от Банес пристигна — тя почисти остатъците от паста във вътрешността на тубата. — Представяш ли си? Живеят четирима в тази дупка, а сега са с трима повече, защото сестрата доведе децата си.

Постави фитила в тубата и извади единия край през горния отвор. Сложи чудноватия уред в буркана, наля в него малко керосин, който държеше в една консервна кутия. Пламъчето затрепери, в началото синкаво, после оранжево, и изпълни стаята с отражения.

— Трябва да кажа на майка Рита за това изобретение — каза Урсула.

Вечерта продължи на светлината на това приспособление. Клаудия поднесе бисквити и сирене (купени с долари от дипломатическия магазин) и наля вино (подарък от един турист). Разбира се, никой не попита — и тя не обясни — откъде бяха тези деликатеси.

— Ммм… Солени бисквити със сирене — изстена Нубия, сякаш беше получила оргазъм. — Ммм… Жълто сирене с дупки, с червена коричка, като онова, което даваха преди в рекламите… Солено, меко сирене, което не вони, а ухае възхитително, любимото сирене на мишоците на Уолт Дисни… Ммм… Сериозно се замислям дали да не си сменя професията.

— Нубия!

— Шегувам се, Урсулита. Кажи ми обаче истината, това сирене не е ли изкушение на сатаната?

Топовният гърмеж в девет отекна в стените на Стара Хавана, стигна до Сентро Хавана, мина през „Ведадо“ и продължи отвъд река Алмендарес, прекосявайки всички крайни квартали на града, като накара двата й милиона жители да погледнат машинално часовниците си.

— Трябва да тръгвам — обяви Урсула, която в този час имаше среща с още три монахини в една къща на шест пресечки от там.

— Рано е.

— За мен не. Освен това трябва да се върна при монахините. Наблизо са.

— Аха! — възкликна Нубия. — Така може да сте сигурни, че никоя няма да отиде да купонясва.

— Не става въпрос за недоверие, а за безопасност.

— Тогава ще те изпратя — заяви Нубия. — В този живот всичко се случва, човек излиза и го нападат по пътя… Така поне ще изнасилят мен, а ти ще избягаш. И без това няма какво да губя.

— Какви неща само говориш!

Приятелките се отдалечиха, докато Клаудия стоеше на прага, загледана в двата силуета, които изчезнаха в нощта. После затвори вратата, върна се на стола си и затвори очи. Мълчаливо призова Муба и изчака известно време, но негърката не се появи. Сякаш покровителката й я беше напуснала, изоставяйки я на благоволението на неизвестността.

2.

Бурята продължи повече от очакваното. Валя неспирно в продължение на три дни и три нощи; беше малък потоп, който наводни града, особено ниските райони на „Ведадо“. Вестниците и новините съобщиха с обичайната си шаблонност за положението, макар и да не наблегнаха върху най-трагичните подробности. Например че много хора изгубиха малкото вещи, които имаха — хладилник, печка, мебели… В Стара Хавана беше по-зле — шест сгради се срутиха, а други двайсет бяха обявени за необитаеми заради течовете и пукнатините.

За щастие Клаудия живееше на първия етаж. Навярно щеше последна да напусне жилището, ако нещо се случеше с горните етажи… стига преди това те да не паднеха върху нея. Три дни обаче без да работи за нея бяха толкова катастрофални, колкото най-лошата буря. Сутринта на четвъртия ден излезе с пропити още от влагата кожа и дрехи — подобно на гълъбица, излетяла от Ноевия ковчег в търсене на място, където да кацне — и отиде да вземе Сиси. Щеше да се наложи да работят извънредно. Клаудия беше уговорила Хеорхина да гледа малкия срещу един долар, който щеше да й даде същата вечер.

Имаха късмет. Хванаха двама испански богаташи при Паметника на жертвите от Мейн. Всеки от тях можеше да й бъде дядо, но Клаудия си помисли за доларите и скрупулите й изчезнаха. Толкова се постара, че в края на вечерта вече имаше цяла торба, пълна с парфюми, месни консерви, кондензирано мляко, мюсли, бельо, сапуни, дезодоранти, шампоан и дори една допълнителна екстра — фенерче с резервни батерии. Възрастният мъж възнамеряваше да остане една седмица, така че тя се държа като истинска гейша, дори импровизира масажи, само и само да си осигури тази приказна ежедневна дажба. Докато слизаше от таксито, обгърната от уханието на „Шанел 5“, се почувства почти като Мерилин Монро.

Преди да вземе момчето, остави пакетите в стаята си. Характерният аромат от дипломатическия магазин изпълни помещението, прогонвайки неизменния мирис на мухъл. На излизане си даде сметка, че е изхарчила всичките пари. Хрумна й нещо. Прерови торбите, докато напипа това, което търсеше.

— Здравей, Хеорхи — поздрави тя, когато жената й отвори. Носеше Давид на ръце. — Виж, адски съжалявам, но не мога да ти дам долара, който ти обещах. Ако искаш да изчакаш до утре… Или мога да ти платя с това. Разбира се, знам, че не е същото…

Жената грабна сапуна от ръцете й.

— Момиче, та това е злато — тя го поднесе към носа си, миришейки го настървено. — От седмица се къпя с перилен препарат и асмата ще ме умори. Де да ми плащаха така в работата.

Клаудия взе детето.

— Известно ми е с какво се занимаваш, Клаудита. Тук всичко се знае, но мен тези неща не ме вълнуват. Всеки да се оправя, както може — тя сниши глас. — Ако имах твоите години и твоето тяло, щях да зарежа училището и да отида на „Малекон“. Мога да гледам Давид, когато поискаш, срещу долар, сапун или паста за зъби на седмица. Все ми е едно.

Клаудия й благодари. Разбира се, беше истинско разточителство да плаща по един сапун седмично за гледането на детето й, но така щеше да може да работи допълнително сутрин и следобед и да печели много повече. Все едно че живееше при капитализма. Колко хубаво беше да е независима, да работи за долари и отгоре на всичко да печели повече за всеки допълнителен работен ден. Вече нямаше да се налага да полага безплатен „доброволен“ труд. Така беше истинско удоволствие да работи. Така животът й на труженичка беше удоволствие. Така си струваше да преизпълнява нормите, да бъде „ездачка“ ударничка, но не срещу тенекиени ордени, нито срещу дипломи, написани на амбалажна хартия, а срещу стоки, за да живее, срещу храна, за да засити глада си, стар колкото революцията, която го беше породила.

Господи, колко й беше писнало. Представи си какво би било да живее в страна, където хората печелят истински пари, а не хартийки, с които да пазаруват в мизерни дюкянчета, и как би се чувствала, ако можеше да влезе в който и да е ресторант, без никой да й казва, че това място е само за чужденци; и какво би било да отиде в някой магазин с парите, които е спечелила — и то не чуждестранна валута, а с парите на собствената си страна — да разгледа витрините с дрехи и да си помисли: „Тези боти са много скъпи, но ако пестя, ще мога да си ги купя след петнайсет дни или следващия месец“. Какво би било да крои планове, дребни краткосрочни планове? Да има свободата да избира между крем за лице или шунка от бут… Какво би било наистина? Във филмите беше виждала, че тези неща съществуват. Дали тези хора осъзнаваха колко са щастливи?

Една мисъл проблесна като светкавица в ума й. Ами ако убедеше стареца да я заведе в Испания? Не знаеше дали е женен, но можеше да провери. За първи път сериозно се замисли да напусне Куба. Да се махне от острова, да се отърве от мизерията, да има работа… да проси, ако се наложеше — не всичко в чужбина беше осеяно с рози, но щеше да го върши без страх, без преструвки или лъжи.

Пламъчето на газената лампа затрептя, докато тя разопаковаше подаръците и ги поставяше върху лавицата над печката. Както винаги, токът беше спрял. Това щеше да продължи два, три, четири часа. Кой знае? Кой можеше да предвиди каквото и да е в този непредвидим град, където несигурността беше нещо обичайно?

Дори самият факт, че живееше там, я изпълваше със студ; студ, който пробягваше по гърба й като ледено дихание… Застана неподвижно и шумоленето на найлоновите пликове престана. Продължи да усеща въздушното течение, въпреки че всички прозорци бяха затворени. Обърна се. Обгърнат от фосфоресцираща светлина, голият призрак на Индианеца я наблюдаваше, клекнал в един ъгъл. Давид си играеше с една лъжица, безучастен към появата на видението.

— Какво искаш? — прошепна тя.

Момчето изгледа майка си с интерес, отгатвайки по тона й, че го пита нещо, но веднага разбра, че не се отнася до него.

— Върви си — помоли го Клаудия. — Всеки път, когато се появяваш, се случва някакво нещастие. Умолявам те, върви си.

Индианеца се изправи в полумрака и се приближи бавно, с предпазливи движения. Клаудия си спомни, че самата тя се беше научила да се приближава до котките внимателно и безшумно, за да не ги изплаши. Призракът, изглежда, постъпваше по същия начин — сякаш се страхуваше, че тя ще побегне, преди той да й съобщи посланието си. Затова не помръдна. Остана на мястото си, но не защото стратегията му беше успяла, а защото усещаше смътно и с всяка клетка на тялото си, че той няма да я нарани. Близостта му по-скоро й оказваше хипнотично въздействие. Неясната фигура стигна на няколко педи от нея и тя видя една призрачна ръка, която се протегна и замъгли погледа й. Когато ръката се отдръпна, тя вече не беше в стаята си. А може би беше… само че сега спеше и сънуваше.

Намираше се в някаква гора до брега. Усещаше соления мирис на морето и чуваше шума на вълните. „Искам да се събудя“ — каза си тя. Не успя, въпреки че се ощипа няколко пъти.

В гората имаше нещо познато. Където и да погледнеше, ята папагали пърхаха и издаваха крясъци сред клоните. Една хутия[49] подаде влажната си муцунка между скалите и тя се уплаши, защото помисли, че е огромен плъх. Позна я едва когато си спомни, че е виждала тези почти изчезнали животни в Природонаучния музей.

Ритмични монотонни звуци смутиха спокойствието в гората. Смътно й напомниха за молебените за дъжд на индианците хопи, но мелодията, която чуваше, беше по-спокойна. Зад гърба й изпращя клон. Клаудия се изненада, когато видя познатата фигура на Индианеца без призрачната прозрачност на смъртта. И най-неочаквано — без белезите от рани на лицето.

За първи път го чу да говори. Имаше мек тембър на гласа и все едно че пееше. Изговаряше думите с тонални модулации, които й напомниха за азиатските езици, макар че звучаха по-деликатно. От цялата тази непонятна реч различи само една дума, повтаряна настойчиво през цялото време: Аихвана… Аихвана…

Каква глупава халюцинация! Поиска да се върне на брега, на плажа, където вълните кротко лягаха на плажа, но Индианеца я докосна… Докосна я! Усети натиска на топлите му пръсти върху ръката си и това я уплаши още повече. Понечи да избяга, но той коленичи и заговори с толкова смирен и умолителен тон, че тя се отказа. Искаше да й покаже нещо.

Отведе я до едно езеро. Водата се стичаше по покрити с мъх скали и продължаваше пътя си към гъсталака; преди това обаче престояваше известно време в прозрачното езерце, което явно беше свещено, ако се съдеше по оставените на брега му дарове: каменни идоли, раковини, плодове, многоцветни пера и дори блестящи жълти обли камъчета, за които предположи, че са злато. Индианеца отиде до една скрита в скалите ниша и извади оттам съд от черупката на кокосов орех, пълен с напитка от ферментирали плодове и билки. Отпи една глътка и после подаде съдинката на Клаудия, която погълна течността, задържайки дъха си. Никога не успя да си обясни това, което се случи после.

Стори й се, че повърхността на езерото се надига като огледало. Главозамайващи сцени преминаха по стъклото на водата. Видя шумни празненства на поляна в гората, където мъже и жени танцуваха под звуците на саморъчно изработени барабани, но не като тези, които тя познаваше, а направени от дънерите на изгорени дървета. Присъства също на неповторима сватбена церемония — Индианеца и едно момиче, хванати за ръце, бяха коленичили пред старец с вид на мумия, който ги благославяше на неразбираем за нея език; после видя водача си заедно с други индианци да подгонват един соленодон[50], който напразно се опитваше да се скрие; участва в угощението с печени на каменни плочи дивеч и риба; опозна танците на това приказно място, което някога е бил островът й, рай, който още съществувал, когато човечеството вече го смятало за изгубен, и който в заслепението си побързало да разруши… И изживя един следобед, в който пристигнаха три плаващи къщи с платна, издути от вятъра; а Индианеца хвана ръката й, заговори със сълзи в очи на неразбираемия си език; и се уплаши, защото й се стори, че го е чула да казва Хавана, но накрая разбра, че повтаря Аихвана. Дали това беше името на някой човек? На жена му? На някое място? На това място? После произнесе думата хуракан и тя се досети какво се опитва да й каже — това видение беше прелюдията към една по-лоша от ураган катастрофа; после той изрецитира дълга жалба, която й заприлича на поема или молитва, изречена на неговия език, от който бяха останали само някои думи, а в нея долови друга индианска дума, най-магическата от всички — Куба, с която те самите бяха нарекли острова. И внезапно разбра какво означава фразата, която той повтаряше: Опасността е в морето. И видя воини, които изваждаха сабите от ножниците и пробождаха беззащитните голи тела; неколцина кротки, бедно облечени мъже се опитваха да спрат сечта, заставайки между туземците — с които ги свързваше единствено принадлежността към човешкия род — и събратята си по кръв и врагове по дух. Телата падаха като житни зърна, повалени от бурята. И Клаудия видя своя Индианец, който се опитваше да защити жена си, но накрая падна с посечено лице и умря върху нея. И видя свещеник с очи на светец, може би свети Бартоломе[51] — за индианците беше светец, макар че никой не го бе канонизирал, — който най-после успя да спре клането, макар и твърде късно, след като хиляди бяха загинали. И съзря окървавената равнина, покрита с труповете на най-кротката раса на Антилите.

Опасността е в морето — повтори Индианеца на своя език на мъртвец и продължи да сочи към корабите, които вече се отдалечаваха. Клаудия обаче изтълкува предупреждението като нещо съвсем различно.

3.

Ако напиша речник с думите, използвани през тези години, непременно ще включа ДИПЛО (съкратено от дипломатически магазин). 1. Магазин, в който официалната валута на страната и лайно означават едно и също. 2. Малък прозорец към външния свят, с чиято помощ щастливците, притежаващи долари, превъзмогват депресията… На мен наистина ми повдигат духа. Ако не бяха чистите заведения с климатична инсталация, без мирис на гниещ от две седмици боклук, със светлини на тавана и аромата на хляб или на „Диор“, ако не бяха моментите, в които се телепортирам на друга планета, като в някой научнофантастичен филм, където един лъч те дезинтегрира, а после отново те събира на друго място, не знам какво щеше да стане с мен.

Когато за първи път влязох в един дипло, почти щях да получа инфаркт. Но не от алчност. Винаги съм се задоволявала с малко — например да мога да използвам дезодорант вместо магнезиево мляко или другата измишльотина, приготвена от настърган сапун, спирт и паста за зъби, която прогаря кожата на мишниците. Защото ние, кубинците, сме големи чистофайници. По-скоро с разранена кожа, отколкото смърдящи. Макар че бях на ръба на самоубийството от раните от спирта и циреите от магнезиевото мляко. Не знам, но ми се струва, че един дезодорант е скромно желание. Както и плодов сок от време на време. Или пържола. Е, може би месото е лукс, но малък, дребен лукс. Онези горе ядат месо всеки ден, а на нас ни казват, че трябва да продължим да се жертваме. Слушам ги и си спомням за онова скандиране: Четири крака — да!, два крака — да! да![52], защото тези хора са карикатура на прасетата от историята…

Искам да пиша, но вместо стихове излиза пяна[53], е казал поетът. Искам да обичам, но вместо любов излиза омраза, отговаряме ние. Вината не е наша, тя е на лозунгите, които са навсякъде. Всеки път, когато видя някой от тях, си спомням думите на една достойна за Оруел тропическа песен: „Едно око винаги те гледа…“ Big Brother is Watching You[54]. А аз се смеех на книгата. Колко е злъчен този човек, мислех си аз. Какъв параноик. Какъв откаченяк. А сега постоянно гледам през рамо, за да видя дали някой ме следи. Тази мания придобих в музея, когато започнах да забелязвам, че много неща, които споделях насаме с някого, после ми ги повтаряха на събранията — на мен и на другия човек, който се изненадваше като мен. Така разбрах, че някъде в музея трябва да има микрофони или скрити камери. Надявахме се, че не са навсякъде, но когато стана очевидно, че съществува поне един от тези апарати, настана паника. А испанецът ме пита откъде съм придобила навика да оглеждам стаята, да надзъртам под мебелите и да закривам с кърпа отвора на климатика. Казва, че миналата година му се случило същото с друга негова „приятелка“ — искаше да каже с друга курва, но тактично използва евфемизъм. Още не проумява, че са ни превърнали живота в ад. Затова още щом чух слуха, се втурнах към посолството. Не изчаках дори минутка. Може би това беше шансът ми да се махна, дори да се наложеше да работя с Давид, завързан на гърба ми, като негърка в Африка.

Беше истинско стълпотворение от хора, изпаднали в истерия, но не колкото полицаите, които бяха оградили с кордон района. Движението беше напълно спряно. Кой, по дяволите, ви е казал, че тук има работа? — викаше един полицай на група хора, които се опитваха да минат. — И то в Австралия! Защо тогава отивате в канадското, а не в австралийското посолство? Веднага разбрах, че е лъжа и се скапах. Оказа се, че е измислица, партенка, слух, предаван от vox populi[55], с една дума, от Радио Бемба[56], източника на клюки, вдъхващи надежда на тези, които сме „Хванати в капан“, както е заглавието на филма с Джак Никълсън, на английски е One Flew Over the Cuckoo’s Nest[57], но тук бог знае защо му промениха името. Хората се тълпяха в кината, защото започнаха да възприемат историята като метафора на репресията на комунистическата система, някои вестници се опитаха да поправят грешката, като публикуваха рецензии, в които обясняваха, че историята се отнася до капиталистическата система и че режисьорът (Милош Форман? Ха! Кой щеше да повярва, като той също беше избягал от комунизма?) критикува „отчуждението в потребителското общество“, но хората не им обърнаха нула внимание и опашките в киносалоните продължиха да се увеличават, докато накрая онези от Държавна сигурност се ядосаха и заповядаха да свалят филма от екраните и известно време беше забранен… И ние, хилядите, застанали пред канадското посолство, бяхме също като Джак Никълсън, без шансове да се измъкнем от тази лудница, в която ни бяха затворили. Тогава си помислих дали не е по-добре да умра, за да видя дали моят водач, Индианеца, ще ме понесе на ръце, както огромният индианец във филма взимаше тялото на горкия Никълсън. Представих си, че той също ще ме отведе на някое красиво място, където няма да има решетки, нито ограничения, нито тъмничари. О, Господи, рай като във видението ми, с гори и извори, с лагуни, из които крачат розови пеликани, с червено-бели-сини токороро[58], подобно на кубински знамена, прелитащи над огромната гора, каквато е бил моят остров. На такова място нямаше да ми пука дали има дипломатически магазини, месо, сирене… и дори дезодоранта, ако изобщо може да се говори за тях.

4.

Клаудия спря пред открехнатата врата.

— Това е най-странната курва, която съм срещал в живота си.

Беше му се обадила от фоайето, за да го предупреди, че се качва, и Хуанчо явно беше отворил вратата, за да я улесни в знак на доверие или на нетърпеливо очакване. Андалусецът идваше за втори път в Куба. Поне Клаудия го виждаше за втори път.

— Не иска бижута и дрехи, само понякога пари… и книги — говореше той на невидимия си събеседник. — И то какви книги — Кундера, Мухика Лаинес, онзи перуанец Варгас… Какво ще кажеш?

Бяха авторите, които тя беше споменала преди три месеца. Фактът, че не беше забравил, я изпълни със сладко-горчива радост, особено когато чу как говори за нея. Не се чувстваше обидена — тонът му не беше подигравателен, — а по-скоро натъжена.

Изчака няколко секунди, преди да почука.

— Здравей — поздрави я той весело. — Запознай се с братовчед ми Маноло. Това е Мавърката, моята циганка от Тропиците[59].

Той й беше измислил това име. Господи, колко зле се чувстваше. Все по-зле. Не я напускаше мисълта, че е паднала до нивото на уличница, вдъхваща снизходителна симпатия. Вече не беше Клаудия, бакалавър по история на изкуството, беше Мавърката, проститутка, която се продава срещу сапуни и книги.

Опита се да забрави положението си, да се абстрахира от вътрешния монолог, с който обикновено преценяваше действията и аргументите си, и заразглежда подаръците. Сиси пристигна след малко, след като бе направила някои „съгласувания“, или с други думи, след като бе връчила дължимото в зелено на охраната на хотела, за да не ги издаде. Така можеха да влязат необезпокоявани. Хуанчо реши да отидат в „Лае Канитас“. По-късно обядваха в „Ел Полинесио“ и оттам отидоха в „Ел Патио“. Всичко в самия хотел, за да не се притесняват от полицията.

Клаудия се опита да превъзмогне унинието си. Държеше се с привидна веселост. Не искаше да се кара със Сиси, но понасяше все по-мъчително тези излизания. За да се пребори с неприятното чувство, беше си измислила метод на лечение, противоотрова срещу гибелното въздействие на живота, който водеше. Практикуваше го дисциплинирано, като ритуал, за да се пречисти.

Всяка сутрин, когато беше още твърде рано, за да излиза на лов за туристи, тя разглеждаше репродукциите си. Понякога си измисляше истории или си представяше ситуации въз основа на известни факти. Изпадаше в екстаз пред картината на Росети, на която художникът беше нарисувал жена си, Лизи Сидал, музата на прерафаелитите, умряла от предозиране с опиум. Този образ я омагьосваше, защото за нея той олицетворяваше връзката между демоните от различни епохи. Смъртта й винаги й се беше струвала съвременна, много хипи за млада жена от XIX век. Друг път разглеждаше таитянските пейзажи на Гоген, с жените с тъмни, обли и пищни като плодове гърди. Ако обаче денят се очертаваше дъждовен и я налегнеше депресия, представяше си, че е в някой ранноромански параклис в Астуриас, земята на предците й, подслонил призраците на келтите, живели преди тях. Клаудия гледаше фотографиите и си мислеше, че един неин повтарящ се сън, в който вървеше из средновековни коридори, навярно е свързан с някой закодиран в гените й спомен. След като проучи разпространението на параклиси на астурийска земя, реши, че може би съществува някаква връзка между сънищата и предците й…

— Сега разбирам защо не взимаш хапчета — заяви Нубия, когато Клаудия й разказа за идеите си. — С тази бъркотия в главата ти е предостатъчно.

Това беше нейната компенсация, нейната защита, единственият начин да не стигне дъното. След като почетеше, излизаше да упражнява древната професия с глава, пълна с капричиа на Гоя и скулптури на Канова, с рисунки на Биърдсли и фасади на Гауди. Срещаше други момичета, нейни връстнички, и се опитваше да отгатне кои от тях са прибрали дипломите си в някое чекмедже… И като си помислеше, че беше свършила като Сиси. И то, защото се бе опълчила, без да има защита зад гърба си. Акилес щеше да й го каже по много по-безцеремонен начин: „Сама си си виновна, защото плюеш срещу вятъра“. Отдавна не го беше виждала, но предполагаше, че приятелят й вече е научил за заниманията й. Там всичко се знаеше. Малка страна, голям ад… Е, Хавана не беше малък град, но беше също толкова голям ад. И поради липсата на вестници и информационни бюлетини, на които да се вярва, Радио Бемба се грижеше да разпространява новините — хубавите и лошите, истинските и фалшивите.

Клаудия се облегна на една стена, докато чакаше двамата чужденци, които бяха отишли да наемат туристическо такси за „Тропикана“. Следобедното слънце изтръгваше червени отблясъци от фасадата на хотела. Сиси се разхождаше дискретно по тротоара с чантичката си на френска курва от четирийсетте години и Клаудия я наблюдаваше разсеяно, докато приятелката й се отдалечаваше на няколко крачки. Една кола спря пред нея. Клаудия се приближи бавно и се наведе, за да каже на шофьора, че е заета, но изражението й замръзна на лицето, когато го позна.

— Хилберто?

— Същият.

— Радвам се, че се видяхме.

— Почакай, имаш ли някакъв ангажимент? — въпросът прозвуча идиотски, но той искаше да й покаже, че не му пука за очевидното. — Ако не чакаш никого, каня те на питие.

— Не, благодаря.

— Вечеря?

— Благодаря ти. Заета съм.

Настъпи мълчание, през което тя търсеше нов претекст, за да се сбогува, а той — друг, за да остане.

— Разделих се с Летисия.

— Съжалявам.

— И напуснах месарницата.

За малко да го попита какво прави сега, но това щеше да даде повод за дълъг разговор, какъвто тя не желаеше.

— Мавърке, побързай!

Сиси й правеше знаци, застанала пред една спряла кола.

— Извинявай, но ме чакат.

— Не може ли да се видим друг път?

— Хилберто, връзката ни беше хубава, но каквото било, било.

Той понечи да възрази, но Клаудия вече вървеше към таксито, което я чакаше с работещ двигател и Сиси, седнала до шофьора. Видя я да се качва на задната седалка до двама непознати и да затваря вратата. Мавърката наистина се беше променила.

5.

Какъв лош късмет! Да срещне Хилберто точно в онзи момент. Не че я интересуваше мнението му. В крайна сметка беше скъсала с него и не възнамеряваше да върне часовника назад, но… Кого лъжеш, Клаудия? Разбира се, че те интересува! И не защото имаше чувства към него. Те наистина бяха вече минало, но се ядосваше заради това, което щеше да си помисли за нея човек, с когото е била толкова близка. На никого не му е приятно хора, които са го виждали в по-добри времена, да присъстват на безпомощността или падението му. Унизително е. Случилото се я разтревожи най-вече заради опасенията, които събуди в нея. Щом Хилберто я беше видял с какво се занимава, същото можеше да й се случи във всеки момент с Рубен. А това наистина щеше да я довърши. Щеше да се самоубие. После размисли. Или щеше да се качи на някой сал и да избяга в Маями. Там никой не я познаваше и можеше да започне живота си на чисто.

Осъзна, че отново подхваща тази идея. Прибягваше все по-често към нея като към игра на карти, като към кубчето на Рубик, като към хипноглиф[60] или друг предмет, предназначен да възбужда подсъзнанието… Спомни си за предупреждението на Индианеца. Опасността. Морето. Да остане или да избяга? Да проституира или да умре от глад? To be or not to be? Вечният въпрос.

Запръжката вреше на дъното на тенджерата. Олио, счукан чесън, червени чушки, каквито помнеше от детството си, лук, домати — истински деликатес за овкусяване на черния боб. Щеше да ги смели и да даде една купичка на Давид. Беше купила също пюрета със зеленчуци и месо, които нито едно дете в квартала не беше опитвало.

Прибави запръжката към боба, разбърка всичко и го остави да поври още малко на огъня. Докато чакаше да стане готово, за да отдели част от боба и да го смачка с вилица (готварска тайна на бабите, за да сгъстят ястието), тя отвори перденцето на шкафа под умивалника. Там беше нейната швейцарска банка — десетките консерви, честно спечелени с труда й на „ездачка“, или с други думи, с пот на челото. Жертвата обаче си струваше, помисли си тя, разглеждайки бурканите с камби, с майонеза, с маслини — съкровища, които я караха да се чувства като Джаки Онасис; кутиите с доматено пюре, с кренвирши, с кълцана шунка… Немислими деликатеси за гладните тълпи, обитаващи сградата; тайна, която в случай че бъдеше разкрита, можеше да й струва живота.

Съзерцаваше в захлас богатствата си, когато някой почука на вратата. За малко щеше да събори тенджерата с боба. Дръпна бързо завеската, като грижливо опъна плата в краищата, за да не се вижда нищо. Отиде до вратата и я отвори.

— Колко хубаво мирише! — възкликна Урсула.

— Как само ме уплаши — тя затвори вратата. — Искаш ли да обядваш? Днес мога да те нагостя.

— Няма да стоя дълго, но ще хапна малко, за да не те обидя… Боб, нали?

— Черен.

— Ухае прекрасно. Напомня ми за боба, който приготвяха в стопанството на чичо ми и леля ми, мир на душите им, стига да намерят мир след това, което сториха с имота им.

Клаудия не искаше да знае, но монахинята продължи невъзмутимо:

— Бяха засадили двеста портокалови дръвчета и те раждаха огромни плодове — най-сладките, които съм яла през живота си. Един ден пристигна някакъв тип от правителството и съобщи, че държавата ще засее на това място захарна тръстика. Те му обясниха, че почвата не е подходяща, но дойдоха булдозери и изкорениха портокаловите дръвчета, за да отглеждат захарна тръстика… която така и не порасна.

— Урсула — каза Клаудия. — Ще ми направиш ли една услуга?

— Стига да е във възможностите ми…

— Не ми разказвай повече такива истории.

— Извинявай.

— Просто вече не издържам — тя се отпусна на един стол. — Направо ще полудея.

— Какво се е случило?

— Всичко ме потиска. Двойственият живот, който водя, ме убива. Не мога да бъда курва и светица едновременно. На ръба на шизофренията съм. Сутрин ставам и слушам Хилдегард на касетофона, докато чета забранени книги. Следобед се гримирам и излизам да проституирам. Уверявам те, че повече не издържам.

— Каква глупачка съм. Дойдох да ти съобщя хубави новини, а точно това не правя — стана от стола и се приближи до етажерката с книги. — Говорих с няколко монахини и мисля, че можем да ти помогнем.

Клаудия мълчеше.

— Стига да не предпочиташ досегашния си живот — добави тя.

— Вече ти казах, че ми писна да се чукам с непознати типове.

— Не е нужно да си толкова натуралистична — огледа претъпканата с книги етажерка. — Готова ли си да работиш каквото и да е?

— Да, стига някой да се грижи за Давид. Сега го гледа учителката, но трябва да й плащам в натура… Перилен препарат, сапуни и такива неща. Ако сменя работата си, вече няма да мога да разчитам на нея.

Монахинята извади една книга.

— Е, не се отчайвай. Мисля, че въпросът с момчето ще бъде решен — тя прелисти томчето. — „Нещата, които се виждат в небето“[61]… Юнг не беше ли психолог?

— Бивш ученик на Фройд.

— И е писал за летящи чинии? — погледът й се плъзна по страниците и се спря върху един подчертан абзац. — „Нищо не подхранва толкова слуховете и паниката, колкото невежеството…“ Разбира се, цитат, който може да се отнася за нещо повече от явлението НЛО… „Първото наложително условие за ясновидска мълва, различена от обикновена мълва, винаги е наличието на необичайна емоция. Усилването му обаче и прерастването му във видение и в бълнуване на сетивата блика от една по-силна емоция и следователно има по-дълбок произход…“ Досещам се. Увлякла си се по психология на виденията.

— Много умно.

— И до какво заключение си стигнала? Луди ли сме, или какво?

— Много видения са реални, но природата им е толкова различна от всичко познато, че поради невъзможността да ги обясним, смятаме, че не съществуват.

Монахинята върна книгата на мястото й.

— Твърдят, че Юнг е бил полуеретик.

— Не полу, а пълен еретик — съгласи се Клаудия. — Според него мандалите и НЛО са свързани с Бог.

— Надявам се сега да не вземеш да станеш атеистка.

— Не се тревожи. Щом не си станал безбожник, след като си учил в тази страна, няма да станеш такъв дори и в следващия си живот… а аз издържах това изпитание.

6.

Момче, налей ми нещо — ракия, шльокавица, циан калий, спирт за горене, каквото имаш; няма да си тръгна оттук, докато не се натряскам. Е, как искаш да се успокоя, човече? Знаеш ли какво е да търсиш една жена цяла година и да я откриеш на пиацата? Направо ми падна ченето! Още утре ще отида в Гуанабакоа да ме пречистят. Да не се казвам Хилберто, ако не си избия тази жена от главата… Нищо в тази страна не ми върви както трябва. Може би лошият ми късмет има нещо общо с този проклет остров… Казах ли ти за посолството? Както предполагах — хиляди желаещи да се махнат. И знаеш ли какво? Беше партенка. Никакви мини в Австралия. Добре че успях да отворя паладара[62] си. Ако не беше той, щях да се обеся на някое дърво… Фасулско е, приятел. Всичко е контрабанда, но добре организирано. Шикарен бизнес, като на мафиотите. Представи си двор, пълен с дървета, с приглушена музика и маси с цветни плочки. Дори изнамерих лампи с абажур, като онези, които имаше педеругата, дето избяга през Мариел… Не, този беше пълна отрепка. Говоря за актьора, той беше много фин мъж. Как се казваше лампата, която имаше в трапезарията си? „Тифани“! Е, абажурът на моите е пластмасов, но трябва да го пипнеш, за да разбереш. Липсва ми единствено украса на стените. Слушай, ти можеш да ми измайсториш нещо. Ще ти платя в зелено, разбира се… Намерих си съдружник, който е управител на дипломатически магазин. От него купувам с долари стоката, която после препродавам. Наех Кача, активистката от комитета. Не, човече, отдавна се е отказала от комунизма. Сега е на страната на „доларите“ и е страхотна готвачка. Знаеш ли как се реших да й предложа работата? Веднъж, докато бяхме дежурни в комитета, тя ми каза: „Това вече не е революция, Хилбертико, това е инволюция“. Дори на най-глупавите хора понякога им идват блестящи мисли. И още там, в три след полунощ, сключихме сделка. Тя продължава да се преструва, че „сме социалисти, напред и все напред“, но живее от гущерите, които й давам… Паладарът ми е златна мина. Печеля достатъчно — за себе си, за да плащам на Кача и да купувам още стока от приятелчето в дипломатическия магазин. Разбира се, само който има долари, може да се храни в ресторанта ми. Съжалявам много, но трябва да правим жертви, както казва Върховният комедиант[63], а сега, когато станах частник, не вярвам дори на майка си… Не си тръгвай, приятел, остани още малко. Всъщност и двамата сме прецакани. Предполагам какво си мислиш, но те уверявам, че аз съм много по-зле. Поне твоята мацка не е запалила червения фенер като моята. Едно е да се раздели с теб, и друго — да те зареже, за да стане курва. Мисля, че трябва да си направя посвещение или поне молитва за главата. Може би някой амулет, дори и малък, няма да ми дойде зле — един Елегуа[64] или нещо подобно. За всеки случай поставих петела на Осун[65] в двора. Така мога да го наблюдавам, за да не ме изненадат неподготвен, защото само това ми липсваше — ченгетата да влязат в къщата и да открият какво държа в килера… Все е нещо. Не знам какво друго да измисля, за да се отърва от тази лоша сянка. Като нищо някой ден и аз ще се кача в някоя лодка и няма да спра, докато не стигна до „Малекон“ и Деветдесета…

7.

По дяволите. Отново го сънува. Кога ще си го избие от главата? Откакто го срещна на улицата — или по-скоро откакто спа отново с него, образът му я преследваше в сънищата й. След толкова време… Но нямаше да го вижда повече, поне засега. При тези обстоятелства би било абсурдно. Само щеше да го нарани. Преди това обаче трябваше да промени живота си.

Дали Урсула щеше да успее да изпълни обещанието си? Струваше й се почти невъзможно — звучеше твърде хубаво, за да е вярно. Разбира се, щеше да се върне отново към мизерията, към безкрайните опашки за шепа ориз и парче хляб; но ако отново станеше предишната Клаудия, тогава щеше да има смелостта да го гледа в очите и не само него, но също Хилберто и останалите си познати. Естествено, щеше да се наложи да се раздели с вещите си, с всичко, което би могло да бъде някакъв знак за живота й в последно време. Щеше да продаде всичко, освен книгите и бельото си. Все щеше да измисли нещо — например някоя приятелка емигрантка, която е дошла на гости при семейството си и го подарила… Нямаше нищо по-унизително от това да ходиш със скъсано бельо. Беше ужасно преживяване както за нея, така и за много жени. В действителност много проститутки й бяха признавали, че са започнали този занаят заради чифт скъсани бикини. Беше нещо, което мъжете никога не биха разбрали. Дайте на жените красиво бельо от дантела или мека коприна, с кремави или ярки цветове и половината от проститутките ще изчезнат… поне тези, които нямат деца или семейство за изхранване. Така мислеше Клаудия, защото самата тя можеше да ходи със скъсани дрехи, с кожа, суха поради липса на кремове или раздразнена от сапуните с калиев карбонат, които даваха с купони; можеше да живее недохранена, анемична, боса, но ако усещаше върху кожата си милувката на сатинирано бельо, се чувстваше като кралица.

Беше се опитала да обясни това на един италиански турист, който в началото почти се скандализира. Да се продаваш за бельо, за сапуни, за дезодоранти? Къде беше достойнството на кубинската жена? Тя му напомни обаче, че в Европа след Втората световна война жените са се продавали за чифт копринени чорапи. Когато загърбят бедността, народите започват да страдат от амнезия, но при все това всички са споделяли общи слабости. Отминат ли едни, скоро идват други. А сега беше часът на Куба, моментът на най-страшната й бедност, на най-голямото й падение, макар че не беше преживяла война. И най-тъжното беше, че нямаше причина, която да оправдае това бедствие. Приличаше по-скоро на дело на човек, тласкан от неумолима омраза към цял народ и полагащ методични и системни усилия да минира всяко кътче от духа му, разрушавайки всички предишни устои, които са го поддържали, от достойнството му до историята му.

Мислите на Клаудия обаче не стигнаха толкова далече. Гневът й стихна, докато съзерцаваше бикините си: лилавите с дантела отпред, яркосините като тропическо море, розовите с черен кант, белите с кокетен волан отзад… Тя беше фетишистка — обичаше коприната на бельото да милва тялото й. В крайна сметка, помисли си тя, ако не успееше да се върне при Рубен, поне разполагаше с този резерв, за да нахрани сина си. Макар и употребявани, бикините още струваха долари.

Започна да се гримира. Отдавна не си боядисваше веждите с боя за обувки и не използваше вместо руж оцветен крем-дезодорант. Сега имаше истински несесер. Беше много кичозна, почти педерастка кутийка във формата на сърце, за която й завиждаха всички колежки. Отваряше се на части, като кутия на Пандора, като старинен френски секретер. Първо дясната страна, после лявата, след това излизаше скрито чекмедженце, което имаше формата на върха на сърцето, и огледало, което се изваждаше от горната задна част. Приличаше на странно цвете, разперило венчелистчетата си на вятъра, или на пъстра пеперуда, уловена в някоя новозеландска гора — четири вида пудра, няколко цвята руж, десет сенки за очи, пет червила, четки, четчици, моливи, пинсети, гребени…

Тази вечер бяха поканени със Сиси в Червения салон на „Капри“. Испанецът се беше върнал само два месеца след като си бе заминал. При предишното му посещение Клаудия бе намекнала, че би могла да отиде да живее при него, стига той да желае това, и възрастният мъж прие с въодушевление идеята. Беше вдовец и ако се съдеше по някои интимни подробности, бе имал много скучен брак. След разговора си с Урсула обаче Клаудия мислеше само как да се върне към почтената си бедност и да намери някой, който да се грижи за детето й. Затова, когато испанецът й предложи формален брак насред шествието от мулатки, които изпълваха хаванската нощ с желания, тя не му отговори, а мъжът се зарадва, защото изтълкува мълчанието й като съгласие. Дори й беше донесъл пръстен.

Останаха в кабарето до късно и в два през нощта се качиха в стаята, след като се сбогуваха с останалите сътрапезници и със Сиси, която беше с друг, също толкова възрастен испанец. Клаудия едва успя да го убеди, че трябва да си тръгне в четири призори. Знаеше, че синът й е в безопасност при Нубия, но искаше да се прибере не заради него, а заради мислите, които се тълпяха в главата й.

Испанецът настоя да я изпрати и тя прие, но накара таксито да спре на ъгъла на „Лус“ и „Ехидо“. Предпочиташе да повърви няколко пресечки, но не и да допусне той да види къде живее. Държеше в тайна адреса си — това беше нейният авариен изход.

Да се омъжи или не? Да замине или не? Отново Хамлет… Или по-скоро една обсебена от натрапчиви мисли Офелия. Ако клъвна, ще си изцапам човчицата — помисли си тя като петлето от приказката. — А ако не клъвна, ще изгубя зрънцето. Ако остана, ще бъда все така на дъното на ямата. А ако замина… Какво я очакваше? Една чужда страна, далече от земята, която беше нейна по право и която никога не бе смятала да напуска. Щеше обаче да живее на място, където нямаше да е принудена да бъде Мавърката, за да оцелее. Опита да прецени различните обстоятелства, които я принуждаваха да замине. Събра факти, отхвърли ситуации, умножи подробности и резултатът винаги беше един и същ: фактори, които изобщо не променяха крайния сбор — настояще без бъдеще.

Докато вървеше, усещаше гъделичкането на доларите, пъхнати в чорапите й. Първите вечери слагаше банкнотите в обувките си. Една проститутка я убеди, че постъпва глупаво. „Ако някой те нападне и не намери пари в теб, ще те принуди да се съблечеш и да си събуеш обувките — каза й тя. — А щом го направиш, веднага ще открие гущерите. Но никой няма да те накара да си свалиш чорапите. Ще можеш да си тръгнеш спокойно с парите, прилепнали към ходилата ти.“ Оттогава ги криеше така. Други навиваха на руло банкнотите и ги пъхаха във вагината си, но този начин й се струваше ужасно нехигиеничен.

Стигна до дома си безпрепятствено. Вятърът промени посоката си, разнесе се мирис на влажна земя — признаци, че ще завали. Шумът на капките по дървените щори извести разразяването на бурята, която настъпваше по-бързо, отколкото тя бе очаквала. Отпусна се изтощена на леглото, като захвърли чорапите с пъхнатите в тях банкноти в един ъгъл.

Събуди я тътенът на ужасна експлозия. Остана да лежи няколко секунди с отворени очи, опитвайки се да разбере дали е сънувала. Погледна часовника — един и половина следобед. Цареше странна тишина, не се чуваха обичайните викове в сградата по обяд. Нова експлозия я накара да подскочи. Какво се случваше? Помисли си за Давид. Господи, трябваше да отиде да го вземе. Да не би да е нов саботаж на кейовете, в някоя фабрика? Напоследък бяха зачестили. Пресата ги обявяваше за инциденти, но винаги се намираше някой съсед, който работеше на мястото или имаше приятел, който му съобщаваше клюката.

Понечи да се размърда, но не успя. Във въздуха се носеше странна миризма — аромат, който й беше непознат, но изпращаше тревожни сигнали до мозъка й, сякаш ставаше дума за някакъв древен първичен инстинкт. Чу далечни викове и отново опита да стане. Гърдите я боляха, сякаш не й достигаше въздух. Затвори очи, вдиша дълбоко… и излезе. Буквално. Излезе, като остави тялото си проснато на леглото, заспало или мъртво, или поне със затворени очи.

Огледа се наоколо. Носеше се над терасата на покрива на непозната къща и Муба беше с нея. Хавана не беше нейната Хавана, а приличаше на море от бели кули с кристалночист въздух, който идваше от близките гори, обграждащи крепостните стени. Черен дим излизаше от крепостта „Ел Моро“.

— Какво става, Муба? Умряла ли съм?

— Не говори глупости, момиче.

Отново се беше случило — намираше се в Хавана отпреди двеста и няколко години.

— Какъв е този дим?

— Настъпил е часът на мамеите.

Едва след няколко секунди Клаудия разбра за какво говореше негърката. Спомни си, че изразът, който кубинците от нейното време продължаваха да използват, за да обозначат някой критичен момент, датира от XVIII в., или по-точно от 1762 г., когато англичаните превзели града за няколко месеца. Верни на обичая си да обогатяват езика, жителите на Хавана кръстили нашествениците с името на плода, чиято месеста част била червена като мундирите им… И именно това се случваше — наистина беше настъпил часът на мамеите.

Слънцето се скри зад струпаните в небето облаци. На входа на залива се виждаше флотата от кораби със събрани платна и огромни британски знамена на кърмата. Но какво ставаше в крепостта „Ел Моро“? И сякаш мислите й притежаваха силата да я пренасят, Клаудия внезапно се озова пред скалистия бряг, на който се издигаше крепостта. В нея зееше отвор, пробит от снаряд или мина, а през него влизаха мамеите, които се бяха изкачили по един склон. Клаудия виждаше как мъжете в лодките гребяха до брега, после се изкачваха по скалистия бряг, заобикаляха стените на крепостта и стигаха до отвора. Вдясно от нея се издигаше разрушеният фар. Беше останала само малка част от купола му, поддържана от останките на западната стена.

Объркване. Именно това впечатление създаваха войските на сушата сред облака прах, предизвикан от експлозията. Веднага след като няколко англичани влязоха в крепостта, моряци, артилеристи, пехотинци и всички останали избягаха през другия й край. Останаха само неколцина офицери, които се опитваха да се противопоставят на нашествениците. Много от онези, които се предаваха, биваха веднага съсичани, други паднаха в плен.

Клаудия по някакъв начин узна, че обсадата на „Ел Моро“ е продължила седмици, а не няколко часа, както винаги бе смятала. Във видението й обаче дните бяха сведени до минути. Все още оставаше най-важното — градът още не се беше предал.

Три испански кораба — „Азия“, „Нептун“ и „Европа“, бяха потопени от самите испанци в напразен опит да блокират входа на залива, докато врагът разполагаше оръдия на един хълм. Останки от корабните корпуси още се носеха по повърхността на водата, когато в една топла августовска сутрин започна обстрелването. Муба си спомняше добре датата, защото в този ден бе загинал синът й Франсиско, който се бе включил в отряд от освободени негри и мулати, решили да защитават града си, след като им бе писнало от некадърността на офицерите.

Артилерийският огън продължи няколко часа. Късно сутринта над крепостта „Ла Фуерса“ беше издигнато парламентьорско знаме, след като губернаторът и други сановници избягаха към южния край на града, където бяха извън обсега на снарядите. В действителност избягаха повече от страх, отколкото заради разрушенията. Повечето снаряди — кухи метални сфери, пълни с барут, които се запалваха, преди да бъдат изстреляни — бяха избухнали във въздуха, без да причинят особени щети. Много от тях угасваха, преди да паднат, и само в редки случаи уцелваха някоя сграда.

На следващия ден след обстрела градът капитулира. Англичаните откачиха веригата, която преграждаше залива, наблюдавани от тълпа любопитни, излезли на същия каменист бряг, по който два века по-късно щяха да преминават туристическите таксита и велосипедите. По това време обаче широкият булевард още не съществуваше. Морето се плискаше в стените на крепостта „Да Пунта“, а местните жители, жадни да бъдат свидетели на събитието, се трупаха на брега, като внимаваха да не се подхлъзнат на острите скали.

Отвъд крепостните стени се виждаше обширна гора, която опасваше брега на бъдещия „Малекон“. На запад се издигаше кулата на малкия лиман, наречен по-късно Сан Ласаро. Издигаше се на брега на заливчето, което по-късно щеше да бъде запълнено, и самотната кула щеше да се превърне в анахроничен гост сред модерния град. Още по-далече, изгубено сред гористите брегове на река Алмендарес, се намираше укреплението „Санта Доротея де Луна“, също завзето от англичаните, което връстниците на Клаудия познаваха като „Ла Чорера“.

Колко малка й изглеждаше тази Хавана! Колко уязвима и крехка! Беше неголям конгломерат от градски къщи и колиби, на изток обграден от вода, а от другата страна — от стотици кедри, морско грозде, захарни ябълки, мамеи, сейби, манго, кокосови палми, махагонови дървета, гуанабано, покриващи хълма Ведадо, простиращи се отвъд кристалните води на река Алмендарес, която негърката упорито наричаше с име, звучащо като скоропоговорка.

— Индианецът я наричаше така — заяви тя, когато Клаудия се опита да я поправи. — Касигуа… Касигуагуа… Не си спомням добре. Попитай индианеца, когато го видиш.

Да, щеше да го направи, макар да се съмняваше, че ще благоволи да й отговори — беше й продумал само веднъж, когато посети неговата епоха… И внезапно се запита откъде Муба знае за съществуването на Индианеца. Но напоследък се случваха много странни неща. Например защо я беше довела на това място? Какво я интересуваше някакво си събитие, случило се преди толкова време? Спомни си лицата на жителите на Гуанабакоа, излезли да защитават крепост, която не беше тяхна, както и лицата на негрите и мулатите — някои освободени, други още роби, с мачете в ръка редом до бедните селяни. Всички те бяха нанесли на врага повече поражения, отколкото опитните испански войници.

Тогава я осени някакво предчувствие; идеята се загнезди в ума й като смътен сън, който не можеше да се забрави. В началото местните хора реагираха нерешително пред събитие, което ги беше изненадало. После започнаха непохватните опити да се организират, когато обаче авангардът на тази набързо сформирана съпротива влезе в боя, прояви храброст. Всеки подвиг, всяка рана, всяка смърт сякаш крещяха едно и също: родината вече не беше домът на предците им — испанци или африканци, а беше тази плодородна земя, влажна като бреговете й, вечно заливани от вълните.

Именно това Муба искаше да й покаже с астралното пътуване, с което негърката умееше да се справя като опитна шаманка. И Клаудия осъзна, че насилието срещу страната й беше предизвикало първата проява на гордост в нейните обитатели. Помисли си, че нападението беше дало начало на духовното раждане на един град, който започваше да създава свой собствен дух; същия, под чието въздействие беше в момента, и я омагьосваше и привързваше все повече към улиците му.

Да, да живееш в това място беше все едно да раждаш — беше болезнено, но жадувано, защото от него извираше топлина, като топлината, бликаща от майчината утроба в момента, когато плодът е готов да излезе навън. Как е възможно да жадуваш болка, която заплашва да счупи костите ти и да те обезкърви?

Клаудия не знаеше отговора, но виденията постепенно превръщаха града й в инстинкт, а инстинктите не подлежат на обяснение — човек се страхува от тях, страда от тях или ги обича.

8.

Реши да си вземе няколко дни почивка. Беше работила много и имаше добри спестявания. Толкова, че почти можеше да се пенсионира.

— Няма да излизам известно време — каза тя на Елена. — Ще ти се обадя.

— Ако си стоиш вкъщи, ще изгубиш клиенти.

— Уморена съм — прозя се Клаудия и сви рамене. — Не съм сигурна дали ще продължа още дълго с тази работа.

— Не можеш да напуснеш сега, когато печелим толкова много.

— Елена… Остави ме на мира.

Фактът, че се обръщаше към нея с истинското й име, макар че в продължение на месеци бе спазвала уговорката да я нарича с „артистичното“ й прозвище, беше по-красноречив от всякакво „не“. Няколко секунди приятелката й я гледаше как шета из кухнята с полуразтворен копринен пеньоар и с уморено изражение на лицето.

— Е, оставям те — каза тя и си тръгна.

Клаудия закуси и даде сок на Давид, после се облече и излезе с него, за да вземе Нубия — щяха да ходят в зоологическата градина, ако така можеше да се нарече зловонното място, славещо се някога като най-доброто в света по рода си.

Част от славата му през петдесетте години се дължеше на разнообразието от видове, събрани в пространство, чиято уредба беше истински шедьовър. Там въображението вървеше ръка за ръка с гения — лагуна, представляваща Карибско море и островче, възпроизвеждащо Куба и охранявано от два фара във всеки край — Пунта де Маиси и Кабо де Сан Антонио. Разбира се, в частта, съответстваща на Сиенага де Сапата, бяха крокодилите. Клаудия обаче предпочиташе огромната клетка на виещите маймуни. Когато беше малка — а маймуните бяха по-добре хранени, те виеха през целия ден. Днес радостните им крясъци бяха редки или по-скоро спазматични.

След като обиколиха главните клетки, спряха за малко пред една от най-големите загадки на мястото — високата тръстикова къща за един жираф… който така и не пристигнал. Или поне така твърдяха най-старите служители на зоопарка. Спорът датираше от години и се предаваше от поколение на поколение. Мнозина се кълняха, че са видели жирафа да подава главата си над тръстиковата ограда; много деца — днес възрастни хора — уверяваха, че са го зърнали; безброй възрастни — днес старци — потвърждаваха това. В архивите на зоопарка обаче нямаше доказателство, че е имало какъвто и да е жираф. Случаят беше коментиран дори в един документален филм. Загадката продължаваше. Беше заплетена мистерия, която очароваше Клаудия. С удоволствие би прочела някое есе, озаглавено „Неидентифицираният жираф“ или нещо подобно, защото той беше хаванският НЛО — обект, който според властите никога не бе съществувал, но за който голяма част от населението твърдеше, че са го виждали със собствените си очи. „С тия оченца, дето ще ги изядат червеите изядат“ — беше я уверила баба й.

Завършиха разходката в „Копелия“, където опашката стигаше до тротоара. Можеха да обядват в дома на Клаудия, но момчето поиска да яде сладолед и тя реши да му угоди — чувстваше се виновна, защото почти не го виждаше. След като постояха петнайсетина минути, то заспа.

— Не знам дали ще издържа толкова време — прошепна тя на Нубия.

— Когато се умориш, дай го на мен.

Почакаха още десет минути, а опашката не беше мръднала.

— Ти стой тук — каза Нубия. — Ще отида да попитам колко време ще се забави.

Тя се отправи към касата и се изгуби сред множеството. След няколко секунди се върна.

— Ще ни вмъкнат — прошепна тя.

— Кой?

— Ние си тръгваме — обяви Нубия на двойката след тях и докато вървяха към началото на опашката, отново прошепна на Клаудия: — Срещнах една приятелка.

— Коя?

— Гая. Не я познаваш. Беше в горния курс на гимназията, преди ти да влезеш, но се премести в друго училище.

— Във факултета имах една състудентка с това име…

Гая имаше големи очи и отнесен и унил вид. Някои хора от опашката запротестираха.

— Бях им запазила ред — отвърна тя най-спокойно, без да обръща внимание на протестите, които накрая затихнаха.

— Как си? — попита Нубия.

Гая повдигна рамене.

— Оцелявам.

— Добре че те срещнах.

— Чиста случайност.

— Защо?

— Имаше голямо задръстване в зоната на пристанището. Отвлекли са една лодка.

— Каква лодка?

— От онези, които прекарват през залива.

— И защо?

— Отплавали са за Маями.

— Но кога?

— Вчера. Казват, че пристигнала невредима. Някакъв мъж я отвлякъл, а останалите пътници останали с него. Мисля, че само един се е върнал… Поне тези са стигнали благополучно.

— И друго бягство ли е имало? — намеси се Клаудия.

— Опит, но е завършил със стрелба.

— Кога?

— Не много отдавна. Не чухте ли за скандала? Вдигна се голям шум… Знаете ли кой е бил в нея?

Двете поклатиха отрицателно глава.

— Ернесто.

Двете вее така я гледаха недоумяващо.

— Онзи гей от Ведадо, който постоянно се навърташе около училището.

А, да — Клаудия си го спомни, защото беше имал връзка е Акилес. — Заловили ли са го?

Ти в кой свят живееш? Казах ти, че бреговата охрана е стреляла по лодката.

— Господи…

— Какво?

— Беше близък приятел на Акилес. Мислиш ли, че той вече е научил?

— Предполагам, че да.

— Горкият Акилес.

— По-скоро „горкият Ернесто“… Акилес си е жив и здрав.

В същия момент стигнаха до гишето.

— Има само „Сънди“, салата и шейк — каза продавачката.

— Няма ли „Туркино“?

— „Сънди“, салата и шейк — повтори тя с монотонен като на робот глас.

Нубия си помисли, че жената може би е получила късо съединение, като компютъра в „Одисея в космоса“. Обърна се към приятелката си.

— Какво ще поръчаш?

Клаудия си мислеше за юношата с нежни черти на лицето, който хвърляше трохи на врабчетата, седнал на пейка на алеята на „Прадо“, за тълпата пред канадското посолство, както и за една кандидат филмова режисьорка и за една бивша специалистка по история на изкуството.

— Какво ще поръчаш? — повтори Нубия.

Клаудия обаче беше изгубила апетит.

Където никой не знае за какво да се хване

В Куба думата болас[66] означава слухове, били те верни или неверни. Това е синонимия чрез асоциация, тъй като топките, също като слуховете, се търкалят, плъзгат се, преодоляват препятствия, забавят или ускоряват ход в зависимост от терена, който прекосяват, и стигат до най-неподозирани кътчета.

В страна, където официалните новини никога не са това, което изглеждат, и никога не изглеждат това, което са в действителност, ролята на слуховете придобива особено значение. Обществото научава за това, което се случва, чрез тях. А теорията относно скоростта, с която слуховете се разпространяват, придобива космически измерения, с рекордно време на разпространение, което може да се изрази чрез формулата Vp= 3 х i, където 3 е минималният среден брой на хората, на които обикновено се разказва някоя новина, i е коефициентът на важност, която има новината за заинтересуваните, и Vp — скоростта, с която се разпространява въпросният слух.

Хавана би трябвало да стане обект на изследване от страна на Обединените нации… и не само защото старинната част на града е обявена за културно наследство на човечеството. В град с два и половина милиона жители един слух с много висок коефициент i, който се пуска в седем часа сутринта, стига до четири пети от населението преди десет. Това се случи например с мълвата, че канадското посолство, разположено в красивата сграда на Седмо авеню в „Мирамар“, дава изходни визи на всеки, който желае да работи в мините в Австралия. От гледна точка на здравия разум би изглеждало невъзможно подобна идея да бъде приета сериозно дори от десет души. В тази лудница обаче, каквато е островът, този вид слухове пораждат спонтанна и енергична реакция, която е много по-масова, отколкото когато принуждават хората да манифестират на площада с усмивка на уста, под заплахата да изгубят работните си места. Отчаянието е майка на бълнуването. Затова не е странно, че всеки слух, колкото и налудничав да изглежда, предизвиква струпване на хиляди хора, което от своя страна създава хаос в уличното движение.

След няколко дни хората започнаха да подозират, че „онова за посолството“ е бил един от триковете, използвани от Държавна сигурност. Известно е вече, че много от слуховете, които пораждат лъжливи очаквания, идват от скритите механизми на идеологическия апарат. Целта е ясна — да се създаде надежда, свързана със света навън, а после да бъде отречена, което предизвиква всеобщо обезкуражаване. Когато този стимул се повтаря многократно, създава се един вид условен рефлекс, създаващ чувство на несигурност относно всичко, което е „там навън“. Хората започват да свързват този външен свят с врага. И чувството на тревога, предизвикано от повторението на формулата надежда/провал, се превръща накрая в синоним на „това, което ни очаква, ако системата бъде разрушена“. Всичко, което излиза извън идеологическата норма, се превръща в нещо несигурно и подозрително. Това е дългогодишна работа. Най-младите, които са преживели по-малко манипулации, обикновено са по-непокорни и се осмеляват да мислят за промяна. По-възрастните — уморени опитни зайчета, които вече са участвали в твърде много експерименти — са паднали духом и се превръщат в постоянни носители на обезсърчението.

Друг начин за смазване на непокорството са произволните промени — това, което днес е позволено, утре се превръща в престъпление. И обратното. Повторението на този modus vivendi[67] създава у човек усещането, че живее върху подвижни пясъци, на терен, който всеки момент може да го погълне. Хората почти не се осмеляват да взимат решения, защото на следващия ден те могат да ги пратят в затвора.

Живее се в несигурност, в нещо като обратно броене, в очакване нещо да се случи. Само неколцина посветени се осмеляват да мислят или да планират различна възможност, защото, за да се роди тя в главата ти, за да се бориш за нея, трябва да си сигурен, че светът се управлява от постоянни закони. Всеки план изисква логика, която да позволи да предвидиш определен резултат. „Ако тръгна по права линия в тази посока, утре ще стигна до подножието на онзи хълм“ — мисли си този, който се движи в аристотелово измерение. Онзи обаче, който е израснал в лишен от логика, неевклидов свят, знае, че поредицата от събития не функционира така. Можеш да вървиш към онзи хълм, но утре да откриеш, че си стигнал до дъното на океана.

Когато тази надежда се проваля година след година, хората стават скептични и губят способността си да действат. И при тази несигурност не остава друг изход, освен пълното бездействие или бягството в друг свят, където естествените закони са по-предвидими. Всяко същество, предизвестено за опасността, би побързало да потърси защита срещу този синдром на социална смърт; но не и един объркан народ, който накрая се оказа в капана на огъня, който той сам помогна да бъде запален. Или, ако го кажем по кубински, който сам се уби като Чакумбеле[68].

Шеста част

Ангелите човекоядци

1.

Клаудия сякаш хвърчеше от радост. Трудно й беше да повярва, но Урсула я беше уверила, че тази седмица ще получи отговор и че той по всяка вероятност ще бъде положителен. Не поиска да й каже нищо повече, защото, за да се случели, нещата не трябвало да се разгласяват. Клаудия я нарече суеверна.

— Не става дума за суеверие, а за енергии — отвърна монахинята с много сериозен тон. — Ако човек започне да разправя наляво и надясно какво желае, прахосва енергията си, вместо да я съсредоточи за постигането на целта си.

Клаудия реши, че тази теория подхожда повече на някоя съвременна вещица, но не каза нищо на приятелката си, за да не помрачи радостта, която блестеше в очите й. Урсула винаги си е била такава добросърдечна — такива ги наричат Божия душа.

Спря, преди да завие зад ъгъла. Скри се зад една от колоните на малкото заведение, където в този утринен час имаше само четири-пет пияници, припяващи болера: Тъга ме обзема, като те видя — толкова тъжна, самотна… Вече нищо не е останало от това, което нявга беше, нищо, нищооо… Да, същото щеше да каже Рубен, ако я видеше сега, ако вдигнеше погледа си от земята, докато разговаряше с непознатата, която вървеше до него.

Негър с побеляла коса — бялата коса при тази раса е признак за достопочтена възраст — се показа от противоположната страна на бара и се загледа в Клаудия, сякаш тя беше призрак. И сигурно така изглеждаше на това долнопробно място — беше млада жена със стегнато тяло под прилепналите къси панталони. Негърът вдигна ръката си, в която държеше полупразна бутилка и изпя с пълно гърло: Липсваше ми любов, липсваше ми покой, липсваше ми тиии… Останалите мъже приеха този поздрав като принос към хора им и подеха: Влезе в живота ми и прогони тъжните безсънни нощиии. Внесе светлина, ти си моето слънце, моята утехааа…

Глъчката накара Рубен да погледне към ъгъла. Клаудия се сгуши зад колоната с биещо до пръсване сърце, като се опитваше да не обръща внимание на стареца, който се приближаваше към нея и не преставаше да я ухажва с песните на Хосе-Антонио Мендес[69]: И днес в сърцето си чувствам, че съм с теб всеки ден, ти прогони болката и тъгата в мен… Останалите мъже, вече разбрали, че присъстват на зараждането на роман, ръкопляскаха и викаха.

Клаудия изчака няколко секунди, после погледна иззад колоната. Рубен и непознатата се отдалечаваха в противоположна посока. Коя беше тя? Приятелка? Нова любовница?

— Остави, Бебо, не е за теб — извика един новодошъл. — Ездачките се чукат само за долари.

Клаудия се обърна разярена към мъжа и го разпозна. Беше един мулат, който живееше в кооперацията й. Реши да не му обръща внимание и потърси с поглед двойката, която пресичаше улицата.

— От облаците слез — прогърмя в ушите й гласът на негъра — и заживей в реалността, не гледай хората с високомерие…

Тя излезе на тротоара и се загледа в двете фигури, които се смесиха с минувачите. Зад гърба й продължаваше да звучи песента, посветена на някоя нейна посестрима от миналото:

— Мислиш, че с пари можеш да купиш всяка мента, но щастието не можеш, дори с цялото злато на светааа…

Направи няколко крачки и спря, без да я е грижа за интереса, събуден от тази сцена — осемдесетгодишен негър с бутилка в ръка пееше креолската си ария пред едно момиче, което се държеше така, сякаш беше глухо.

Да тръгне ли след тях? Ако съдеше по посоката, в която вървяха, не отиваха към жилището на Рубен. Може би отиваха в дома на момичето? В някой хотел? Рубен обаче нямаше нужда да ходи в хотел, за да спи с някоя жена — имаше си собствена стая… Някой я хвана за ръката. Тя се стресна, готова да го удари.

— Ей, скъпа, какво ти става?

Чак сега Клаудия разпозна приятеля си. Беше толкова променен. И тези дрехи…

— Не ме гледай така, сякаш съм призрак — каза й Акилес. — Какво правиш тук? Не виждаш ли, че разбунваш духовете?

— Видях Рубен и се скрих.

— Още ли продължаваш с това? Много си загубена. Половин Куба се чука за пари, а ти се притесняваш какво ще кажат хората.

Тя го погледна учудено.

— Знаеше ли?

— Тук всичко се знае. И няма нищо лошо в това. Виж, дори аз съм нещо като амазонка. — Той се завъртя, за да покаже дрехите си. — Разбира се, лична и безкористна амазонка. Чиста случайност… Щастлив съм. Щастлив!

— Влюбен ли си?

— И само как! Представяш ли, той е полковник.

— Полковник!

— Женен и с две деца, но е луд по мен. Само ако го видиш… Четирийсетгодишен, прилича на манекен… Ето, настръхвам само като си помисля за него.

Клаудия беше толкова изненадана, че тръгна с него, като забрави напълно закъде се беше отправила.

— Как се запознахте?

— Започна около историята с лодките. Знаеш, нали?

Клаудия кимна утвърдително и си спомни какво й беше казала познатата на Нубия за Ернесто, но реши да не разваля настроението на приятеля си.

— След като втората лодка успя да стигне до Маями, всеки ден се образуваха огромни опашки от желаещи да прекосят залива. И аз, разбира се, заставах най-отпред, защото бях сигурен, че нещата няма да спрат дотук. Всеки следобед обикалях от единия до другия край, за да видя дали няма да има друго отвличане и да се закача за него. Представяш ли си? Аз — жертва. Какво вълнение! Отвлечен до Маями!… Още ходя натам, но само от време на време. Това момче не ме оставя да дишам! Както и да е, един следобед го виждам — беше облечен цивилно — да взима една лодка. Нямах представа, че е там като тайно ченге, защото е полковник от Държавна сигурност. Заговори ме. Преплавахме седем пъти разстоянието от „Кабалерия“ до Касабланка и от Касабланка до „Кабалерия“. Останалото, както пише в романите, е история.

— Полковник от Държавна сигурност? — след първоначалното смайване я напуши смях. — Човече, ти изобщо не подбираш.

— Мама казва, че съм избягал от дявола, и е права — той подскочи радостно. — Представяш ли си, ако баща ми, който е военен и се пише за голям мъжкар, научи? Да ти призная… Ако не беше онзи негодник, знаеш кого имам предвид, никога не бих заминал оттук. Живеем в божествен рай, в безкраен празник, както би казал неповторимият Лесама[70]…

Зад тях в далечината още се чуваше серенадата на негъра:

— Изпитах гняв, но скоро разбрах, не любовта ти нищо не струвааа; а нищото чувства не вдъхвааа…

Да, помисли си Клаудия, животът им беше безкраен пир, където всички си играеха да се изяждат един друг. А те бяха сътрапезници в този гуляй — греховни ангели, които, въпреки че бяха в ада, продължаваха да мечтаят за рая.

2.

Трябваше да даде отговор на испанеца… и то скоро. Беше останал в Хавана, за да я изчака, а тя вече се чудеше какъв претекст да измисли, за да отложи сватбата. Разкъсваше се между желанието да замине и страха от очакващото я в свят, за който не беше подготвена. Знаеше, че е способна да оцелее, както плъховете оцеляват на дъното на някоя негостоприемна канализационна шахта, но подозираше, че ще се чувства като изгубена навън, в един свободен и богат свят.

Включи касетофона и постави касетата на Хилдегард, за да послуша малко музика, докато се облича. Давид сигурно играеше с децата на Хеорхина, която почти се беше превърнала в негова постоянна бавачка, за да може майка му да „упражнява занаята си“ следобед и вечер. Искаше й се да има повече време за него… Майките би трябвало да работят само половин ден, помисли си тя. В крайна сметка ние никога не си почиваме. Ако не перем, тогава гладим, после готвим и слагаме масата, след това мием съдовете, приготвяме дрехи за децата и съпруга, поддържаме къщата чиста и подредена, грижим се да има нещо за закуска на следващия ден и… така до безкрай. Никой обаче не ни заплаща тези часове. Още по-лошо, все едно че те не съществуват, сякаш цялата тази работа се върши сама или е дело на някой дух. Това беше тя. Това бяха всичките жени в сградата, в която живееше. Духове като от приказките, където човек ляга да спи, а на следващия ден става и заварва хляба изпечен, трохите — изметени, а огнището — запалено с току-що събрани дърва от гората. „Направили са го феите“ — викаха в хор децата в тези приказки. „Малкият народ“ — шепнеха децата в Англия, родина на приказните създания, защото там те са толкова могъщи, че никой не се осмелява да ги назове с истинското им име.

Клаудия стоеше като хипнотизирана, загледана в една цепнатина във вратата. Въображението й беше в плен на тази музикална мантра, която отново действаше като мост между свръхестествени светове… Стресна се, когато чу едва доловимо почукване на вратата. Докато закопчаваше роклята си, през ума й мина мисълта, че този лек шум може да е бил зовът на някоя фея.

Отвори вратата и слънцето така я заслепи, че в първия момент не успя да различи тъмната фигура, която се очертаваше срещу светлината.

— Какво желаете?

— Да не казваш, че не познаваш негърка?

— Муба!

— Ще показвам нещо.

— Какво?

— Трябва видиш.

И без да добави нищо друго, тя се обърна и се запъти към двора. Клаудия тръгна след нея, но едва направи няколко крачки и се закова на място, сякаш я беше ударила мълния. Навсякъде растяха жасмини, които разхлаждаха въздуха. На арките, които преди бяха покрити с груби дъски, сега искряха витражи с изобразени на тях плодове. Вместо железните пръчки, перилата си бяха възвърнали стругованите дървени подпорки. Плочки с флорални фризове с келтски привкус ограждаха стените на коридори и стълби. Клаудия не успя да види повече подробности, защото Муба вече прекосяваше покрития вход и излизаше навън. Щом я настигна, тя се обърна, за да види фасадата на двореца. Установи с изненада, че няколко съседни сгради внезапно са изчезнали и че на мястото, където преди се издигаше голямата старинна къща, има много по-скромна сграда. В средата на това, което трябваше да бъде улица „Лус“, вода течеше към залива по някакъв канал.

— Муба, какво е станало с къщата ми?

— Къща на маркиза няма тук. След няколко години.

— А улица „Лус“?

— Господин Лу живее долу, близо до мелницата си.

— Каква мелница?

— Където мели житото, близо до залив.

Клаудия опита да си представи това, което Муба й обясняваше. Беше очевидно, че се намира в епоха, когато улица „Лус“ не съществува. Муба не беше разбрала въпроса й, но от отговора й Клаудия заключи, че има някакъв мъж с фамилия Лус, който живее на бъдещата улица „Лус“. И явно този мъж беше богат, щом притежаваше мелница близо до залива — сигурно използваше напора на водата, която течеше по канала. Единствено човек с власт и репутация би оставил името си на улица.

— Муба, щом улица „Лус“ не съществува, как се нарича това място?

— Улица на мелницата.

Негърката вървеше бавно.

— Къде отиваме?

— Ще ти покажа нещо, твоето място.

— Моето място? Какво искаш да кажеш с това?

Негърката спря. Изгледа я за миг, поставила ръце на кръста, после ги разпери, сякаш искаше да обгърне с тях града.

— Това. Всичко това. Място, където живееш. Трябва да видиш.

— Виждала съм го.

— Но не познаваш. Днес опознаеш. Аз покажа…

И Муба й показа нейния град — този, който никога не бе опознала, въпреки че бе вървяла толкова из него. Показа й полупрокараните улици и градините, заемащи огромни пространства. Там, където по-късно щяха да се издигат старинни къщи и сгради с подпрени с колове балкони, сега се простираха терени, които Муба наричаше „ранчо“ и „стопанства“. В тях се намираха вилите на най-богатите семейства. Почти цялата зона на юг от канала — от бъдещата улица „Лус“, — която за Клаудия беше квартал „Паула“, бе заета от имения, покрити с пищна растителност. Муба й показа на север друга зона с девствени земи, която, доколкото Клаудия успя да се ориентира, щеше да стане център на Стара Хавана. Негърката й обясни, че има още много имения отвъд крепостните стени, към хълма Ведадо… Клаудия я обсипа с въпроси, но негърката не познаваше добре района извън стените. Само знаеше, че е забранено да се ходи на хълма. След като един френски пират проникнал през заливчето Хуан Гилен, завзел Хавана и я опожарил, на гражданите било забранено да минават през съседния на крепостната стена хълм, за да не прокарват пътища, които биха улеснили непознатите. Клаудия предположи, че става дума за Жак дьо Сор, опожарил града в средата на XVI век. След като поразпита негърката, успя да разбере, че пиратът проникнал през мястото, където сега се намира кулата „Сан Ласаро“, близо до парк „Масео“, който в миналото бил полуостровче, свързано със сушата с тясна ивица земя. Пиратът и хората му стигнали до града по пътеките, прокарани от добитъка и от самите местни жители. По онова време крепостните стени не съществували и французите, верни на нрава си, започнали да грабят, да опожаряват и да изнасилват, като дори оставили някой и друг потомък с френска кръв в града. Клаудия поиска да узнае кой е бил Хуан Гилен, дал името на заливчето, преименувано по-късно на Сан Ласаро, но Муба не можа да й отговори.

Негърката обаче знаеше, и то с подробности, историята на всичките улички в пределите на града, защото беше присъствала на раждането и развитието им. Клаудия научи, че улица „Лампариля“ дължи името си на един набожен гражданин, който всяка вечер запалвал кандилце за душите на умрелите до прозореца на къщата си, разположена на ъгъла, където днес тази улица се пресича с улица „Хавана“. На улица „Офисиос“ имало множество занаятчийски работилници на бижутери, ковачи, дърводелци, леяри и други майстори, чиито услуги били много ценени в колонията. Това средоточие на работилници в зоната се дължало на обстоятелството, че улицата свързвала два от най-жизненоважните центрове по онова време — Оръжейния площад и площад „Сан Франсиско“. Клаудия видя гъмжилото от двуколки, минувачи, колички, улични търговци, карети… Оживлението съперничеше с това по улиците на нейната Хавана, изпълнени с велосипеди, пешеходци и автомобили, които замърсяваха въздуха с вредните си газове. Въздухът в колонията обаче беше свеж, ухаещ на мамон и банани, на лук и кориандър, на манго и ананас, които зарзаватчиите предлагаха от количките си. Стигнаха почти до края и завиха по „Сол“, която по времето на Муба се наричала улица „Барутна“, защото там бил преместен погребът от крепостта „Ла Фуерса“. Окончателното име щяло да се роди по-късно, когато на ъгъла с „Агуакате“ била отворена кръчма с изрисувано слънце на фасадата. Преди да стигнат до това място, минаха край манастира „Санта Клара“, чиито бели стени се сториха на Клаудия по-величествени в истинската им роля на обител, отколкото в ролята на Център по реставрация и музеология, както тя го познаваше. Представи си как послушниците са се разхождали в двора, който тя самата беше прекосявала толкова пъти. Години по-късно от този манастир щеше да избяга — с помощта на монахиня на име сестра Инес — бъдещата графиня Мерлин, девойка от Хавана с непокорен характер, която един ден щеше да напише мемоарите си. Клаудия пое дълбоко въздух — искаше да попие цялата тази история, която за първи път се появяваше пред очите й като нещо истински нейно. Стигнаха до „Агуакате“ и завиха на юг. Една пресечка по-надолу, там, където улицата се пресичаше с „Лус“, Муба се спря пред оградата на манастира „Белен“ и посочи едно дърво, което се подаваше над зида. Клаудия разбра, че това огромно дърво[71] е дало името на улицата, но не си спомняше да го е виждала в своето съвремие. Сигурно беше загинало или го бяха отсекли, преди тя да се роди.

Продължиха обиколката си, като Муба й показваше все нови и нови неща. За какво? Клаудия не знаеше, а и не я интересуваше. Също както Вергилий е водел Данте, така я водеше нейният гид из непознати места. Нейното пътешествие обаче беше различно, защото водачът й не беше духът на класически поет, а призракът на негърка, родена някъде в Африка, и мястото, из което двете вървяха, не беше адът, а един подобен на рай град. Клаудия се чувстваше така, сякаш се беше върнала в майчината утроба. Сигурна, че никой не ги вижда, което щеше да бъде проблем заради прилепналото й облекло от червен латекс, тя питаше, внимателно наблюдаваше и изучаваше, сякаш искаше да погълне с очи всяка стена, всяка къща, всеки ъгъл на тези толкова непознати, но в действителност толкова нейни улици.

Внезапно пред тях се откри Оръжейният площад. Клаудия съзря отново блестящата от белота фасада на Двореца на интендантството, както и Двореца на капитан-генералите, който вече се издигаше на мястото на разрушената черква от предишното й видение. Промяна на миризмите подсказа на Клаудия, че току-що е преминала през невидима врата в друга епоха, забеляза го също по внезапната промяна в облеклото и в сградите. Беше се озовала на Оръжейния площад в епоха, много по-късна от тази на улиците, по които току-що беше вървяла — дори „Темплете“ вече съществуваше, но още не беше онзи толкова познат площад. Статуята в средата на парка не беше на Бащата на родината[72], а на някакъв рицар — може би крал? — с широко тежко наметало. Също не видя четирите малки фонтана, от които врабчетата пиеха вода.

— Муба, докога ще вървим? Уморих се.

— Ей сега свършваме, това е последно.

Клаудия я последва до входа на Института на книгата… или по-скоро Двореца на интендантството. Там негърката застана на ъгъла на портала, от който можеше да се види целият булевард „О’Райли“, простиращ се до Централния парк. Под тази арка самата Клаудия беше стояла много пъти, чакайки да отмине някой проливен дъжд — като онези, които някога са наводнявали района до малкия площад „Сиенага“. Зад познатите стени на Двореца на капитан-генералите се издигаше кулата на една красива черква, която тя никога не бе виждала.

— Там е свещеник доминиканец — каза й негърката.

Клаудия поразрови паметта си и заключи, че това трябва да е легендарният манастир „Санто Доминго“ с прекрасната си трикорпусна кула — една от най-високите в пределите на града. Беше се запознала с част от историята му, когато й хрумна да проучи един скромен паметник на улица „Обиспо“, почти на нивото на земята. Така научи, че камбаната, която го украсява, е принадлежала на манастира на доминиканците, разрушен в началото на XX в. след една изпълнена с перипетии история.

— Човек убива духа си — каза негърката с необичайна за нея тъга. — Човек остава без сила, защото унищожава „аче“ на предните.

Клаудия откъсна поглед от кулата и го насочи към Муба. Какво искаше да каже с това, че човекът унищожава духа си? Какво наричаше тя „аче“ на предайте? И защо човек оставаше без сила, когато го разрушаваше? Не че не знаеше какво е „аче“. Като всеки уважаващ себе си кубинец тя беше запозната с това старо африканско понятие. „Аче“ беше силата, добродетелта, благодатта, късметът… Клаудия предпочиташе да го преведе на един по-интуитивен език — позитивна вибрация. При все това не разбра какво имаше предвид Муба.

Негърката се отправи бавно към черквата, чийто главен вход явно се намираше откъм „О’Райли“. Когато стигна до ъгъла, Клаудия зърна друг вход — внушителна барокова порта. От двете страни на арката й две колони поддържаха статуите на двама светци. Горе между тях в една ниша, също обградена от две по-малки колони, имаше статуя на трети светец. Негърката обясни на архаичния си език, че централната статуя е на свети Доминик де Гусман и че неговите стражи са свети Тома Аквински и свети великомъченик Петър. Влязоха в черквата и минаха покрай жените с шумолящи рокли и с дантелени воали, които се молеха, седнали на дървените пейки. Никоя не им обърна внимание, но на Клаудия се стори, че стъпките им по шахматно наредените плочи отекват в сводестите стени.

Видението й сън ли беше, или беше чудо, изпратено й от нейния ангел? И защо тази жена винаги беше неин водач? Може би ангелите бяха души, които се грижеха за някое създание в зависимост от нуждите му. Клаудия винаги бе жадувала да опознае града, в който се бе родила; град, чиято история обаче беше скрита от нея. Може би поради тази причина нейният ангел беше негърка, познаваща онази Хавана, която тя предчувстваше, но която никой не й беше показал.

— Главният ориша казва, че ти трябва да знаеш — каза й негърката и я поведе отново навън.

Добре, помисли си Клаудия, нека главният ориша й покаже; тя беше там, за да научи всичко. Едва си го бе помислила, и знанието започна да блика от самата нея. Узна, че в манастира е бил първият университет, много преди да бъде построен другият, където тя самата бе учила, после монасите доминиканци напуснали сградата и манастирът бил използван за други дейности. Образите следваха един след друг с невероятна скорост, като филм, прожектиран на бързи обороти. Видът на влизащите и излизащите се променяше, докато започнаха да идват младежи, почти юноши. Времето сякаш спря. Погледът й се спря върху едно момче с нежни черти на лицето — то излизаше от сградата, която сега приличаше на гимназия. Носеше под мишница купчина печатни материали или вестници и тя дори успя да прочете заглавието, което се повтаряше на всеки лист — „Сибоней“ и една дата — 1868 година. Чу, че го викат:

— Пепе!

Той се обърна, вдигна ръка за поздрав и изчака другите да го настигнат. Сърцето на Клаудия подскочи. Момчето[73] приличаше твърде много на образа от снимката, която неизменно висеше на стената във всички кубински училищни стаи от незапомнени времена. Това ли искаше да й покаже главният ориша? Видението изчезна. Сега гимназията беше военна институция, ако се съдеше по изобилието от униформи в нея, може би полицейско управление… докато се случи нещо ужасно — появиха се мъже, които разрушиха кулата с камбанарията. Сякаш подготвяха терена за нова сграда, която така и не бе издигната. Работите по разрушаването спряха и Клаудия стана свидетел на западането на манастира, който постепенно се насели с бедни семейства.

— Там е керосиновата къща[74] — прошепна негърката.

Керосиновата къща? Значи е съществувала? В това ли се беше превърнал величественият манастир на доминиканците, някога първият университет, после гимназия, в която бе учил младият Хосе Марти — в сграда, от която бе останала само историята, записана в народната митология? Това ли искаше да й покаже главният ориша? За какво? Узна го едва когато видя разрушеното и изоставено място, а после — скромната плоча с камбаната — същата, която някога е биела над покривите на най-прелъстителния град. Тогава разбра какво е трябвало да научи — че великолепното му минало и бляскавата му история са унищожени от глупостта на неколцина мъже. Откри обаче и нещо друго.

Приближи се до паметника, без да обръща внимание на велосипедите и на закачките, които й подхвърляха минувачите. Протегна ръка към постамента, върху който беше старата камбана, и я докосна, сякаш около нея цареше полярен студ и тя искаше да се стопли от бликащата от повърхността й топлина… Там беше енергията, силата, „аче“-то, излъчвано от старинния метал. Флуиди на живота. Песни на нейните келтски и йоруба предци. Завет, предаващ се с топлината, която усещаше с пръстите си, която проникваше през кожата й и стигаше дълбоко в нея, в онова съкровено място, където диша самият Бог. Тогава осъзна, че това минало винаги ще бъде с нея, невидимо като Муба, макар и способно да разкрие присъствието си, независимо от която и да е действителност.

3.

Снощи имаше пълнолуние. Вик, надигнал се от утробата ми, ме събуди в четири сутринта, сякаш беше зима. Тя винаги предупреждава. Станах от леглото, обхваната от внезапно безсъние. Давид спеше толкова безшумно, че приближих ръка до устата му, за да видя дали диша. Децата никога не хъркат, пито издават шум и това ме плаши. Спят като ангели, твърде далече от живота… Надникнах през прозореца. Луната все така виеше над изпочупените покриви на Хавана, а утробата ми стенеше като каеща се душа. Беше знак. Облякох се в тъмнината и излязох. Дворът сякаш беше осветен от НЛО — всичко беше обляно в синя фосфоресцираща светлина. Романс за луната[75], очертаваща се на небесния свод като огромен кораб; посетител от друг свят, който винаги е бил там, преди нас, и който може би ще стане свидетел на колективната ни смърт, ако не направим нещо в скоро време.

Вървях без посока, или поне така смятах. Може би се движех като сомнамбул. Сомнамбул, страдащ от безсъние. Почувствах се като героя на Вирхилио Пинера[76]. Само че нямаше да се застрелям, за да се освободя от принудителното безсъние. На първо място, защото нямах пистолет, и на второ, защото луната искаше да ми каже нещо, а аз трябваше на всяка цена да разбера какво е то. Внезапно корабът започна да расте. Светлината, която излъчваше, ставаше все по-ослепителна, сякаш нощната богиня се приближаваше до Земята, за да се сноши с нея. Закрих си очите в очакване на пороя от сперматозоиди, който щеше да рукне от небето и да окъпе улиците, да оплоди растенията, да потече по потоците и реките и да стигне до морето; светлината обаче угасна и видях, че се намирам пред „Темплете“. Не знам как се озовах там, решетката беше заключена. Може би се превърнах в щурец и скочих. Луната не се виждаше никъде, но светлината й беше до мен — излъчваше се от Муба. Точно тогава започнах да си мисля, че сънувам… Негърката блестеше, сякаш беше съд, пълен със светулки. Приближих се до колоната на Богородица и на светлината, която Муба излъчваше, открих надпис, който никога не бях виждала преди. От целия текст обаче запомних само една фраза: „Бди, така че да не загине през бъдните дни вярата на Хавана“. Прочетох я няколко пъти, като я милвах с пръсти. Забелязах датата. 1754 година. Авторът й сигурно е бил пророк, роднина може би на Нострадамус, защото беше предупреждение за единственото, което днес ни остава — вярата. Вяра без любов; любов, която търсим и която не успяваме да уловим.

Превърнали сме се в аутисти. Не ни е останал друг изход, освен да си измислим един вътрешен свят със закони, които можем да управляваме, за да имаме поне нещо, за което да взимаме решения. Въпрос на оцеляване. Мен ме интересува единствено този град. Предчувствам, че крие следи от това, което сме били, от това, което някой ден отново ще бъдем. Старините му пазят онова, което ние, неговите обитатели, сме изгубили — гордостта, надеждата, възможността. Може би това е моята съдба — да се превърна в жрица на някогашния град Сан Кристобал де ла Абана; във весталка, която пази тайните му, която нощем бди, за да не угасне пламъкът му. Бих искала да докосвам камъните му, да влизам в черквите му, да слушам шума от стъпките по старинните му улици… Затова обещах на Муба, че ще бдя над тази вяра. Заклевам ти се, моя прекрасна негърко, ще бъда сибилата на твоята Хавана. Ще стана пророчица на този град, за да запазя духа му; за да има някой, който да си спомня какво сме били; за да мога да разкажа какво може би сме сега; за да съхраня мечтите на предците ни, които някога са слезли на този бряг по своя воля или са били изтръгнати от гъстите джунгли, избягали са от азиатските оризища или са напуснали средновековните гета, или са се сбогували със средиземноморския бриз, за да дойдат всички заедно — доброволно или насила — да напояват със сълзите или с кръвта си тази земя — най-вълшебната, най-красивата, която човешки очи някога са виждали.

4.

— Откраднали са още едно корабче.

В пет следобед барът беше оживен като кабаре в полунощ.

— Още едно ли? От Регла или от Касабланка?

— Не е от лодките, които прекосяват залива, влекач е.

Джубоксът — допотопна реликва, по-стара от повечето посетители, които сега тананикаха песните му — разливаше носталгичната си музика до тротоара.

— Пратили го на дъното.

— Потънал ли е?

— На китайски ли ти говоря, че не ме разбра? — тонът на Хилберто внезапно стана мрачен. — Не е потънал. Потопили го и куп хора се удавили. Дори деца.

Рубен застина с чашата с ром в ръка.

— Сигурен ли си? Знаеш, че хората…

— Не е слух — прекъсна го Хилберто и чак тогава Рубен усети гнева в гласа му. — Едно момче, племенник на Тоньо, което понякога ни носеше кафе в месарницата, е било на него. Майка му и сестра му също се удавили… А онези мръсници ги гледали как потъват и не си мръднали пръста.

Лицето на Рубен побледня и той усети как ръцете му изстиват.

— Мамка му, човече — той изпи на един дъх остатъка от рома в чашата. — Сега наистина прекалиха.

— Хората са бесни. Много скоро това тук ще стане по-лошо.

— Как по-лошо?

— Не знам, но усещам нещо странно в атмосферата.

Известно време двамата мълчаха. Едва тогава Рубен усети някаква тежка ледена пустота въпреки присъствието на обичайната компания гуляйджии. Скришом огледа масите, където групи мъже разговаряха тихо. Случаен посетител не би открил нищо особено по лицата им, но Рубен забеляза мрачните изражения, изпълнената с напрежение атмосфера и прикритите погледи, които наблюдаваха обкръжението, сякаш искаха да се уверят, че никой не е свидетел на тайните им разговори.

— Рубен, ти ми беше като брат през всичките тези месеци… Повече от брат — Хилберто говореше толкова тихо, че едва се чуваше. — Ще ти се доверя, защото може би теб също те интересува, и не бих искал да мълча, а после да разбера, че съм можел да ти помогна. Няма да си простя, ако не го споделя с теб след всичко, което си преживял.

— Казвай най-после.

— Смятам да замина.

Това беше всичко. На всяко друго място на света тази фраза щеше да бъде последвана от въпроса „Къде?“, защото хората, които живеят в един нормален свят, могат да заминат на почивка, да отидат в друг град, да предприемат туристически обиколки или просто да сменят обстановката. В Куба тази фраза може да означава само едно.

— Със сал?

— С каквото и да е — гума от камион, сандък… Все ми е едно.

— Вече определил ли си датата?

Попита го съвсем естествено, все едно че беше казал: „Вече купил ли си билет?“.

— Още не, но съм в контакт с едни хора, които ще ми дадат дъски.

— Ти си луд. Нали ми каза, че заведението ти върви?

— Ти чувстваш ли се добре тук?

Рубен сви рамене.

— Моето е различно.

— Добре, обясни ми защо.

— Нищо не ме свързва с тази страна. Клаудия не иска да ме види. Освен това ме следят постоянно. Истинска мъка е да се снабдя с парче кожа. Налага се да работя незаконно.

— И с мен е същото. Откакто станах частник, всичко се скапа. Чувствам се следен непрекъснато. Човек се разочарова в личен план, в кариерата си, в работата си…

— Моят случай е различен. Ти поне имаш деца.

— Които изобщо не виждам, защото майка им ги отведе на километри оттук. Оставаше ми само Мавърката, но както виждаш, обичайната история. Уверявам те, че ако отново я срещна, ще я хвана за косите и ще я отведа с мен насила.

— Още не виждам да си прецакан като мен.

— Бизнесът ми върви, но не всичко в живота е плюскане. Писна ми да искам разрешение на всеки две секунди. Искам да завися от себе си… По дяволите, Рубен, не мога да повярвам, че точно ти ми говориш така. Забрави ли, че беше две години в затвора?

Рубен въздъхна.

— Понякога се опитвам да си внуша, че не съм толкова зле. Мисля, че в деня, когато постигна това, ще се обеся. Знаеш ли, че имам склонност към самоубийство?

— Тук всички имаме склонност към самоубийство — отвърна Хилберто с още по-мрачен тон.

Двамата стояха няколко секунди вторачени в празните си чаши.

— Гади ми се от чистия ром — прошепна накрая Хилберто и добави: — Ще си поръчам един с кола.

— И аз.

— Приятел! — извика той на мъжа зад барплота. — Дай два „Куба Либре“[77]!

5.

В началото се опита да склони Урсула да я придружи, но приятелката й отказа.

— Майка Инес е много мила жена. Няма за какво да се притесняваш.

Клаудия знаеше обаче, че майка Инес е наясно за нейната работа като проститутка; освен това монахините винаги й бяха вдъхвали страх, но не защото й бяха сторили нещо лошо. Тъкмо обратното. Смяташе монахините за светици и винаги се опасяваше да не каже или да не направи нещо нередно пред тях. Спомни си за Хилдегард, своя идол от няколко месеца, и се помоли тя да й отнеме гласа, ако реши да изрече някоя непристойна дума.

Майка Инес отговаряше напълно на представата, която си беше съставила за нея — крехко нереално създание, твърде добро, за да бъде човешко. Клаудия имаше необходимия опит, за да знае, че човешкият род не беше такъв.

— Извинявай, че не те приех по-рано. Урсула ми проглуши ушите за теб, но времето не ни стига.

— Много работа? — осмели се тя да попита.

— Представа нямаш. Останали сме само двеста монахини, а вършим работа, която преди са вършели две хиляди.

Клаудия си спомняше времето, когато милиционерски отряди нахлуха в два манастира наблизо… Е, спомняше си, защото баба й го беше обсъждала много пъти със съседките. По същото време тя е била новородена.

— Дъще, църквата не разполага с много средства. Правим каквото е във възможностите ни. Урсула ми каза, че търсиш някой да се грижи за сина ти… Само едно дете имаш, нали? На нас не ни разрешават да гледаме деца, но много енориаши ни помагат. Ще ти дам един адрес — тя го написа на лист хартия. — Това е домът на една жена, която живее в Сентро Хавана, до „Малекон“. Казва се Хулита. Преди три месеца предложи да ни помага в случаи като твоя. Вече гледа пет деца, но каза, че може да приеме още едно. Получава издръжка, така че дори да не можеш да й плащаш, няма да има нищо против. А и не го прави за пари, а защото се чувства много самотна и желае да се занимава с нещо. Единственият син, който й беше останал тук, замина за Испания преди шест месеца.

— Има ли някаква възможност да работя при вас, пък било и като чистачка?

— Урсула ми каза, че си бакалавър по История на изкуството — жената въздъхна. — Какъв срам! Докъде стигнахме…

Клаудия не разбра дали имаше предвид факта, че една висшистка е станала проститутка, или че търси работа като чистачка.

— Умееш ли да пишеш на машина? — попита я монахинята. — Може да ти потърся работа като секретарка в някоя енория… Ако не ме лъже паметта, мисля, че в епископството търсеха служителка. Защо не ми се обадиш след няколко дни?

— Благодаря ви много, но ако няма работа като секретарка, мога да чистя, да готвя или да кося трева в някой манастир. Каквото и да е, само и само да…

— Ще направя всичко възможно.

Когато излезе на улицата, идеше й да закрещи от облекчение. Вече имаше кой да се грижи за Давид и тя щеше да е свободна, за да си потърси нормална работа… дори да е съвсем скромна, посредствена и незначителна работа, съответстваща на положението й на „противообществен елемент“, както пишеше в досието й.

Качи се на първия автобус, който мина. Докато се опитваше да не обръща внимание на блъсканицата, виковете, горещината и обичайните мъжки докосвания — някои неволни, други преднамерени, които предизвикваха съответните протести от страна на жените и понякога шамар по лицето на „нахалника и безсрамника“, разбра, че няма защо да чака отговор. Реши да отиде в „Булериас“, за да провери за мястото, за което й бяха споменали.

Слезе на „Рампа“ и изкачи височината до „Линеа“, зави наляво и пресече улицата. Няколко души чакаха реда си на стълбите на ресторанта. Премина през изгладнелите посетители и отиде в кухнята. Не, мястото вече било заето, но може да отиде във „Вита Нуова“ — там търсели човек.

Излезе отново на улицата. За миг остана загледана в силуета на „Хавана Либре“, принадлежал на един работнически синдикат, преди тя да се роди. По-късно хотелът бил конфискуван от новата власт, за да бъде „ползван от трудовия народ“. Имам, да видим, имам щастието да вървя из страната си, господар на всичко, което има в нея[78]. Когато обаче започнаха да идват чуждестранни туристи, входът за кубинци беше забранен. Имам, да видим, правото никой да не може да ме спира на входа на салон за танци или бар. Или на регистрацията на хотела да ми крещи, че няма стая, че няма дори малка, а не огромна стая, където да мога да подвия крак. Сега се носеше слух, че правителството възнамерява да го продаде на европейски инвеститор, а тази продажба щеше да бъде последвана от други. Имам, да видим, имам това, което трябваше да имам… За малко да извика: „Гилен, върви на майната си!“. После размисли. Може би старият човек никога не си е представял това, което ще настъпи, всъщност никой не е могъл да си го представи. Сега дори проклетото му стихотворение беше забранено като подривно.

Не й се вървеше пеша до пицарията. Както и да е, щеше да направи последен опит. Ако нищо не излезеше, щеше да се прибере вкъщи, да изчака няколко дни отговора на майка Инес. Прекоси Двайсет и трета улица и тръгна под дърветата на „Копелия“. Дори не забеляза обичайната редица от младежи, които разговаряха, облегнати на желязната ограда.

— Зяпаш ли, иди, че гони после вятъра.

Тя се обърна бързо, разпознавайки гласа.

— Акилес.

— Ей, малката, какво се разчувства? Хайде, пусни ме… Не ме прегръщай така пред хората. Ще ми развалиш репутацията пред посестримите.

— Толкова се тревожех за теб.

— И защо?

— Заради влекача.

— Скъпа, казах ти, че търся лодка.

— Да, но си помислих…

Хвана я за ръка и я отведе настрани от групата.

— Няма да повярваш — прошепна той. — Едно приятелче ми каза да бъда в същия ден на едно място. После научих, че точно там хората се качили на влекача.

Клаудия отвори уста, но от ужас не успя да произнесе нито звук.

— Явно имам страхотен късмет. Същия ден полковникът ми се обади и каза, че иска да ме види непременно. И понеже другият не ми беше казал нищо конкретно, помислих, че е фалшив сигнал. Вече четири пъти ме бяха подвеждали, така че не отидох… за което се радвам.

— Слава богу. Представяш ли си да ти се случи същото като на Ернесто?

— Ернесто? Какво му се е случило?

Клаудия млъкна. Твърде късно. Принуди се да му каже истината. Акилес я слушаше и лицето му стана бяло като платно.

— Не знаех… не знаех… Защо никой не ми каза?

— Може би са смятали, че вече знаеш.

Той се облегна на оградата. След няколко секунди каза:

— Ще се прибирам. Ще дойдеш ли с мен?

— Не мога.

— Какво ще правиш сега?

— Ще си търся работа.

Той се загледа в нея, сякаш му беше трудно да разбере за какво говори.

— А Давид?

— Има кой да го гледа… Или ще има. Първо трябва да отида на един адрес, който ми дадоха.

— Пожелавам ти късмет.

На сбогуване се разцелуваха. Тя продължи към Двайсет и първа, а той се отправи към Двайсет и трета, без да даде обяснение въпреки протестите на приятелите си.

Пицарията беше затворена поради ремонт.

— Но само преди два месеца я ремонтираха — настоя тя пред някакъв мъж, явно портиер, който се мотаеше из мястото.

— Има проблеми с водопровода.

Върна се обратно. Тази страна беше via crue is[79]. Света Клаудия от Стара Хавана. Надяваше се Ватиканът да я канонизира, когато научи за страданията й. Куба имаше нужда от светица, дори да не е девица.

Взе друг автобус, който я остави на булевард „Прадо“, близо до прословутия „Колон“, квартала на проститутките преди революцията. В миналото проститутките били съсредоточени в няколко улици на този квартал. Днес обаче всичко беше различно. Целият остров се беше превърнал в огромен публичен дом, а обитателките му бяха инженерки и докторки. Успех, който заслужаваше признание.

Клаудия тръгна по тесните улички и се опита да си представи как е изглеждало това място по времето, когато родителите й са били млади, но не успя. Къщите не се различаваха по нищо от останалите сгради в града — същата атмосфера на разруха, същата умора по лицата… На входа имаше две врати. Дясната водеше към двор, лявата — към стълба, която Клаудия изкачи, следвайки указанията на листа хартия. Отвори й жена на неопределена възраст.

— Влез, скъпа. Игуменката ми се обади, но не предполагах, че ще дойдеш толкова скоро.

Отведе я в хола. Олющени от влагата стени, стари мебели, плочки в колониален стил с мавритански шарки, които покриваха стените от пода до метър и половина височина; огромни прозорци с метална мрежа, през които нахлуваше морският бриз…

— За да предпази децата да не се навеждат — обясни жената, когато забеляза погледа на Клаудия.

Всичко беше много чисто. Нито следа от прах по мебелите.

— Ела насам.

Поведе я по един коридор към стаята в дъното. Преди да влязат, жената постави пръст на устните си. Клаудия влезе тихичко. Пет деца спяха следобедния си сън в две големи легла. Жената изчака Клаудия да ги погледа няколко секунди, след което я побутна лекичко към хола.

— Вярвам в здравословните навици — каза тя, когато стигнаха до другия край на коридора. — Учили са ме, че децата трябва да спят следобед, и така отгледах своите. Поне докато не тръгнат на училище, горкичките ще могат да изживеят част от детството си.

— Кога мога да ви доведа Давид?

— На колко е години?

— Почти на три.

— Разбрах, че още нямаш работа.

— Не, и това е допълнителен проблем. Не знам кога ще мога да ви платя, нито дори дали ще мога да ви плащам достатъчно.

— Забрави за това. Питах те, за да разбера дали ще можеш да останеш с него през първите дни. Добре е за едно малко дете. Така ще свикне с къщата и с мен.

Клаудия хареса много идеята. Слезе по стълбите с чувство на лекота, облекчена и радостна. Половин час чака на спирката. Вече беше решила да се прибере пеша, но накрая успя да се качи в един автобус. Десет минути по-късно вървеше по „Лус“.

— Хеорхина, прибрах се — извика от двора на съседката си. — Ще се изкъпя и веднага ще взема малкия.

Влезе в стаичката си и започна да рови из чекмеджетата. Погледна часовника през рамо. Почти четири. Денят си беше отишъл неусетно. Отиде до резервоара с вода, който вече беше почти празен, и напълни една кофа. Трябваше да побърза, ако искаше да не чака на опашка, за да се изкъпе. Взе един сапун и уви бельото си в хавлиена кърпа; събу се и обу джапанки. За момент се загледа в пластмасовите цветенца, които украсяваха каишката между пръстите, и помириса силния аромат на сапуна под кърпата. Скоро нямаше да разполага с тези луксове — сапуните щяха да се изхабят, обувките щяха да се скъсат и най-лошото — щеше да остане без бельо. Давид вече нямаше да получава пюретата си. Затвори очи и притисна кърпата към гърдите си. Беше уморена до краен предел. Нямаше начин да спре това падане. Когато сякаш беше стигнала дъното, появяваше се нов повод за униние.

Нещо докосна раменете й. Дръпна се рязко, като стискаше дрехите в ръцете си. Беше се появил отново… и разбра, че именно той предизвиква тези мисли у нея.

— Няма да се върна на улицата — каза тя и стисна зъби. — Няма да ти доставя това удоволствие.

Съществото я изгледа иззад пелената на своето измерение. Клаудия беше сигурна, че очите му блестяха от омраза.

— Ще се върнеш — прошепна въздухът. — Ще се върнеш…

— Върви на майната си.

Видя го как протяга ръка и почти я докосва, но невидима стена или някаква сила го възпря. Тя долови разочарованието в погледа му и тогава се разсмя. От омраза. Преди й се беше случвало да плаче от радост, но никога не бе чувствала толкова голяма омраза, която да я кара да се смее като обезумяла. Какво облекчение. Призракът изпадна в ярост. Една тенджера полетя във въздуха и се удари в стената. Тя се уплаши, но веднага разбра, че жестът е от безпомощност и това още повече я разсмя.

— Ти си курва — прошепна вятърът. — Някоя нощ отново ще бъда между бедрата ти.

— Никога повече — тя почти се задави от смях. — Никога повече…

И докато образът му се стопяваше във въздуха, тя осъзна, че никога няма да го види отново.

6.

Когато бях съвсем малка, гледах със завист връзките на учениците от горните класове. Мечтаех за деня, в който ще положа клетва пред знамето. Пионери за комунизъм — ще бъдем като Че. Да не бъдеш пионер беше подозрително — това ме доближаваше заплашително до онези маргинали, онези безродници, за които ни предупреждаваха в час. Още не бях дорасла, за да стана пионер, но това не пречеше да изпитвам Вината. Вярвах, че възрастните не лъжат, и бях убедена, че комунистът е същество, което най-много се доближава до представата за ангел. Успях да запазя тази илюзия до университета. През цялото това време не видях, нито чух нещо, което да разклати вярата ми. Разбира се, до мен стигаха тайни слухове, но бяха твърде зловещи, за да бъдат верни; още нямах достатъчно въображение и опит, за да приема подобни истории; дори не проучих малко повече източниците, които щяха да ми разкрият това, което накрая узнах: във всички географски ширини, във всички култури това учение винаги страда от един основен недостатък — не е осъществимо на практика. Случва се нещо, което в крайна сметка води до резултат, напълно противоположен на първоначалното намерение. Един кинодеец в страната ми го обобщи в една фраза: „Комунизмът има прекрасен сценарий, но постановката е пълен провал“. Уверих се в това, когато станах свидетел на първия акт на порицание на стълбата на факултета, където учех. Голяма група студенти и преподаватели бяха наобиколили едно момиче, което познавах само по физиономия, крещяха му отвратителни неща и го обиждаха, а то стоеше ужасено, без да смее да възрази. Гледах смаяна лицата на моите преподаватели и усмихнатите студенти, които смятах, че познавам, и се уплаших, когато открих, че тези, които оглавяваха скандала, които насърчаваха виковете, ударите, хвърлянето на предмети, са ръководителите на същата онази Комунистическа младеж, към която бях искала да принадлежа. Беше истински късмет, че не ме приеха заради отрицателните сведения, които валяха за мен — била съм твърде непокорна, твърде конфликтна, твърде критична, при все че се опитвах да мълча, да навеждам глава, да казвам „да“ възможно най-често. Искрено желаех да бъда един от строителите на бъдещия рай… до онзи следобед.

Тогава реших да се отклоня от „правилния път“ и скоро открих, че не съм единствената. Срещнах стотици като мен, които се преструваха, че спазват правилата, но ги нарушаваха зад гърба на властите. Превърнахме се във вълчета, предрешени като овце. И продължаваме да бъдем такива. Журналистите, които идват отвън, ни питат, а ние най-безочливо ги лъжем. Наскоро един от тях се опитваше да намери някой, който да му отговори на въпроса: Какво е мнението ви за транспорта в Куба? И то насред „Копелия“! Да не сме луди! Не вижда ли, че той ще си отиде, а ние ще си останем тук? Всички му обръщаха гръб, навеждаха се да вземат нещо от земята, гледаха към небето, правеха се на тъпи. Горкият човек нищо не разбираше. Стигна до мен. Съжалявам, нямам мнение. Една възрастна жена зад мен: Е, има известни проблеми, но са на път да бъдат решени. И когато мъжът си тръгна със своята камера, жената промърмори: Виж го ти! Да не съм глупава да му кажа, че тук всичко ще се оправи, когато онзи негодник хвърли топа… Лъжата е средство за оцеляване. Питам се обаче защо подобни отговори не правят впечатление на тези, които още смятат, че сме обетованата земя. Не им ли се струват странни тези избори, на които всички казват „да“, никой не е „против“ и никой не се е въздържал? Или са просто добронамерени, но без капка мозък?

Вече знам, че Божиите пътища са неведоми, но се уморих да вървя по тях. Тръгвах на лов за храна като някой хищник — жена-вълчица, която излиза нощем в търсене на плячка, докато се опитва да преоткрие духа си или поне неговите криволици. Търся Главния ориша, Великата майка, Върховния архитект, Онова, което може да покрие със сянката си другата сянка, която ни е ослепила. Ще приема всяко нещо, което се появи, защото гладът на един ангел в немилост е неутолим, мисля си обаче, че Бог си е тръгнал. Може би е объркан, опечален. Може би Той също се страхува от една чудовищност, която разумът му не може да възприеме. Оставил е само дребни следи — трудно различими знаци, които събираме, като трохите на Хензел, с надеждата, че ще ни изведат от гората. И онези от нас, които успяхме да забележим тези знаци, започнахме да се самооткриваме.

Моето поколение се зае да събира тези парченца от Бога, тези фрагменти от светлина, разпръснати из света. Под едно дърво намерих раковините на африкански оракул; на една маса духовете ми проговориха; в един сън видях ангели; в луната открих лицето на Майката; имах видения от миналото… Бог постепенно ми се разкри и присъствието Му се разгаря в мен като освежителен огън. Той е онези невидими пръсти, които докосват слабините ми, една вътрешна вибрация, която пулсира като дете, което ще родя. Създавам Бог и усещам как той расте в мен. Съзерцавам напуканите балкони, разрушените стени, подпрените с греди тавани и усещам как разлива своята сила върху града. Това обаче е полъх от светлини, който накрая винаги се изплъзва. Търся го, зова го, викам го от дъното на душата си, но Той се крие сред развалините, останали от моите предци. Утрото отново помръква. Няма изход от рая… Олофи[80], Олофи, защо ме изостави?

7.

За по-малко от седмица Давид свикна с децата благодарение на плана, предложен от Хулия. Първия ден Клаудия отиде с него, седна в хола, където в момента децата си играеха, и в продължение на два часа разговаряше. Давид гледаше и след известно време се включи в групата. Тя изчака десетина минути и в разгара на едно автомобилно състезание с кибритени кутийки обяви, че е време двамата да си тръгват. На следващия ден повтори операцията. Веднага щом пристигнаха, Давид седна на пода при останалите. На третия ден, докато той играеше, тя се престори, че си тръгва сама. Момчето се разхлипа, но Клаудия му каза, че слиза за малко долу, и излезе. Той плака известно време, после тя се върна, гушна го и продължи да разговаря, сякаш нищо не се бе случило. Следващите три сеанса протекоха по същия начин, единствено отсъствията й се удължаваха всеки ден, докато достигнаха три часа. По това време момчето вече дори не забелязваше оттеглянето й.

Един следобед излезе за два часа и реши да се обади от обществен телефон на майка Инес. След дълго обикаляне намери един, който работеше и чийто процеп не беше задръстен с монети… Монахинята й обясни, че в момента няма нищо, но може би следващия месец ще се открие място за чистачка в една енорийска черква. Клаудия й благодари и й каза, че ще отиде да си търси работа.

Намери я в една пицария в нейния квартал — заведението беше мръсно, пълно с хлебарки и мишки, както навсякъде в Стара Хавана, но в крайна сметка беше работа. За по-малко от седмица разбра, че там също се краде на едро. Затова нито пиците имаха достатъчно доматен сос, нито спагетите — достатъчно сирене, нито лазанята — достатъчен пълнеж. Управителят беше пръв в кражбите. Клаудия го познаваше, защото бяха учили заедно в гимназията. Благодарение на това получи мястото на линията за разпределяне на храната и скоро се приобщи към колектива, с една дума, включи се в процеса на присвояване на брашното, сиренето, доматения сос и оскъдните продукти, които идваха от неопределено място. Беше лесно да се разпореждат със стоката — също като на всяко друго място, където държавата е единственият собственик и следователно никой не се интересува от щетите. Някои предпочитаха да взимат от наливната бира, която се разтоварваше от камиона цистерна направо в охладените резервоари; други — от доматения сос; трети — от брашното. Поради тясната си връзка с разпределянето на спагетите Клаудия имаше широк достъп до сиренето. Скоро установи, че е открила златната кокошка, когато си даде сметка, че може да запази предишните си луксове. Сега, когато всички търгуваха с долари, тя започна да продава сиренето срещу зелените банкноти. Разбира се, бяха по-малко от преди, но имаше достатъчно, за да се изхранват с Давид и да не ходят мръсни. (Сапун! Щеше да има сапун!). Направи изчисления. С малко повече късмет бельото щеше да се износи след четири-пет години. Всекидневните дрехи можеха да издържат много повече, стига да не надебелееше… което беше невероятно при постоянната й диета. Щеше да има пари за дрехи и обувки на сина си. Нямаше да се налага да се откаже от дребните екстри — от кутийката си с гримове, от дезодорантите си, нито дори от вечерните си рокли. Можеше да оправдае всички тези придобивки пред Рубен като резултат от работата, благодарение на която получаваше долари.

Беше оставила сина си при Хулия и сега, унесена в мечти, вървеше към пицарията. Разбира се, новият й живот щеше да бъде изпълнен с рискове заради незаконната занаятчийска дейност на Рубен и заради крадената храна, която тя продаваше. Би искала да открие ресторант, книжарница, каквото и да е, което да й позволи да живее, без да се крие, само чужденците обаче имаха разрешение да търгуват свободно. Останалата част от населението трябваше да се предпази от вируса на свободното предприемачество, СПИН-а на комунизма; СПИН, който се беше разпространил подмолно, зад гърба на полицията, и който заразяваше все повече населението. Незаконната търговия се разрастваше, хайките следваха една след друга, броят обаче на носителите на вируса непрекъснато се увеличаваше…

Клаудия се спря насред улицата. Стори й се, че видя на две пресечки от нея, близо до Булеварда на пристанището, десетки хора да тичат нанякъде. Разумът й ли се беше размътил, или отново имаше видение? До нея достигнаха викове, но не успя да чуе какво казват. Тръгна отново; в началото бавно, опитвайки се да разбере дали става дума за мираж, после ускори крачка, след като се увери, че не бълнува. Какво ли се е случило? Да не са откраднали друга лодка? Да не са я потопили? Саботаж ли беше, атентат, експлозия?… Стигна до „Малекон“. Не десетки, не стотици, а хиляди хора — повечето младежи — тичаха във всички посоки, носейки плакати и викайки отделни фрази, които постепенно се сляха в една-единствена дума: Свобода, свобода, свобода… като в песента на Уили Чирино[81], която беше забранена, но която всички слушаха.

Веднага разбра. Натрупаното през последните седмици напрежение след потопяването на влекача, пълен с жени и деца, най-после беше избухнало. Сега яростта изригваше на струи като намерила излаз пара на запечатан котел. Хората удряха капаците на малобройните коли, почти всички принадлежащи на чужденци, които гледаха ужасени този армагедон, настъпил неочаквано на островче, където — според туристическите агенции — не съществуваха социални безредици. Няколко младежи преобръщаха кофи за боклук, други вече се сблъскваха с първите сили на реда, които пристигаха на мястото и вкарваха протестиращите в затворническите коли. Повечето хора обаче подскачаха неуморно — правеха огромни подскоци, сякаш бяха птици в плен, които сега искаха да полетят, въпреки че крилата им бяха подрязани.

Клаудия застина на място, въодушевена от красотата на разкриващата се пред нея гледка. Никога не беше виждала подобно нещо и очите й се напълниха със сълзи. Движението по булеварда беше спряно, автобусите — отклонени, полицията раздаваше удари с палки наляво и надясно, без оглед на възраст и пол. Виковете обаче продължаваха да изпълват знойния и солен августовски бриз с единствено възможната мантра, с най-жадуваната мечта: Свобода, свобода, свобода… Тя изпита желание също да закрещи, да заподскача като птица от ятото, да се втурне лудешки нанякъде. Беше непознато усещане, аромат, невдишван дотогава, и не знаеше какво да прави с това чувство на еуфория. В този миг през ума й мина мисълта, че вижда не само частица от своето настояще, но и един свят, който все някога ще настъпи.

8.

— Къде беше? — измърмори Хилберто. — Търсих те навсякъде.

— Наложи се да отида в Батабано за материали.

— Мамка му, човече, пропусна най-хубавия ден в живота си.

— Знам — отвърна Рубен леко засегнат. — Всички се погрижиха да ме осведомят.

Говореха шепнешком, възбудено, като непрекъснато се оглеждаха и жестикулираха нервно, докато вървяха към брега. Около тях хората — на двойки или групи — имаха същото френетично, почти налудничаво изражение на лицата си.

След опита за бунт, потушен със сила, беше настъпила промяна. Една почти незабележима, лека като крило на силфида, но многозначителна промяна.

— Казах ти — върна се на темата Хилберто. — Знаех, че ще се случи нещо голямо… Сега наистина ще избягам.

Слънцето се превръщаше в огнена магия. Оранжево-червено. Цвят на жълтък от яйце на кокошка, отгледана на село, кълвала боклуци и разни животинчета, а не руско брашно.

— Как смяташ да заминеш? — попита Рубен.

— Ти няма ли да дойдеш?

— Ако ни хванат… — Той млъкна, като видя изражението на Хилберто. — Каква е тази тайнствена физиономия?

— Нека първо видиш нещо.

Прекосиха парк „Масео“ и стигнаха до булеварда, по който не се виждаха коли. Хавана приличаше на Ханой с морето от велосипеди, които се движеха по централните артерии.

— Не ми каза къде отиваме.

— Да седнем на „Малекон“.

Слънцето, стигнало до линията на хоризонта, заприлича на сплескана пита. Силуетът му, изрязан като с ножици от виолетовите облаци, придоби формата на атомна гъба. Час по-късно нямаше и следа от здрача. Нощният живот със своите проститутки и трафиканти подемаше обичайния си ритъм.

— Чакаме ли някого?

— Скоро ще видиш.

Прозвуча оръдейният изстрел… и той беше като сигнал. Раздрънкани мотори, скърцащи колички, таратайки, всевъзможни превозни средства се появиха от улиците. Подобно на космически совалки, те носеха други, още по-чудати от тях возила — гуми от камиони, пироги, салове, канута и странни, неподлежащи на класификация дървени конструкции, направени с подръчните средства на отчаянието.

Веднага разбра какво се случва. Правителството се опасяваше от избухването на по-сериозно недоволство и понеже знаеше, че социалното напрежение е стигнало до краен предел, отваряше предпазна клапа и пускаше желаещите да избягат, както се бе случило през 80-те години с преселението през „Мариел“[82]. Разбира се, най-непокорните рискуваха първи. Щом те напуснеха страната — достатъчни бяха няколко хиляди, — невидимата граница отново щеше да бъде затворена.

— Още имаме време — каза му Хилберто. — Това няма да продължи дълго.

— Кога започна?

— След бунта. В началото бяха един-два сала, сега има навалица всеки ден… или по-скоро всяка нощ. Но не е само тук. Казват, че през Хайманитас и Санта Фе бягат много повече. Ако не побързаме, ще имаме друг шанс чак след десет години. Не забравяй, че това е на цикли.

Рубен се вгледа в картината пред себе си, в тази призрачна сцена на град, който мъкнеше вързопи, деца и покъщнина, за да се впусне с грях в море, гъмжащо от акули. И внезапно осъзна, че кожите и боите, скрити в стаичката му, са се превърнали единствения смисъл на живота му.

— Май ще тръгна с теб — реши най-после той без капка съжаление. — Тази страна ми е дошла до гуша.

Където страховете се смесват

Великолепен ден. Идеален, за да излезе на разходка и да забрави за работата, да върви боса под дърветата или да гази из потока, който прекосява парк „Алмендарес“ и се превръща в малък водопад близо до шосето, минаващо през парка; вода, която тече под мостчетата и плоските камъни и отнася хартиените лодки, които като малка пускаше в кристалночистия поток и гледаше как стигат до обграденото със зеленина корито на реката, някога наречена Чорера, преди това — Касагуас, а още по-рано — Касигуагуас. Този спомен от детството вече е твърде далечен, може би далечен като епохата, в която епископ Енрике де Алмендарис е извършвал умиванията си на мястото, наречено по-късно Баните на епископа, на брега на спокойния вир на реката; след време тя взела името му, а поетите я възвеличили още повече, като я нарекли Алмендарес.

Така или иначе всичко това принадлежи на отдавна отминали времена. Като детството й. Няма ги вече водопада и веселото поточе, няма ги рибите в малката лагуна, където водата се събираше, преди да се хвърли стремглаво в реката. Няма ги павилионите, в които продаваха балони, няма ги и малките центрофуги, където бялата захар се превръщаше в лепкав ядлив памук. По-голямата част от пейките са изпочупени, а романтичният миниголф с подвижните си препятствия, с миниатюрния си замък, с малките железни прегради и лилипутските хълмчета е в развалини.

Така или иначе това е любимият парк на Давид. Клаудия се усмихва при спомена за последния път, когато го заведе там. Разходката му из парка е ритуал, който винаги се повтаря — подскача по плочите, тича и се крие зад стволовете на дърветата, хваща се за столетните лиани и се люлее на тях като един мъничък Тарзан, макар че никога не е виждал филм за човека-маймуна. Инстинктът на детството никога не угасва.

Работният й ден приключи рано. Всъщност работата бе прекратена заради малък пожар. Нищо сериозно, но Държавна сигурност заподозря саботаж и отпрати служителите по домовете им, след като ги разпита. Клаудия сви рамене — реши да не обръща внимание на неудобствата. Обади се на Хулия от уличен телефон и заръча да приготви Давид. После разговаря с момчето, за да му каже, че ще мине да го вземе. Прибра се в стаичката си и облече една от любимите си рокли от пъстър муселин, която е плътно прилепнала на бюста, а надолу пада свободно и се дипли около краката й като завеса от мъниста.

Денят е прекрасен за разходка в парка. Духа възхитителен вятър — едновременно топъл и свеж, който отклонява вниманието й от възхитените погледи и от предупредителните сигнали, които се носят във въздуха. Тя не знае, но животът й е на прага на съдбоносни промени, като в онези телевизионни сериали, в които всички обстоятелства сякаш се съюзяват против героинята. С тази разлика, че тя не е действащо лице от телевизионен сериал и не е сигурно, че в края провидението ще се намеси под формата на Deus ex machina и ще промени съдбата й.

Върви, погълната от спомена за нещо, което се е случило преди няколко дни — срещата с майка Инес. Смята, че това събитие е променило живота й, обаче се лъже. Това, което наистина ще го промени, предстои да се случи. Сега крачи по булеварда, наслаждавайки се на бриза, който гали бедрата и прониква през коприненото й бельо. Тропическият вятър е демон, който преследва жените в Карибите, а на нея това мълчаливо задиряне й харесва. Върви, полюшвайки ханша си, и примира от удоволствие, възбудена от дръзкия полъх на пасатите.

В момента не изпитва тревога. Може би ако предполагаше какво ще се случи, щеше да се върне обратно. Знае, че е близо до мястото и ускорява крачка, когато си спомня кой я чака. Приближава се — доверчива и ухаеща — към единственото място в града, което е трябвало да отбягва.

Вече вдишва мириса на морето, усеща соления вкус, който той оставя върху устните й. Полъх на вятъра, този палав воайор, повдига полата й, а тя я притиска с ръце. Точно тогава забелязва оживлението на ъгъла. Спомня си това, което е видяла преди няколко дни, но сега хората не викат, нито подскачат лудешки. В жестовете, във възгласите, в посоката, в която всички вървят, прозира конкретна цел. Край нея започват да преминават тълпи хора. На Клаудия й заприличват на плъховете от Хамелин[83], които излизат, привлечени неустоимо от вълшебна мелодия.

— Побързай, Тато, че ще останем!

— Скъпа, отиди да вземеш децата!

— Чичо! Отворили са „Малекон“!

Това е метафора, разбира се. „Малекон“ никога не е бил затварян. Клаудия веднага разбира, че става дума за друго. Край нея хората влачат дъски, гуми, огромни парчета стиропор, всичко, което се държи над водата. Някой я побутва и извиква:

— Размърдай се, момиче, няма време.

Тя излиза от вцепенението си. Моментът е настъпил, но същата сила, която я тласка напред, същевременно я спира. Да тръгне по море с дете? А акулите? А бурите? Нима може да взима решение за живота, за бъдещето, за съдбата на друг?

Край нея минават цели семейства, които мъкнат животни, чудновати колички, бутилки с вода… Бягството е всеобщо, allegro vivace[84], вакхическо. И отново сянката на Хамлет: „Какво да правя? Да рискувам да замина или да остана?“ Знае, че подобно нещо не се е случвало отдавна, откакто преди повече от десет години хората нахлуха в посолството на Перу. Ще се повтори ли отново някога? „Сега или никога“ — мисли си тя като в сценарий на лош филм. Aléa jacta est.[85] Изминава тичешком половината пресечка до дома си и се втурва по стълбите, за да вземе Давид. Сърцето й бие толкова учестено, сякаш безброй барабани пулсират в гърдите й, в стомаха й, в главата й. Да замине, да замине. Да избяга. Да напусне този затвор. Да забрави мъчителното безпокойство. Да може да крещи, да мълчи или да решава. Няма представа какво може да я очаква отвъд хоризонта, който никога не е прекосявала, но сега не е моментът да мисли за това. Сега най-важното е да замине.

Шумът, трескавото оживление, морето, осеяно с плаващи предмети, брегът, изпълнен с хора, които вървят към близките плажове с примитивните си съдове — нови завоеватели на други земи — е фантастичен мираж на дневна светлина. Не се виждат полицаи, нито агенти. Сигурно са се смесили с тълпата, предрешени като цивилни. Някое наблюдателно око би могло да ги разпознае, но сега никой няма време за това.

Мнозина нямат търпение и дори не търсят ниско и достъпно място на брега. С помощта на приятели или роднини спускат плавателните си съдове до острите скали покрай стената.

— Имаш ли свободни места?

— Трима сме.

— Аз съм сам, приятелю. Дай ми шанс.

— Братле, ще ти дам сто долара, ако качиш мен и жена ми.

Предложенията и молбите зареждат въздуха със странна енергия. На местата, където стената е по-близо до морето, се тълпят хора. Към едно от тях върви Клаудия, хванала Давид за ръка. Още не знае какво ще прави. Намира се на кръстопът. Слънцето се издига в небето и истерията се засилва. Близо до нея избухват свади, но тя не им обръща внимание. Очите й са вперени в хоризонта, отвъд който е обетованата земя. Някой влачи лодка, натоварена на шейна на колела, и за малко да я събори.

— Клаудия!

Сърцето й замира, когато вижда Рубен.

Хилберто се показва иззад лодката, която е тикал, и се взира в двамата, без да разбира какво става. Оглежда се, опитвайки се да отгатне коя от жените наоколо е любовницата му, приятелката му или…

— Как така Клаудия? — пита най-после той.

— Това е Клаудия, за която ти говорих… Клаудия, защо не дойдеш с нас? Сами сме с приятеля ми — свежда поглед и вижда Давид. После прошепва със задавен глас: — Омъжена ли си?

Това е истински кошмар. Тя не знае какво да каже, как да му обясни.

— Какво говориш? — Хилберто оставя лодката и се приближава до двамата. — Мавърке, кажи, че това, което си мисля, не е вярно.

Сега Рубен гледа двамата смаяно. Обляга се на лодката, зашеметен от това, което току-що е открил. За момент тримата заприличват на статуи сред царящата около тях суматоха. Никой не усеща блъсканицата, нито чува роптаещите гласове на хората, които искат да стигнат до брега. Клаудия забелязва как лицата на двамата мъже бавно почервеняват. Иска да избяга от тях, но е толкова ужасена, че не може да помръдне.

— Мамо, топло ми е — изхлипва момчето с тънко, почти недоловимо гласче сред глъчта.

Все още трепереща, Клаудия взима на ръце сина си и се изправя пред двамата си любовници. Тримата са толкова безпомощни, толкова объркани…

— Да вървим, Мавърке. Няма нищо.

— Хилберто…

— Ще те изведа оттук заради момчето. Знаеш, че винаги съм го обичал.

Приличат на онези гладни ангели, които поглъщат всичко, което се поставя пред тях, без да се молят, без да питат.

— Да вървим, става късно.

Сред тълпата съзира Муба, застанала до нисичък мъж с протъркани дрехи и гъсти мустаци, когото май е виждала преди, но не си спомня къде.

— Клаудия?

Тя обаче не вижда нищо друго, освен образа на своята негърка покровителка, която ще остане тук, както и този тъжен човечец с бляскаво чело, който също не се решава да напусне острова, въпреки че се жалва шепнешком:

— Родината ми е в зейнал гроб, с толкова помръкнала слава, с изгубена и продадена чест! Аз вече нямам родина…[86]

Тогава съзира Индианеца — приклекнал върху едни скали, той я наблюдава, без да мигне. Какво иска да й каже сега? Че е опасно да остане или че е опасно да замине?

— Клаудия?

Пред нея се изправят виденията й — огромната крепостна стена, угасналото великолепие на града й, историята на един манастир, от който са останали само камбаните… и се вглежда в далечния хоризонт, изпълнен с носещи се по вълните мечти, които не знаят какво да правят с тази надежда под формата на малка лодка, заплашена да потъне всеки момент.

Коръл Гейбълс, 1997 г.

1

Света Хилдегард от Бинген, наричана още Рейнската сибила (1098–1179) — немска абатиса, монахиня, пророчица, писателка и композиторка от епохата на Средновековието; дълго време е била почитана като светица, но официално е канонизирана от папа Бенедикт XVI през 2012 г. — Б.пр.

2

О, колко трябва да плачем и да скърбим (лат.).

3

Развръзка на драма чрез неочаквана поява на външен фактор (лат.). — Б.пр.

4

Стих от кубинския поет Агустин Акоста (1886–1979). — Б.пр.

5

В културата йоруба жрец на висшия оракул Ифа. — Б.пр.

6

Сантерия — афроамериканска религия, възникнала на основата на традиционните вярвания на племето йоруба. — Б.пр.

7

Стихотворение от кубинския поет Хосе Марти (1853–1895). — Б.пр.

8

Мамея — тропическо дърво, т.нар. американска кайсия. Има плод с червена месеста част и черни семки. — Б.пр.

9

Съкратено от дипломатически магазин. — Б.пр.

10

„Войната за огъня“ (1981), реж. Жан-Жак Ано, по романа на Жозеф Рони. — Б.пр.

11

Божества в религията на народа йоруба. — Б.пр.

12

През 1980-те години режимът създава т.нар. Бюро за злато и платина, в което кубинците могат да получат талони за дефицитни стоки срещу златни и др. накити. — Б.пр.

13

Затова са приятелите (англ.). — Б.пр.

14

Бездомни (исп.). — Б.пр.

15

Пара (исп.). — Б.пр.

16

Горчивина (исп.). — Б.пр.

17

Души (исп.). — Б.пр.

18

Въздишка (исп.). — Б.пр.

19

Лампичка (исп.). — Б.пр.

20

Тази вода я доведе маесе де кампо Хуан де Техеда в 1529 г. (исп.). — Б.пр.

21

На испански Акилес е името на древногръцкия герой Ахил. — Б.пр.

22

Афрокубинска религия, възникнала на основата на вярванията на народите банту в Африка. — Б.пр.

23

Във филма „Папийон“ (1973), реж. Франсис Шафнър, по едноименния роман на Анри Шариер. — Б.пр.

24

Мляно месо или ястие от мляно месо със зеленчуци. — Б.пр.

25

Комитети за защита на революцията в Куба — местни организации, създадени през 1960 г., основната им задача е да следят сред населението за прояви на контрареволюционна дейност и да докладват на властите. — Б.пр.

26

В католическата религия деветдневието е посветено на определен култ. — Б.пр.

27

Популярен район в Маями, в който живеят предимно кубински имигранти. — Б.пр.

28

И-Дзин, или Книга на промените — класически древнокитайски текст. В Азия е един от най-популярните методи за гадаене и предсказание. — Б.пр.

29

Жреци, упражняващи ритуалите на сантерията. — Б.пр.

30

Цитатите са от Габриела Мистрал (1889–1957) — чилийска поетеса, Федерико Гарсия Лорка (1898–1936) — испански поет и драматург, Хуана Инес де ла Крус (1651–1695) — мексиканска поетеса, философ, математик и мистик, Пабло Неруда (1904–1973) — чилийски поет, писател, публицист и дипломат, Хайме Сабинес (1926–1999) — мексикански писател, поет и политик, Хуана де Ибарбуру (1892–1979) — уругвайска поетеса, Карилда Аливер Лабра (р. 1924) — кубинска поетеса, Густаво Адолфо Бекер (1836–1870) — испански поет и писател. — Б.пр.

31

Всички стихове до края на главата са на Хосе Марти. — Б.пр.

32

Сладка, нежна, мила (итал.). — Б.пр.

33

Ястие от парченца месо, зеленчуци, царевица и банан, подправена с лимон и чушка. — Б.пр.

34

Господ да бъде с вас (лат.). — Б.пр.

35

Да бъдеш, или да не бъдеш (англ.). — Б.пр.

36

Извънземни (англ.). — Б.пр.

37

По моя вина, по моя вина (лат.). — Б.пр.

38

„О, разлистено клонче“ — музикална творба на св. Хилдегард от Бинген. — Б.пр.

39

Днес се отвори (лат.). — Б.пр.

40

Филм на грузинския режисьор Тенгиз Абуладзе, Гран при в Кан (1987), един от символите на т.нар. „перестройка“ в Съветския съюз. — Б.пр.

41

Става дума за полуостров Флорида, който се намира на деветдесет мили от Куба. — Б.пр.

42

Кубинска солова песен с хоров рефрен. — Б.пр.

43

На 26 юли 1953 г. отряд под командването на Фидел Кастро напада Казармите „Монкада“ в Хавана. — Б.пр.

44

Черни роби, облечени в традиционните за Африка ритуални костюми, с които са танцували по улиците в Деня на влъхвите. — Б.пр.

45

Алехо Карпентиер (1904–1980) — кубински писател, журналист, музикант и музиковед, автор на редица романи, сред които „Векът на Просвещението“. — Б.пр.

46

Наречен на името на св. Вит, християнски светец, римски мъченик от времето на ранното християнство. Според поверието болен човек можел да оздравее, ако танцува пред статуята на светеца в деня на неговия празник. За някои тези танци се превърнали в мания, обяснена като психогенно колективно заболяване. — Б.пр.

47

Филм на реж. Йежи Кавалерович от 1960 г., носител на Сребърна палма от Кан. — Б.пр.

48

Концентрична диаграма, която има духовно или ритуално значение в будизма и в хиндуизма. — Б.пр.

49

Вид гризач със специфично разпространение на Антилските острови. — Б.пр.

50

Бозайник, доскоро смятан за изчезнал вид, открит през 2003 г. в Куба. — Б.пр.

51

Става дума за Бартоломе де лае Касас (ок. 1474–1566) — испански свещеник доминиканец, историк на Новия свят, борил се за правата на индианците. — Б.пр.

52

Цитат от „Ферма за животни“ на Джордж Оруел (1903–1950). — Б.пр.

53

Стих от Сесар Вайехо (1892–1938) — перуански поет авангардист. — Б.пр.

54

Големият брат те гледа (англ.). — Б.пр.

55

Глас народен (лат.). — Б.пр.

56

Дума, често използвана в разговорния език в Антилите, за да се посочи нещо, което човек е чул, за което се говори, за което се носи слух. — Б.пр.

57

Полет над кукувиче гнездо (англ.). — Б.пр.

58

Птица, която се среща само в Куба. Перата й са оцветени в червено, бяло и синьо, цветовете на кубинското знаме. — Б.пр.

59

Най-известната картина на кубинския авангардист Виктор Мануел Гарсия (1897–1969). — Б.пр.

60

Дума, измислена от американския поет и критик Джон Антъри Сиарди (1916–1986) в едноименния му научнофантастичен разказ; означава предмет-капан, който действа хипнотизиращо. — Б.пр.

61

„Модерен мит. Нещата, които се виждат в небето“ (1958), книга на Карл-Густав Юнг. — Б.пр.

62

Паладар — термин, използван изключително в Куба, за обозначаване на ресторант, отворен и управляван от частно лице. — Б.пр.

63

Игра на думи с испанските comandante (команданте) и comediante (комедиант). — Б.пр.

64

Главен ориша в религията йоруба, олицетворение на случайността и смъртта. — Б.пр.

65

Божество в религията йоруба, пазител на дверите; изобразяван е като петел или гълъб, поставен върху пиедестал. — Б.пр.

66

На испански bola (топка). — Б.пр.

67

Начин на живот (лат.). — Б.пр.

68

Израз, който в Куба се използва, когато някой човек обърка нещата с трагични последици за самия него. Чакумбеле е бил действителна личност, самоубил се от ревност. — Б.пр.

69

Популярен кубински композитор и певец (1927–1988). — Б.пр.

70

Хосе Лесама Лима (1910–1976) — кубински поет, писател и есеист. — Б.пр.

71

Става дума за дървото авокадо, на испански агуакате. — Б.пр.

72

Карлос-Мануел де Сеспедес (1819–1874) — водач на движението за независимост на Куба. — Б.пр.

73

Става дума за Хосе Марти (1853–1895) — кубински национален герой, поет, писател, публицист и борец за независимостта на Куба. „Сибоней“ е училищен вестник, в който той е писал като ученик. — Б.пр.

74

Наименованието на къщата идва от използването на подобни на спиртници прибори с керосин, на които бедните хора готвели; днес този израз се използва в Куба за обозначаването на стари жилищни сгради, натъпкани с хора и с много лоши хигиенни условия, като сградата, в която живее героинята на книгата. — Б.пр.

75

Заглавие на стихотворение от Федерико Гарсия Лорка. — Б.пр.

76

Кубински поет, писател, преводач и драматург(1912–1979); в разказа му „Безсъние“ героят му не може да спи и се самоубива, но въпреки това не може да се освободи от безсънието. — Б.пр.

77

Куба Либре в превод на български означава „Свободна Куба“. — Б.пр.

78

Цитатите са от стихотворението „Имам“ на кубинския поет Николас Гилен (1902–1989). — Б.пр.

79

Кръстният път (лат.) — отнася се до Страстите Христови от момента на залавянето му до разпъването му. — Б.пр.

80

Олофи или Олофин е едно от проявленията на Олодумаре, върховния бог в религията йоруба. — Б.пр.

81

Кубински певец на салса (р. 1947), емигрирал в Маями. — Б.пр.

82

Между 15 април и 31 октомври 1980 г. над 125 000 кубинци напускат Куба през пристанището „Мариел“. — Б.пр.

83

Град от приказка на Братя Грим, който един свирач избавя от плъховете, като ги извежда с вълшебната си свирка извън града. — Б.пр.

84

В музиката — бързо, живо темпо (итал.). — Б.пр.

85

Жребият е хвърлен (лат.). — Б.пр.

86

Цитат от писмо на Хосе Марти, написано през 1878 г. до негов приятел. — Б.пр.

Content

Даина Чавиано
Мъжът, жената и гладът
Тайните на Хавана #3

Благодарности

Прелюдия

Първа част Мъж и жена ги създаде

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Втора част За плътта и духа

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Трета част Сянката на Датския принц

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Четвърта част Рейнската сибила

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Пета част Синдромът на провалената надежда

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Шеста част Ангелите човекоядци

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

1