Томас Пинчън

Гравитационна дъга

Посвещавам на Ричард Фарина

1.

Отвъд нулата

Природата не знае ограничения, а само преобразования. Всичко, което ме е учила и продължава да ме съветва науката, засилва убеждението ми в непрекъснатостта на нашето духовно съществуване след смъртта.

Вернер фон Браун

□ □ □ □ □ □ □

Свистящ писък раздира небето. Случвало се и преди, но това сега не може да бъде сравнено с нищо. Много е късно. Евакуацията все още продължава, но всичко е само театър. Във вагоните е тъмно. Изобщо никаква светлинка наоколо. Над него трегери от времето на първото желязно легло на кралицата и стъкло някъде високо горе, което ще пропуска дневната светлина. Ала е нощ. Обхваща го панически ужас от предстоящото рухване на стъклото, това ще бъде спектакъл: сгромолясването на един кристален дворец. Но разрушението ще настъпи в непрогледна тъма, без никакъв проблясък на светлина, само чудовищен невидим трясък.

Той седи, без нито една цигара сред кадифения мрак на двуетажния вагон и долавя съприкосновението и триенето на близък и далечен метал, изпусканите кълба пара, вибрациите на шасито, тревожно очакване, неспокойствие, всички наоколо притиснати един в друг, немощни, изоставени от Бога души, всички те окаяни, изнервени: пияници, стари ветерани все още зашеметени от тътена на отдавна излезли от употреба оръдия, джебчии в елегантни костюми, несретници, уморени жени с повече деца, отколкото би могъл да има който и да е, скупчени между подлежащите на спасение останали вещи. Едва най-близките лица се виждат и то само като полупосребрени образи във визьор, оцветени в зелено физиономии на важни личности, припомнени зад бронирани стъкла на профучаващи през града коли…

Раздвижват се. Излизат в развърнат строй от централната гара, от търговската част и поемат към по-старите и по-занемарени райони. Това ли е пътят, извеждащ от града? Лицата са обърнати към прозорците, ала никой не смее да попита, не и на глас. Вали дъжд. Не, това не е освобождаване от, а заплитане във все по-стегнат възел. Навлизат в проходи под арки, тайни входове от плесенясал бетон, които само наподобяват врати към подлези… над главите им отделни подпорки от окадено дърво са били размествани с течение на времето, и миризмите, породени в много далечното минало от въглища, полъх на нафтови зими, на недели без никакво движение на влакове, на коралоподобна и загадъчно жизнена растителност край слепите завои и отделните разклонения, остатъчна кисела смрад на отсъстващи локомотиви и вагони и зрееща ръжда, се разгръща в тези изпразвани от съдържание дни, бляскава и всепроникваща, особено на разсъмване, съпроводена от индигови сенки запечатали преминаването й, в опит да бъдат сведени събитията до Абсолютната Нула… и все по-очевидна бедност колкото по-дълбоко навлизат… полуразрушени тайни градове на нищетата, поселища, чиито названия той изобщо не е чувал… порутени стени, все по-малобройни покриви и шансове за светлина. Пътят, вместо да премине в широка магистрала, става още по-тесен, по-разнебитен, с все по-остри и по-остри завои, докато изведнъж — прекалено скоро и неочаквано — стигат до крайната арка: спирачките захапват и пружинират страховито. Това е неподлежаща на обжалване присъда.

Керванът спира. Краят на линията. На всички евакуирани е наредено да излязат. Те се движат бавно, но без съпротива. Разпоредителите са неразговорливи и с оловно сиви кокарди. Това е някакъв огромен, много стар и тъмен хотел, железен придатък към довелите ги дотук релси и жп стрелки… От богато орнаментираните чугунени корнизи висят боядисани в тъмнозелено осветителни глобуси, невключвани от векове… тълпата върви безропотно, без шепот или покашляне, по коридори прави и функционални като складови проходи… кадифени черни повърхности ограничават движението: миризмата на старо дърво, на далечни секции пустеели през цялото това време, но отворени наново сега, за да поемат наплива на хора, вонята на стара мазилка погълнала всичките измрели плъхове и само призраците им, застинали неподвижно като скални рисунки, са трайно запечатани и ясно очертани в стените… евакуираните биват приемани на партиди от асансьор, открито от всички страни подвижно дървено скеле, издигано от насмолени стари въжета и чугунени скрипци, чиито спици са отлети във формата на S. На всеки боядисан в кафяво етаж слизат и се отдалечават пътници… към хиляди от тези смълчани и тъмни стаи…

Някои чакат сами или споделят техните невидими стаи с други. Невидими, да, какво значение има мебелировката при това положение на нещата? Под краката хрущи възможно най-древна градска мръсотия, последните кристализации на всичко, което градът е отказвал на своите деца, с което ги е заплашвал и лъгал. Всеки е чувал глас, който сякаш е говорел единствено нему, да казва: „Ти не вярваше, че наистина ще те спасят. Хайде, всички знаем кои сме сега. Изобщо никой нямаше да си прави труда да те спасява, приятел…“

Няма изход. Лежи и чакай, лежи неподвижно и безмълвно. Не утихва свистенето в небето. Когато долети, в мрак ли ще дойде или ще донесе своя собствена светлина? А светлината кога ще настъпи, преди или след?

Но вече се е развиделило. Откога е светло? През цялото това време светлината е прониквала заедно със студения утринен въздух полъхващ сега зърната на гърдите му и е започнала да разкрива сборище пияни непрокопсаници, някои униформени други не, стискащи празни или полупразни бутилки, увиснали на столове, сгушени в изстиналата камина или проснати върху всевъзможни дивани, непрахосмукани килими и шезлонги из различните нива на огромната стая, пъшкат, сумтят и хъркат във всевъзможни ритми и тактове, в самообновяващ се хор, а лондонската светлина, зимна и еластична светлина, се усилва между ликовете изобразени върху насечените от вертикални делители прозорци, пронизва увисналите пластове снощен цигарен дим, вече разсейващи се около навосъчените греди на тавана. Всички тези хоризонтално разположени, тези другари по оръжие, изглеждат розови като група холандски селяни, които сънуват своето абсолютно сигурно възкресение през идните няколко минути.

Той е капитан Джефри („Пирата“) Прентис. Увит е в дебело одеяло, на алени, керемидени и оранжеви карета. Усеща черепа си като метален.

Точно над него, на четири метра над главата му, Теди Блоут очевидно възнамерява да падне от хоровия балкон, явно избрал да се изсули тъкмо през мястото, където преди месец някой, под въздействието на величествен пристъп на истерия, бе изпотрошил с ритници две абаносови перила. Сега, в своето вцепенение, Блоут провира бавно през отвора глава, ръце, тяло, докато накрая го задържа само една празна бутилчица от шампанско в задния му джоб, закачила се неизвестно как за нещо.

Пирата вече е успял да седне в тясното ергенско походно легло и да хвърли бърз поглед наоколо. Какъв ужас! Какъв кошмарен ужас… до слуха му долита пращенето от късащ се плат. В Агенция Специални Операции са го обучили на бърза реакция. Той скача от леглото и с един шут го изритва на колелцата му в посока към Блоут, който, падайки отвесно, успява да улучи точно средата му, съпровождан от оглушително дрънчене на пружини. Един от краката на леглото се строшава.

— Добро утро — отбелязва Пирата.

Блоут пуска кратка разсеяна усмивка и, добре увит в одеялото на Пирата, заспива отново.

Блоут е един от съквартирантите в тази разположена недалеч от кея Челси къща, строена през миналия век от Коридон Тросп, добър познат на семейство Росети[1], който винаги носел боне на главата и любимото му занимание било отглеждането на билки на покрива (традиция възобновена напоследък от Осби Фийл), много малко от тях достатъчно жизнеспособни, за да устоят на мъглите и сланите, но повечето се завръщали в земята под формата на късчета от чудновати алкалоиди, тор от три наградени на изложения свине уесекска порода настанени там от наследника на Тросп, и придружаващите го окапали листа от множество декоративни дървета разсадени на покрива от по-късни наематели, обогатени с остатъци от несмилаема храна изхвърлена или повърната от отделни чувствителни епикурейци. Цялата тази смес впоследствие напластена от ножовете на годишните сезони в дебел трийсетина сантиметра невероятен черноземен слой в който вирееше всичко и не на последно място банани. Отчаян от военновременния бананов дефицит, Пирата бе решил да построи стъклена оранжерия на покрива и да убеди един приятел, който летеше по маршрута Рио де Жанейро — остров Асунсион — Форт Лами, да открадне за него две-три бананови фиданки, в замяна срещу германски фотоапарат, ако Пирата случайно попадне на такъв при някоя от следващите си бойни задачи, свързани със скокове с парашут.

Пирата е популярен с неговите Бананови Закуски. Тук прииждат сътрапезници от цяла Англия, а някои, дори алергични или открито враждебни към бананите, просто за да наблюдават на живо прилагането на бактериалната политика и как почвата нанизва ядра и вериги в мрежи, чийто строеж е известен единствено Богу, са виждали плодовете да нарастват на дължина до две педи, изумително, но вярно.

Пирата стои в клозета и пикае, без никаква мисъл в главата. После нахлузва вълнен халат, обърнат наопаки, за да не се вижда джоба за цигарите, не че тази маскировка е кой знае колко успешна, и заобикаля топлите тела на приятели, отива до остъклената врата, плъзва се навън, изпъшква, когато студът го удря в пломбите, изкатерва спиралната стълба до градината на покрива и остава неподвижен за минута, загледан в реката. Слънцето все още е под хоризонта. Денят се очертава дъждовен, но засега въздухът е удивително чист. Огромната електростанция и заводът за газ зад нея се очертават съвсем ясно: кристали израснали в колбата на утрото, комини отдушници, кули, тръбопроводи, къдрави струи пара и дим…

— Ххахх — Пирата надава беззвучен рев и гледа как дъхът му се претърколва над парапета — ххахх! — Покривите се клатушкат и подскачат в утрото. Огромните банани на Пирата растат на тежки гроздове, сияйно жълти, влажно зелени. Неговите другари долу точат лиги насън за Бананова Закуска. Този превъзходно изпран ден следва да бъде не по-лош от другите.

А ще бъде ли? Далеч на изток, ниско в розовото небе, току-що е проблеснало нещо много ярко. Сигурно нова звезда, иначе едва ли би забелязал. Той се обляга на парапета и гледа. Искрящата точка вече е преминала в къса бяла вертикална линия. Трябва да е някъде над Северно море… във всеки случай не по-близо… Под нея ледени простори и студеното петно на слънцето…

Какво е това? Такива неща са необичайни. Пирата все пак знае какво е. Виждал го е на филм, само преди около две седмици… това е инверсионна следа. Вече се е издигнала с един пръст. Но тя не е от самолет. Самолетите не ги изстрелват вертикално. Това е новата, и засега свръх секретна, германска ракетна бомба.

„Входяща поща“. Прошепна ли това, или само го помисли? Той пристяга опърпания колан на халата. Всъщност, предполага се, че обсегът на тези джаджи е повече от 320 километра. А инверсионна следа дълга 320 километра просто не може да има, нали?

О! О, да: иззад земната крива, по-далеч на изток, току-що изгрялото слънце, ето там, над Холандия, осветява отработените от ракетата газове, капки и кристали, и те блестят ясно видими по протежение над цялото море…

Бялата линия рязко прекратява своето издигане. Навярно е прекъснато подаването на гориво, край на изгарянето, каква е тяхната дума… Brennschluss[2]. Ние нямаме термин за това. Или ако има, е засекретен. Долната част на линията, първоначалната звезда, вече е започнала да избледнява в оранжево-червената зора. Но ракетата ще бъде тук преди Пирата да види изгрева на слънцето.

Следата виси в небето, размазана и леко разкъсана в две-три посоки. Ракетата, преминала към чиста балистика, вече се е издигнала по-високо. Но сега е невидима.

Не трябва ли да направи нещо той… Да се свърже с оперативния щаб в Станмор, те навярно вече са я засекли на радарите, покриващи Ламанша. Не: всъщност няма време. От Хага до тук е по-малко от пет минути (за толкова време ще успее да отиде само до чайната на ъгъла… слънчевата светлина стига до планетата на любовта… Изобщо няма достатъчно време.) Да изтича на улицата? Да предупреди останалите?

Да набере банани. Пристъпвайки тежко по черния компост той тръгва към оранжерията. Има усещането, че след малко ще се насере. Набралият сто километра височина реактивен снаряд сигурно вече е достигнал върха на своята траектория… и започва да се спуска… ето…

Дневната светлина пронизва фермите на покрива, млечнобелите стъкла пропускат благотворно сияние надолу. Възможно ли е да има зима — дори настоящата — достатъчно сива, за да състари това желязо, притежаващо способността да пее на вятъра, или да замъгли прозорците, отварящи се към друг годишен сезон, колкото и измамно да е съхранен той?

Пирата поглежда часовника си. Разположението на стрелките не му говори нищо. Порите на лицето му са настръхнали. Той изпразва мозъка си от всякаква мисъл, — типичен десантнически похват — пристъпва сред влажната горещина на своята бананерия и, подхванал полите на халата, за да има къде да оставя плодовете, започва да отбира най-узрелите и най-хубавите. Позволява си лукса да брои само банани и обикаля бос сред тези жълти полилеи, в този тропически сумрак…

Отново навън, посред зимата. Инверсионната следа е напълно изчезнала от небето. Потта на Пирата лежи върху лицето му почти леденостудена.

Запалва бавно цигара. Няма да чуе пристигането й. Тя лети със свръхзвукова скорост. Първото известие от нея е взривът. После, ако все още си наблизо тук и жив, чуваш звуците на долитането й.

Ами ако удари точно — ах, не — за част от секундата ще трябва да почувстваш как самият й връх, заедно с цялата ужасяваща маса, се стоварва върху темето ти…

Пирата сгърбва рамене и понася бананите надолу по извитата като тирбушон стълба.

□ □ □ □ □ □ □

Прекосява застлания със сини плочки вътрешен двор и влиза в кухнята. Установеният ред: включвам американския блендер, спечелен миналото лято на покер от един янки, открити залози на масата, офицерските квартири някъде на север, сега вече изобщо не помня къде… Нарязвам няколко банана на парчета. Приготвям кафе в електрическата кафеварка. Изваждам мляко от хладилника. Пасирам ’наните в млякото. Чудесно. Ще изолирам и замажа всичките корозирали от пиячката стомаси в Англия… Разтапям лъжичка маргарин в тенджерката, засега мирише добре, не е гранясал. Обелвам още банани и ги нарязвам по дължина. Маргаринът вече цвърти, слагам дългите резени. Запалвам фурната, ффупп, някой ден ще ни хвърли всичките във въздуха, о, ха, ха, да. Обелените цели банани на скарата, веднага щом се нагрее. Да намеря бели ружи…

Олюлявайки се влиза Теди Блоут, увит презглава в одеялото на Пирата, подхлъзва се бананова кора и друсва по задник на пода.

— Щях да се претрепя — смотолевя Теди.

— Тази услуга ще ти я направят немците. Познай какво видях от покрива.

— Онази Фау-2 в полет, а?

— Точно така, А 4[3].

— Зърнах я от прозореца. Преди десетина минути. Някак странно изглеждаше, нали? А после нито звук, а? Сигурно не е долетяла. Паднала е в морето или там някъде.

— Значи преди десет минути? — Опитва да разпознае времето по часовника.

— Най-малкото. — Седнал на пода, Блоут пропъхва банановата кора в илика на пижамата, като цвете в бутониера.

Пирата отива до телефона и все пак звъни в Станмор. Налага се да мине през обичайната дълга и предълга процедура, но е уверен, че е спрял вече да вярва в ракетата, която бе видял. Вместо него Бог я бе откъснал като стоманен банан от нейното безвъздушно небе.

— Тук е Прентис. Да сте чували някакво пиукане откъм Холандия, преди малко? Аха. Аха. Да, видяхме я. — Това може да убие всякакво желание на човек да гледа изгревите на слънцето. Пирата оставя слушалката. — Изгубили са я някъде над бреговата линия. Наричат го преждевременен Brennschluss.

— Горе главата, не се отчайвай — Теди пълзи обратно към потрошеното легло. — Ще дойдат и други.

Ах този симпатяга Блоут, винаги намира добра дума за утешение. А през няколкото секунди, докато чакаше да говори със Станморския оперативния щаб, Пирата мислеше, Опасността премина, Банановата Закуска е спасена. Но това е само отлагане, нали? Ще долитат и други и всяка от тях с голяма вероятност да се стовари право върху главата му. Никой от двете страни на фронта не знае точно още колко повече. Ще трябва ли да спрем да наблюдаваме небето?

Осби Фийл стои на хоровия балкон, хванал с една ръка вероятно най-големия Пиратов банан, така че той стърчи през цепката на раираното му пижамено долнище, а с другата ръка поглажда масивната жълтеникава извивка и отправя към тавана триоли в такт четири четвърти, приветствайки зората със следните стихчета:

Вдигни си гъза от пода

(хапни банан)

Измий зъбите и тръгвай на война

Махни прощално на заспалата земя

Изтрий мечтите с целувка

Кажи на госпожица Руни,

че докато не победим, няма цуни-гуни

И тогава идва готин цивилен живот.

(хапни банан)

Шампанско и секси мацки

Обаче има още няколко фрица за трепане,

Та слънчева усмивка пусни

И както ти рекох преди малко

Дебелия си гъз от пода вдигни!

Има и втори куплет, но преди още подскачащия Осби да го започне, той бива връхлетян и здравата набъхтан от Бартли Гобич, Дековърли Покс и Морис („Саксофона“) Рийд между другите и отчасти от неговия як банан. В кухнята бели ружи купени от черния пазар се плъзгат лениво в сироп на Пиратовата водна баня и скоро започват гъсто да бълбукат. Вари се кафе. На дървена клубна табела, дръзко и посред бял ден открадната от пияния Бартли Гобич, с все още оцелял издълбан надпис МЕХАНИК И КАНДЖА, Теди Блоут кълца банани с огромен сгъваем нож, изпод чието нервно острие Пирата загребва с една ръка кремавото пюре и го изсипва върху вафлено тесто, еластизирано с пресни кокоши яйца, които Озби Фийл е обменил срещу равен брой топки за голф, по-дефицитни тази зима от истинските яйца, а с другата ръка, хванала телена разбивачка, смесва умерено бавно плодовата маса с тестото, докато навъсеният Осби, отпивайки често-често от мъничка бутилка от мляко пълна с разредено уиски Ват 69, собственолично наглежда бананите в тигана и на скарата. До изхода към синия вътрешен двор Де Ковърли Покс и Хоакин Стик стоят до бетонно мащабно копие на Юнгфрау[4], — което някой ентусиаст още през 1920-те моделирал и отливал усърдно цяла година, преди да осъзнае, че е прекалено голямо и не може мине през никоя врата — и удрят склоновете на знаменитата планина с червени гумени грейки пълни с кубчета лед, за да го натрошат на ситно за Пиратовите бананови фрапета. С техните двудневни четини, сплъстени коси, кървясали очи и миазмено противен дъх, Де Ковърли и Хоакин приличат на каталясали от умора богове, бичуващи мързелив ледник.

Навсякъде из апартамента други събутилници се измъкват изпод одеяла (един от тях обезветрява своето, сънувайки парашут), пикаят в мивките на банята, оглеждат се ужасени и обезсърчени в увеличаващи вдлъбнати огледала за бръснене, с неясни планове за деня плискат с вода лица и редеещи коси, борят се с портупеи, с вече изтръпнали от умора ръце натриват обувки с мазнина в подготовка за следобедния дъжд, припяват откъси от популярни шлагери, чиито мелодии невинаги са им познати, лежат върху проникналите през прозорците слънчеви петна внушавайки си, че там е по-топло, колебливо подхващат служебни разговори в подготовка за предстоящите след по-малко от час работни задачи, сапунисват лица и шии, прозяват се, чоплят носове, преравят скринове и шкафове за пиячка, която да избие неочаквания и напълно безпричинен махмурлук от снощи.

Сега във всички стаи вонята на застоял снощен цигарен дим, алкохолни изпарения и пот бива постепенно изместена от крехкия бананов аромат на Закуската: всепроникващото ухание на цветя, по-изненадващо от багрите на зимното слънце, надделява не толкова с груба острота или обем, а с витиеватата сложност на молекулните плетеници и споделя тайната на илюзиониста — макар и твърде рядко да бива заявявано тъй пределно ясно на Смъртта да върви по дяволите — а именно че живите генетични вериги се оказват толкова заплетени щото дори притежават способността да запазват някое човешко лице в продължение на десет или двайсет поколения… така че същото упорито структурно отстояване дава възможност на банановия аромат в това военновременно утро да витае, завладява, побеждава и тържествува. Има ли някаква причина да не бъдат отворени всички прозорци, да не бъде позволено на ласкавия благоуханен воал да обгърне целия квартал Челси? Като заклинание срещу падащи предмети…

С тракане на столове, обърнати снарядни сандъци, пейки и отоманки, Пиратовата банда се събира край бреговете на обширната банкетна маса — южен остров отстоящ на един-два тропика от студените средновековни фантазии на Коридон Тросп — чийто орехово фурнирован плот с възвишения от спираловидно завихрени тъмни шарки е отрупан с бананови омлети, бананови сандвичи, бананови кексове, бананово пюре скулптирано във формата на изправен на задните крака британски лъв и замесено с яйца в тесто за пържени филии, изстискано през шприц върху потрепващите кадифени простори на бананово-млечно желе в надпис C’est magnifique, mais ce n’est pas la guerre (приписван на един френски наблюдател на Атаката на леката кавалерия[5]), възприет от Пирата за негов девиз… високи шишенца с белезникав бананов сироп за обливане на бананови вафли, огромно глазирано гърне с див мед и ферментиращи още от лятото нарязани банани и мускатови стафиди, от което в това зимно утро присъстващите загребват канчета с пенлива бананова медовина… бананови кроасани и бананови пелмени, бананово-овесена каша, бананов конфитюр, бананов хляб и банани фламбирани с отлежал коняк, конфискуван от Пирата миналата година от една изба в Пиренеите, съдържаща между другото и таен радиопредавател…

Издрънчава телефонен звън и, като пронизително двойно металическо изпърдяване, с лекота разсича стаята, махмурлука, тракането на чинии, бърборенето по работа и злорадото кискане, и Пирата знае със сигурност, че е за него. Блоут, който стои най-близо до телефона, вдига слушалката, с изискано застинала във въздуха вилица с набучени глазирани банани. Пирата отпива последна глътка медовина, усеща изтичането й надолу през клапите на гърлото му като време, време обхванато от лятна безметежност, и преглъща.

— Работодателят ти е.

— Не е честно — изпъшква Пирата. — Още не съм си направил утринните лицеви опори.

Гласът, който е чувал само веднъж преди — миналата година на оперативка, ръцете и лицето затъмнени, анонимен сред дузина други слушатели — осведомява Пирата, че в Гринич[6] го чака съобщение, адресирано до него.

— Пристигна по много забавен начин — добавя пронизителният сърдит глас. — Моите приятели не са чак толкова умни. Всичката ми кореспонденция обикновено идва по пощата. Нали ще дойдете да го получите, Прентис?

Слушалката изтрещява оглушително, връзката е прекъсната и сега вече Пирата знае къде е паднала тазсутрешната ракета и защо не е избухнала. Входяща поща, наистина. През образувалите се от слънчевите лъчи решетки той гледа втренчено надолу към трапезарията, към тъпчещите се с банановото изобилие сътрапезници и гладнишкото им тлъстозвучно мляскане заглъхва някъде в утринното пространство между тях и него. Сто и седемдесет километра, тъй внезапно. Самотата, дори попаднала в мрежата на тази война, може, когато пожелае, да го стисне за сляпото черво и безцеремонно да го разчувства, както сега. Пирата отново е някъде отвъд прозореца и наблюдава как непознати хора закусват.

Ординарецът му ефрейтор Уейн го откарва с очукана зелена „лагонда“ на изток, през моста Воксхол. Колкото по-високо се издига слънцето като че ли утрото застудява повече. И все пак започва заоблачаване. На пътя се изсипва група американски сапьори и тръгва с песен да разчиства околните развалини:

По-студено е…

От циците на вещица!

От кофа с пингвински лайна!

От космите по гъза на ескимос!

По-студено е даже и…

От скрежа по чаша шампанско!

Не, те се правят на народници[7], но аз зная, че са от Яш, от Кодряну, негови хора, хора от Легиона[8], те… те ще убиват за него — дали са клетва! Опитват се да ме пречукат… Трансилвански унгарци, знаят заклинания… шепнат си ги нощем… Аха, мамка му, хе, хе, Пирата отново е връхлетян от Състоянието и, както обикновено, когато най-малко го очаква. Можем да споменем и че голяма част от това, което досиетата определят като Пирата Прентис, представлява неговия удивителен талант, най-общо казано, да се вмъква в чужди фантазии: всъщност той притежава способността да поема бремето на тяхното изживяване и управление, в дадения случай надзора върху фантазиите на румънски роялист в изгнание, който може да се окаже потребен в близкото бъдеще. Изключително полезна дарба според преценката на Фирмата: в такова време психически здравите лидери и други исторически фигури са просто незаменими. Какъв по-добър начин да ги разтовариш от излишните тревоги, от намирането на човек, който да ги отмени от направляването на техните изнурителни дребнави мечти… да живее сред опитомените зелени светлини на техните тропически убежища, настанен в техните облъхвани от бриза плажни къщички, да пие коктейли от техните високи чаши, да сменя често-често мястото си тъй, че да бъде винаги с лице към входа на техните заведения, да не допуска терзания на невинността им свръх това, което тя вече е успяла да изстрада… да получава ерекции вместо тях при атаките на неуместни според докторите мисли… да го плаши всичко, от което не може да си позволи да изпитва страх… при упоменаването на думите на П. М. С. Блакет[9]: „Само с емоционални изблици не можеш да водиш война“. Просто тананикай глупавата мелодийка, която са те научили, и гледай да не прецакаш нещата:

О, да, аз съм

Този, дето бленува чужди фантазии

И страда от чуждите болежки.

И нищо че на коленете ми е седнало момиче

И Крупингам Джоунс закъснява за чая

Дори не успявам да попитам

За кого бие камбаната…

[Сега под акомпанимента на множество туби и четиризвучие на тромбони]

Има или няма опасност е без значение

Защото Опасността е покрив,

От който отдавна съм паднал,

Някой ден ще изляза и няма да се върна,

Забрави, че имаш да ме черпиш, Джак,

Изпикай се на гроба ми и карай да е весело!

После, докато оркестърът свири втори рефрен, той наистина ще заподскача напред-назад, с високо вдигнати колена, размахвайки бастунче с дръжка във формата на главата на У. К. Фийлдс[10], с нос, цилиндър и всичко останало, и определено способен на всевъзможни магии. Съпровождан от фантасмагория, истинска фантасмагория устремена към екрана над главите на публиката по тесните релси на елегантен викториански декор, напомнящ профил на шахматен кон, замислен чудновато, но не вулгарно — после пробягва обратно, напред-назад, и образите често променят своите размери тъй бързо и непредсказуемо, че от време на време цветовете се преливат или както е думата, има вероятност заедно с розовото да зърнеш и малко отровно зелено. Сцените пресъздават най-ярките моменти от Пиратовата кариера на заместник-фантазьор, и ни връщат към времето, когато той изобщо не се разделяше със знака на Младежкото Безразсъдство[11] стърчащ под формата на ясно забележим типичен за синдрома на Даун цициноподобен връх право от средата на темето му. От известно време Пирата бе осъзнавал, че определени сънувани от него епизоди всъщност не биха могли да бъдат лично негови. Това не бе настъпило в резултат от щателен анализ на съдържанието им проведен в будно състояние, а просто защото той го знаеше. Но после настана денят, когато за първи път срещна действителния собственик на съня, който му се бе присънил на него, на Пирата: край чешмичка-фонтанче в парка, много дълга права редица от пейки, усещане за море току зад равно причесания венец от ниски кипариси, сив чакъл по алеите на вид мек като периферията на бомбе, и се появява този раздърпан и олигавен дрипел, именно такъв какъвто винаги те е страх да срещнеш, спира и се втренчва в две скаутки, опитващи да регулират водната струя. Те се бяха навели, дръзките му палавнички, без да съобразяват, че по този начин разкриват част от опнатите бели памучни пликчета, и закръглените извивки на пухкавите им задничета бяха удар по Гениталния Мозък, колкото и да бе замаян. Бродягата се изкиска, развъртя пръст към момичетата, после хвърли поглед към Пирата и смотолеви нещо удивително: „А? Скаутките захващат да помпят вода… и ще чуеш жарката кипяща нощ… а?“, напълно определено вторачен само в Пирата, сега вече без никакви преструвки… Именно тези думи бе сънувал Пирата онази сутрин, тъкмо преди да се пробуди, те представляваха част от обичайния списък на награди за едно Състезание станало прекалено многолюдно и опасно поради някакво вътрешно вмешателство на изрисувани с въглен улици… не бе успял да го запомни точно… вече изплашен до припадък, той отвърна: „Махай се или ще извикам полиция“.

Това реши непосредствения му проблем. Но рано или късно ще дойде време, когато някой друг ще разкрие неговата дарба, някой, за когото тя ще е от значение. Пирата също имаше своя отдавнашна лична фантазия, по-скоро мелодрама в стил Йожен Сю[12], в която някоя дакоитска[13] или сицилийска организация го похищаваше и използваше за своите неназовани отвратителни цели.

В 1935 година му се бе случил първият епизод извън каквото и да е състояние на изследван разпознаваем сън — по време на неговия Киплингов Период[14], накъдето и да погледнеш все отвратителни судански доброволци, сред армията вилнеят дракункулоза и лайшманиоза[15], вече цял месец няма бира, радиото заглушавано от други Сили, които, един Бог знае защо, бяха пожелали да бъдат господари на тези противни чернокожи, целият фолклор заличен и невалиден, няма никакъв Кари Грант[16] да се майтапи и прави всевъзможни лудории, да насипва слонски успокоителни в купите с пунш… няма дори никакъв Арабин с Голям Мазен Нос, върху който да се празниш както е в онази тъжна песничка известна на всеки кашик… и напълно в реда на нещата, в четири часа на един нацвъкан от мухи следобед, ококорен, обгърнат от сладката воня на гниещи динени кори, точно по време на седемстотин и седем милионното повторение на единствената грамофонна плоча в базата, Санди Макферсън изпълнява на орган „Смяна на караула“[17], Пирата изживя разкошен ориенталски епизод: необезпокояван от никого прескача оградата и се промъква в Забранения Квартал. Там попада на оргия вдигната от един още непризнат Месия, и когато погледите им се срещат, разбира, че самият той е неговият Йоан Кръстител, неговият Натан от Газа[18], и че именно той трябва да убеди Месията в неговата Божественост, да обяви официално на хората за неговото възшествие, да го обича неблагочестиво и в Името на онова, което е самият Месия… това не би могла да бъде ничия друга фантазия освен на Х. А. Лоуф. Във всяко подразделение има поне по един Лоуф. Това е човекът, дето все забравя, че мюсюлманите не обичат да бъдат снимани на улицата… Лоуф е този, който в търсене на цигари взема куртката ти, преравя джобовете, намира неполагащата се по устав единствена цигара, запалва я посред бял ден в столовата, където после се мотае и, залитайки с блуждаеща усмивка, се обръща на малко име към сержанта командир на военната полиция. И естествено, когато Пирата прави грешката да провери фантазията и да получи потвърждение за нея от Лоуф, почти веднага за това научава и висшето началство. Съответно информацията бива вписана в досието му и в края на краищата Фирмата в Своето неуморно търсене на подходящи за вербуване таланти ще го повика на Уайтхол[19], за да могат нейни представители да наблюдават — иззад лазурните сукнени пространства и масите застлани с военни карти изобразяващи страховити щабни маневри — неговите бълнувания, халюцинации и трансови състояния, да гледат как изцъклените му облещени очи разчитат древни, отдавна издълбани в собствените им очни гнезда текстове…

Първите няколко пъти нищо не се получи. Тоест фантазиите бяха О.К., но принадлежаха на незначителни хора. Но Фирмата е търпелива, защото Те са насочени към Дългосрочна Перспектива. Най-после, една типична шерлокхолмсовска лондонска вечер Пирата бе доловил несъмнения мирис на газ от угаснал уличен фенер и от мъглата се появи гигантски органоподобен силует. Внимателно, стъпка по чернообувна стъпка, Пирата приближи фигурата. Тя започна бавно като охлюв приплъзване насреща му, оставяйки по паважа някаква слизеста лъскавина от улична диря, която не би могла да бъде от мъглата. Разделяше ги прелез, който Пирата, бидейки малко по-бърз, достигна първи. Изпаднал в ужас той се олюля назад, обратно назад през пресечката — но такива разпознавания имат гарантирана необратимост. Това беше гигантска Сливица[20]. С размерите най-малко на катедралата Свети Павел и нарастваща все повече от час на час. Смъртна опасност грозеше Лондон, а навярно и цяла Англия!

Същото лимфатично чудовище веднъж беше блокирало именитата носоглътка на лорд Блатърард Осмоу, който по онова време оглавяваше сектор „Нови Пазар“ в Министерството на външните работи, твърде скромно възмездие за предишния век на британска политика по Източния Въпрос, предвид факта, че на този незначителен санджак[21] някога бе висяла изцяло съдбата на Европа:

На картата не можеш го откри,

Кой да предположи,

Че от него ще тръгне такава бъркотия?

Всички в Черна гора и Сърбия

Се надяват на нещо неочаквано.

О скъпа, приготви ми куфара,

Почисти ми костюма,

А после ми запали една дебела пура —

Искаш ли адреса ми, той е

О-ри-ент Екс-прес за Ново-пазар-ския санд-жак!

Известно време дузина твърде съблазнителни млади танцьорки от кордебалета, игриво натъкмени с кожени хусарски шапки и високи ботуши, подскачат насам-натам, докато в друг квартал лорд Блатърард Осмоу бива погълнат от своята нарастваща Сливица, някакво ужасяващо преобразувание на клетъчната плазма, което медицината от едуардовата епоха[22] не е в състояние да обясни… Скоро по площадите на Мейфеър[23] започват да се търкалят бомбета и цилиндри, около лампите на кръчмите в Ист Енд безстопанствено висят облаци евтин парфюм, Сливицата продължава своите безчинства, обаче не поглъща безразборно жертвите си, не, сатанинската Сливица има генерален план, тя подбира само отделни полезни за нея личности — има нови избори, от чужбина биват предявени претенции към Англия тук, които запращат Министерството на вътрешните работи в истерична и болезнена нерешителност… никой не знае какво да прави… последва апатичен опит да бъде евакуиран Лондон, кортежи от черни файтони наподобяващи масивно мравчено шествие трополят по ажурни мостове, наблюдателни аеростати висят в небето: „Засякохме я в Хампстед Хийт[24], седи си и диша, като… вдишва, издишва…“ „Чува ли се нещо отдолу?“ „Да, просто ужасно е… сякаш някакъв колосален нос всмуква и изпуска сополи… чакай малко, сега тя… започва да… не… о, Господи, не мога да го опиша, толкова е отвратител…“ съединителният кабел е скъсан, връзката е преустановена, балонът отлита високо в синьо-зелената зора. От Кавендишката лаборатория пристигат екипи да обградят целия квартал с огромни магнити, електродъгови клеми, ламаринени табла за управление, нацвъкани с копчета, ръчки и циферблати, идва армията в пълно бойно снаряжение, с бомби с най-новия смъртоносен газ — Сливицата бива взривявана, блъскана с електрошокове, тровена, тук-там променя своята окраска и форма, високо над дърветата се издуват жълти липоми[25]… осветен от светкавиците на журналистическите фотокамери изключително гнусен зелен псевдопод[26] пропълзява към войсковия кордон и внезапно, пльок!, унищожава целия наблюдателен пост с потоп от някаква отвратителна оранжева слуз, в която нещастните хора биват погълнати и смлени, обаче те не крещят, а всъщност се смеят, явно се забавляват, приятно им е…

Задачата на Пирата/Осмоу е да установят връзка със Сливицата. Понастоящем обстановката е стабилизирана, Сливицата заема целия парк Сейнт Джеймс, историческите сгради са разрушени, правителствените учреждения преместени, но са тъй разпръснати, че връзката между тях е крайно несигурна и непостоянна — пощальоните биват прихващани по пътя от твърдопъпчестите флуоресцентно-бежови пипала на Сливицата, телеграфните жици се късат когато й скимне. Сутрин лорд Блатърард Осмоу, с бомбе на главата и чанта в ръката, трябва да прави ежедневното посещение на Сливицата. Което му отнема толкова много време, че той е започнал да пренебрегва Новопазарския санджак и Министерството на външните работи е обезпокоено. През 1930-те се обръщаше сериозно внимание на политическото равновесие и дипломатите до един страдаха от балканозис, шпиони с чуждестранни смесени имена щъкаха навсякъде из остатъците от Отоманската империя, шифровани съобщения на дузина славянски езици биваха татуирани над оголените горни устни, върху тях агентите пускаха мустаци, които можеха да бъдат обръсвани само от упълномощени за целта офицери-криптографи, а пластичните хирурзи на Фирмата присаждаха кожа върху съобщенията… устните на тези хора представляваха палимпсести[27] от тайна, нашарена с белези и неестествено бледа плът, и по това всички те се разпознаваха един друг.

Така или иначе, Нови Пазар си оставаше един мистичен кръст[28] върху дланта на Европа и МВнР най-после реши да се обърне към Фирмата за помощ. Фирмата знаеше подходящия човек за тази работа.

Близо 2½ години всеки ден Пирата ходеше при Сливицата в парка Сейнт Джеймс. Това почти го бе докарало до полуда. Въпреки че бе успял да измисли някакво подобие на развален английски, посредством който можеше да общува със Сливицата, за съжаление той не беше оборудван носово, за да възпроизвежда ясно звуците и задачата се оказа ужасно трудна. Докато двамата със Сливицата гъгнеха и сумтяха, доколкото им бе възможно, психиатри в черни костюми с предълги сака, почитатели на д-р Фройд, за които на Сливицата хич не й пукаше, се катереха по стълби опрени на противния й сивкав хълбок и насипваха от новото чудотворно лекарство хероин — на смени мъкнеха пълни корита с белия прах нагоре по стълбите и го ръсеха по пулсиращото същество-жлеза и върху зловещо бълбукащите във вдлъбнатините му микробни токсини, без никакъв видим резултат (макар че кой знае какво й е било на Сливицата, а?).

Но лорд Блатърард Осмоу най-после можеше да посвети цялото си време на Нови Пазар. В началото на 1939 година го бяха намерили в дома на една виконтеса, мистериозно задушен във вана пълна с тапиоков крем. Някои бяха видели в това ръката на Фирмата. Минаха месеци, започна Втората световна война, минаха години, а от Нови Пазар не се чуваше нищо. Пирата Прентис бе спасил Европа от Балканския Армагедон, за който, замаяни от неговата грандиозност, бяха мечтали старците в леглата си — все пак не и от Втората Световна война, разбира се. Обаче по това време Фирмата отпускаше на Пирата вече само микроскопични хомеопатични дози спокойствие, колкото да поддържа защитните му сили, ала недостатъчно, за да го отрови.

□ □ □ □ □ □ □

Теди Блоут е в обедна почивка, но днес обедът ще бъде, пфуй, обвит във восъчна хартия подгизнал бананов сандвич, който той бе пъхнал в стилната си чанта от кенгурова кожа и настанил между разните вещи — миниатюрна шпионска фотокамера, бурканче с восък за мустаци, тенекиена кутийка с лакрични, ментолови и люти „бонбони Мелоидс за кадифен глас“, слънчеви очила със златни рамки а ла генерал Макартър направени по рецепта на офталмолог, две еднакви сребърни четки за коса, всяка във формата на пламтящ меч ВКСЕК[29], изработени специално за него от „Гарард“[30] по поръчка на мамчето, които той смята за много изискани.

Неговата цел в този дъждовен зимен обед е сива каменна градска къща, нито голяма, нито достатъчно стойностна исторически, за да фигурира в какъвто и да е пътеводител, разположена малко по-назад, така че не се вижда от площад „Гроувнър“[31], донякъде встрани от официалните исторически забележителности на столицата. Когато пишещите машини замлъкват (в 8:20 и други митически часове), ако в небето няма американски бомбардировачи и движението по Оксфорд Стрийт не е прекалено натоварено, отвън долита пиукането на зимуващите птици, струпани около подготвените от момичетата хранилки.

Уличният плочник е хлъзгав от ръмящия дъжд. Мрачно, усилно, главоболно, замаяно от никотинов глад и киселини в стомаха пладне е, милион бюрократи усърдно кроят смърт и някои даже съзнават какво замислят, много вече са обърнали втория или трети коктейл или бира, което създава определено песимистична атмосфера тук. Но докато минава през входа, ограден с чували пясък (временни пирамиди издигнати за задоволяване на потомството на любопитните богове) Блоут изобщо не усеща нищо подобно, защото е прекалено зает с обмислянето на достоверни оправдания ако случайно го хванат, което е малко вероятно, нали…

Момичето в приемната, добродушна на вид очилата служителка на СТС[32] издува балончета с дъвката в устата си и го отпраща с махане на ръката към стълбището за нагоре. Адютанти в мокри вълнени униформи, тръгнали за щабни оперативки или към тоалетните, явно след час-два сериозно пиене, му кимат пътьом, всъщност без да го поглеждат, физиономията му е известна и позната, на кого беше приятел, не са ли състуденти от Оксфорд, на онзи лейтенант дето работи по-надолу по коридора, в ПОЧИТ…

Старата къща е била многократно подразделяна от военните копторотворци. ПОЧИТ е съкращение от Палата, Одити, Численост, Източници, Тевтония. Тя представлява хартиен лабиринт опушен от наслояван с години цигарен дим, в момента почти празен, разнообразѐн с високи като надгробни паметници черни пишещи машини. Подът е застлан с мръсен линолеум, прозорци няма: осветлението е жълтеникаво, евтино, безмилостно. Блоут надниква в канцеларията на стария си приятел от оксфордския „Джизъс Колидж“ лейтенант Оливър („Галопа“) Мъкър-Мафик. Празна е. Галопа и американецът са излезли да обядват. Добре. Хайде сега да извадим фотоапарата, да включим настолната лампа и да нагласим рефлектора ето така…

Подобни кабинки сигурно има из целия ЕТВД[33]: само три опушени изподраскани кремави талашитени стени и без собствен таван. Галопа споделя своята кабинка с един американски колега, лейтенант Тайрън Слотроп. Бюрата им са разположени под прав ъгъл, така че пряк визуален контакт между тях има само при съпроводено от скърцане на стола завъртане на около 90º. Бюрото на Галопа е чисто и подредено, а върху това на Слотроп цари невъобразима бъркотия. От 1942 година не е било почиствано до първоначалната дървесна повърхност. Всичко по него е напластено на почти отделни слоеве върху основа от равномерно поръсена по дъното бюрократична смегма, съставена от милиони миниатюрни кафеникави и червени люспи от гума за изтриване, стружки от подострени моливи, изсъхнали петна от кафе или чай, следи от захар и „Мляко за дома“, изобилие от цигарена пепел, много фини черни нишки изпаднали от лентите на пишещата машина, разлагащо се библиотечно лепило, натрошени и смлени на пудра аспирини. Върху тях следват разпръснати кламери, камъчета за запалка „Зипо“, гумени лентички, скобички за телбод, фасове и смачкани пакети от цигари, разпилени кибритени клечки, карфици, писци за перодръжки, къси моливчета от всевъзможни цветове включително и дефицитните бежов и светловиолетов, дървени лъжички за кафе, пастили за гърло марка Хлъзгав бряст производство на компанията „Тейър“ изпратени чак от Масачузетс от Налин, майката на Слотроп, парчета лепенка скоч, канап, тебешир… а над тях пласт забравени паметни записки, празни жълтеникавокафяви продоволствени книжки, телефонни номера, оставени без отговор писма, разпарцаливени листа индиго, надраскани набързо акорди за хавайска китара за дузина песни включително Войничето Джони си намери роза в Ирландия[34] („Направил е някои много елегантни аранжименти — докладва Галопа. — Като американски Джордж Формби[35] е, ако можеш да си представиш нещо такова“, — но Блоут бе решил, че е по-добре да не опитва да си го представя), празно шишенце от тоник за коса „Кремъл“, изгубени парчета от различни пъзели, на които са изобразени кехлибареножълто ляво око на ловно куче порода ваймаранер, зелени кадифени гънки на вечерна рокля, тъмносиви жилки на далечен облак, оранжев ореол на експлозия (може би залез), нитове по обшивката на „Летяща крепост“[36], вътрешната страна на бедрото на нацупена красавица от плакат… няколко стари Ежеседмични Разузнавателни Сводки от сектор Военно Разузнаване, спираловидно извита като тирбушон скъсана струна от хавайска китара, кутийки с лепкави хартиени звездички в различни цветове, части от фенерче, капак от кутия вакса за обувки марка „Самородно злато“ в който Слотроп от време на време разглежда своето мътно жълтеникаво отражение, произволен брой справочници от намиращата се по-нататък по коридора библиотека на ПОЧИТ — немски политехнически речник, Специален справочник на МВнР или Градски план — и обикновено някъде там, освен ако не е откраднат или изхвърлен, вестник „Нюз оф дъ уърлд“: Слотроп е предан читател.

На стената до бюрото на Слотроп е закачена карта на Лондон, с която в момента Блоут е зает, снима я с миниатюрния си фотоапарат. Чантата му е разтворена и кабинката започва да изпълва с аромат на зрели банани. Дали да не запали цигара, та да замаскира тази миризма?, въздухът в кабинката не помръдва и веднага ще се досетят, че някой е бил тук. Достатъчни са му четири кадъра, щрак-ссссст-щрак, колко се е отракал — надникне ли някой, просто хвърля фотоапарата в чантата и там банановият сандвич омекотява падането — издайнически звуци или вредно претоварване, за него е все едно.

Все пак жалко е, че който и да финансира тази дребна лудория, не ще да се бръкне за цветна лента. Блоут се чуди дали снимките ще излязат по-добри, макар и да знае, че няма кого да попита за това. Залепените върху картата на Слотроп звездички обхващат целия възможен багрови спектър, започвайки със сребриста (отбелязана като Дарлийн), която дели съзвездието със зелената за Гледис и златистата за Катрин, и след това погледът се прехвърля на Алис, Долорес, Шърли, два броя Сали, тук цветовете са предимно сини и червени — една групичка близо до Тауър Хил[37], виолетова плътност около Ковънт Гардън, мъглявинен поток преминава през Мейфеър, Сохо, по-нататък през Уембли и стига чак до Хампстед Хийт — във всички посоки се разпростира тази гланцова, пъстроцветна и тук-там олющена небесна твърд, Каролини, Марии, Ани, Сюзани, Елизабети.

Но цветовете навярно са просто случайно подбирани, не са закодирани. Вероятно момичетата дори не са истински. След няколкоседмични опити да изкопчи нещо от Галопа с привидно небрежни въпроси (знаем, че сте били съученици, но е прекалено рисковано да го въвличаме), Блоут може само да докладва, че Слотроп се е заел със съставянето на тази карта миналата есен, малко след като по нареждане на ПОЧИТ е започнал да прави огледи на попаденията на ракетите-бомби и очевидно е разполагал с достатъчно време в странстванията си из тези квартали на смъртта, което да посвети на хойкане по жени. Ако съществува определена причина за лепенето на хартиените звездички през няколко дни, той не е дал обяснение. Изглежда не е за самореклама, защото Галопа е единственият, който изобщо поглежда от време на време картата и то предимно с чувството на дружелюбен антрополог: „Някакво безобидно американско хоби — споделя той на приятеля си Блоут. — Навярно за да държи всички тях на отчет. Светските му връзки са доста заплетени.“ След което започва да разправя историята за Лорейн, Джуди, полицая-хомосексуалист Чарлс и пианото в склада за мебели, или за фантастичния маскарад с участието на Глория и съблазнителната й майка, за залози от по една лира за мача Блекпул: Престън Норт Енд[38], за нецензурния вариант на коледната песен „Тиха нощ“, за благоприятна и навременна мъгла. Обаче нито една от тези приказки всъщност не разяснява кой знае колко целите на хората, на които Блоут докладва…

Готово. Блоут привършва. Ципът на чантата е затворен, лампата е изключена и върната на мястото й. Сигурно ще има време да завари Галопа в „Механик и канджа“ да изпият по някоя друга бира. С каменна физиономия Блоут се провира на анемичната жълта светлина обратно през талашитения лабиринт сред наплива на влизащи момичета с галоши, навъсен, сега не е време за глезотии и цуни-гуни, все още му предстои да направи ежедневната доставка…

□ □ □ □ □ □ □

Вятърът духа на югозапад и барометърът пада. Още е ранен следобед, но под струпаните дъждовни облаци притъмнява като вечер. Тайрън Слотроп също ще бъде застигнат от дъжда. Денят бе преминал в продължителна идиотска гонитба чак до нулевата географска дължина[39] и както обикновено нямаше нищо за гледане. Предполагаше се, че това е поредната преждевременна експлозия във въздуха, отломките от горящата ракета разпръснати на много километри наоколо, повечето от тях паднали в реката, само едно парче с що-годе запазена форма, но когато Слотроп пристигна, то вече бе изцяло заобиколено от плътен кордон, какъвто не бе виждал досега, и плюс това крайно несговорчив. Меки избелели барети на фона на тъмносивите облаци, автомати Марк ІІІ Стен нагласени за стрелба на откос, широки мустаци покриващи от край до край грамадни горни устни, напълно отсъстващо чувство за хумор — абсолютно никаква възможност за който и да е американски лейтенант да хвърли само един поглед, не и днес.

Във всеки случай ПОЧИТ е беден родственик на съюзническото разузнаване. Поне този път Слотроп не е сам и за него остава слабата утеха да види как колегата му от Британското техническо разузнаване, а след това даже и неговия началник-отдел, с кола „Улзли Уосп“ модел ’37 година, пристигат разтревожени на мястото и също биват отпратени. Ха! И двамата оставят без отговор любезното кимане на Слотроп. Кофти работа, приятелчета. Но отраканият Слотроп се навърта наоколо, раздава цигари „лъки страйк“ достатъчно дълго време, за да разбере най-после каква е причината за това Неудачно Попадение[40].

И ето каква е: графитен цилиндър с диаметър пет и дължина петнайсет сантиметра, почти изцяло овъглен, с изключение на няколко люспи армейска зелена боя. Единственото оцеляло от взрива парче. Навярно такъв е бил замисълът. Като че ли има някакви листа вътре в него. Когато го вземаше старшината изгори ръката си и го чуха да крещи ах, мамка му, което предизвика смеха на по-ниско заплатените чинове. Всички очакваха капитан Прентис от АСО[41] (тези докачливи копелета никога не бързат), който пристига след малко. Слотроп го зърва — обветрено лице, едър, злобен и неотзивчив на вид. Прентис взема цилиндъра, заминава и това е всичко.

В такъв случай, мисли Слотроп, ПОЧИТ могат, леко отегчени, да изпратят петдесетмилионното междуведомствено искане до това АСО с молба да им бъде представен някакъв протокол, описващ съдържанието на цилиндъра и, както обикновено, то да бъде оставено без внимание. Какво пък, Слотроп не се чувства обиден. АСО пренебрегва всички наред, и всички пренебрегват ПОЧИТ. Всъщност, има ли някакво значение? Това е последната му ракета за известно време. Евентуално и завинаги.

Тази сутрин в неговата кошничка за „Входящи“ имаше заповед, с която го командироваха в еди-коя си болница в Ист Енд. Никакви пояснения, освен машинописно копие от уведомителното писмо до ПОЧИТ, изискващо прехвърлянето му като „участник в изпитателната програма на А.П.П.[42]“. Изпитания? А.П.П. означава Агенция за политическа пропаганда, Слотроп провери това. Без съмнение поредната Минесотска Многопрофилна изгъзица[43]. Но поне ще донесе някакво разнообразие от отегчителното търсене на ракети, което взема да му досажда малко.

А някога на Слотроп това му бе приятно. Наистина. Поне така му се струваше. Сега много от случките преди 1944 година вече са му леко замъглени. Той помни първия Блиц[44] само като един продължителен късметлийски период. Нищо пуснато от Луфтвафе[45] не падаше близо до него. Обаче това лято немците предприеха обстрел с техните бръмчащи бомби. Вървиш по улицата или дремеш в леглото и изведнъж над покривите се разнася този пърдящ звук — ако само продължава, усилва се до предела и затихва, хубаво, значи някой друг да му мисли… но ако двигателят изключи, внимавай в картинката — бомбата начева да пада, да разпръсква гориво отзад, но не от дюзата, и разполагаш с 10 секунди да се скриеш някъде. Всъщност не е чак толкова кофти. Скоро обръгваш и даже от време на време се обзалагаш на дребно, по един-два шилинга, със съседа по бюро Галопа Мъкър-Мафик, къде ще удари следващата пърдилка…

Но после през септември захванаха да долитат ракетите. Шибаните ракети. Към тези копелета няма приспособяване. Невъзможно е. За първи път той с изненада установи, че наистина е уплашен. Започна да пие повече, да спи по-малко и да пуши непрекъснато, с неясното усещане, че го нарочили за мухльо. Господи, не трябваше да продължава така…

— Слотроп, вече имаш една цигара в устата…

— Това е от нерви. — Все пак Слотроп запалва още една.

— Добре, обаче не вземай от моите — умолява го Галопа.

— Едновременно две, скиваш ли? — насочва ги надолу, като кучешки зъби от комикс.

Лейтенантите се гледат през бирените сенки, а навън зад високите студени прозорци на „Механик и канджа“ денят отива към заник и Галопа е готов да се разсмее или да изпръхти о Господи през дървения Атлантик на тяхната маса.

През изминалите три години бе имало изобилие от Атлантици, често значително по-бурни от този, който един Уилям, първият трансатлантически Слотроп, е пресякъл преди много поколения. Грубо облекло и реч, отклонения в поведението — една кошмарна вечер бяха изхвърлили и двамата от клуб „Джуниър Атиниъм“ защото пияният Слотроп, гост на Галопа, бе приклещил Де Ковърли Покс върху билярдната маса с намерението да пробие с клюна на някакъв препариран бухал югуларната му вена, а последният опитваше да натика билярдна топка в гърлото на нападателя. Подобни изстъпления се случват с тревожна периодичност: и все пак благоразположението е достатъчно здрав кораб за такива океани, а Галопа винаги е наоколо, изчервен или усмихнат и Слотроп е удивен: когато наистина има нужда от помощ, Галопа винаги се е отзовавал.

Слотроп знае, че може да говори откровено. Това не е кой знае колко свързано с днешния любовен отчет за Норма (пухкави тийнейджърски крака на момиче от Сидър Рапидс, Айова), Марджъри (висока, изящна, тяло като от кордебалета на вариететния „Уиндмил Тиътър“) и за странните преживелици в съботната вечер в клуб „Фрик Фрак“ в квартал Сохо, долнопробно свърталище с лоша слава, оборудвано с подвижни прожектори във всевъзможни пастелни оттенъци, табелки ВХОД ЗАБРАНЕН и ДЖАЗОВИ ТАНЦИ НЕ СА РАЗРЕШЕНИ за успокоение на разните му там полицаи, военни и цивилни, каквото и да означава „цивилен“ в наше време, отбиващи се понякога там и където напук на всякакви вероятности, в резултат от неизвестно какъв отвратителен таен сговор, Слотроп, който има среща с едната от тях, влиза и вижда кого? — и двете наредени в една линия, ракурсът е нарочно подбран специално за него, над синьото вълнено рамо на един машинист 3-ти клас, под голата мишница на момиче предизвикателно застинало във вихъра на танца джитърбъг, докато подвижните светлини нашарват кожата й с лавандулови петна и ето, внезапно нахлува параноята, двете лица започват да се обръщат към него…

По случайност върху картата на Слотроп младите дами са обозначени със сребърни звезди. Изглежда се е чувствал сребрист и двата пъти — блестящ, звънтящ. Оцветяването на налепените от него звезди по картата съответства единствено на възприятията му в онзи ден, от синьо до златисто. Изобщо не ги е класифицирал поотделно — а и как би могъл? С изключение на Галопа никой не вижда картата, пък и Бог му е свидетел, те всички са хубавици… Слотроп ги открива във всеки лист или цвете из този зимуващ град, в чайните, по опашките, увити със забрадки или сгушени в палтата, въздишащи, кихащи, краката им в дълги дебели памучни чорапи стъпили на бордюрите, спират коли на автостоп, печатат на машина или подреждат документи в папки, със стърчащи от бухналите им прически „помпадур“ жълти моливи — зрели дами, сексапилни достъпни жени, острогърди момичета с плътно прилепнали пуловери — да, може би това е донякъде маниашко, но… „Зная, безумна любов и наслада има достатъчно на света, — проповядвал е Томас Хукър[46], — тъй както биват дивата мащерка и билки други. Ние обаче ще обработваме градината на любовта и градината на насладата, засадени от самия Господ Бог.“[47] Как расте градината на Слотроп. Народила е много повет, незабравки, седефчета — и навсякъде изобилие от жълто-виолетови, като смучки, теменуги.

Той обича да им разправя за светулките. Английските момичета не знаят нищо за светулките и това общо взето е всичко, което Слотроп знае със сигурност за английските момичета.

Картата озадачава Галопа. Тя не може да бъде приписана на типично американската креслива педерастия, освен като студентски рефлекс във вакуум, невъзможен за възпиране от Слотроп рефлекс да лае всеки път, когато влиза в празна лаборатория или в многобройни разклонени кънтящи коридори, след като нуждата е отпаднала много отдавна, а братята са заминали на ІІ Световна война и към техните шансове за смърт. Слотроп всъщност не обича да споделя за неговите момичета: дори сега Галопа трябва дипломатично да го подръчква. Отначало Слотроп от старомодно джентълменство, изобщо не говореше на тази тема, докато не установи колко срамежлив е Галопа. Тогава му стана ясно, че Галопа се надява да бъде уреден с жена. Горе-долу по същото време Галопа започна да схваща мащабите на Слотроповата изолация. Освен момичетата, с които много рядко се виждаше отново, Слотроп нямаше близък човек в Лондон, с когото да размени две приказки за каквото и да е.

Въпреки това Слотроп глупашки добросъвестно продължава ежедневно да обновява картата. В най-добрия случай тя е прослава на някакъв поток, мимолетност, от който — измежду падащите от небето внезапни разрушения и тайнствени заповеди пристигащи от мрачната суетня на нощите, според него отредени единствено за сън — той може да запази един момент тук-там, дните отново захладняват, утринен скреж, да погали гърдите на Дженифър под студената вълна на пуловера, облечен, за да я сгрее малко в окадения от въглищата коридор, чието дневно униние той никога няма да изпита… чаша говежди бульон в предкипящо състояние попарва голото му коляно и Айрин, гола като него, очертана в квадрата на застъклената слънчева светлина, издърпва и оглежда скъпоценните найлонови чорапи един след друг, за да подбере от тях чифт без бримки, и всеки отделен чорап искри и лъщи на проникващите през зимната външна решетка на прозореца слънчеви лъчи… в стаята на Алисън се дочуваха актуално-модни носови американски женски гласове идващи от каналите на някаква грамофонна плоча и преминали през игличката от кактусов бодил на маминия радиограмофон… сгушени един в друг, за да запазят топлината, всички прозорци със затъмняващи завеси, никакъв проблясък, с изключение на огънчето от последната им цигара, английска светулка, подскача ръкописно и оставя леко провлачена следа, неразчетими думи…

— И какво стана?

Слотроп мълчи.

— Твоите две есески[48]… когато те видяха?… — После забелязва, че вместо да продължи историята, Слотроп е започнал да трепери. Всъщност от известно време трепери. Тук е студено, ала не чак толкова. — Слотроп…

— Не зная. Господи! — Обаче усещането е интересно. Много, много особено. Той не може да спре. Вдига яката на куртката си, пъха ръце в ръкавите и известно време остава така. — Те не се чуват, когато долитат — отбелязва най-после той след продължителна пауза и вече извадена цигара.

Галопа знае кои са „те“ и извръща очи. Кратко мълчание.

— Естествено, че не можеш да ги чуеш. Те летят със свръхзвукова скорост.

— Да, обаче… не е там работата — изстрелва думите в кратките интервали между треперливите пристъпи — онези другите, Фау-1, ги чуваш, нали? И сигурно имаш възможност да отбиеш от пътя, да се скриеш някъде. Но тези неща първо експлодират и-и-и едва след това ги чуваш как пристигат. Освен ако вече не си мъртъв, тогава не ги чуваш.

— Същото е и в пехотата. Ти знаеш. Никога не чуваш този, който те улучва.

— М-м-м да, но…

— Слотроп, представи си го като един много голям куршум. Със стабилизатори.

— Мамка му — през потракващи зъби, — утеши ме, няма що.

Приведен тревожно през аромата на хмел и мрачното униние, вече по-обезпокоен от треперенето на Слотроп, отколкото от който и да е лично свой призрак, Галопа разполага само със случайно известни му доказани средства, за да опита да го прогони.

— Да видим ще можем ли да ти издействаме да те пратят там, където са ударили някои…

— И защо? Хайде стига Галоп, те са напълно унищожени. Нали?

— Не знам. Даже ме съмнява дали и немците знаят. Но по-добра възможност да натрием носовете на ония от Техническото разузнаване няма да ни се удаде. Така е.

По този начин Слотроп бе включен в разследването на „инцидентите“ с Фау-бомбата. Последствия. Всяка сутрин — в началото — някой от Гражданската Отбрана препращаше на ПОЧИТ списък с вчерашните попадения. Слотроп получаваше последен списъка, откъсваше изподрасканата с молив съпроводителна бележка, изкарваше от гаража все същия раздрънкан „хъмбър“ и правеше своите инспекционни обиколки, един Свети Георги със закъсняла реакция след събитието, ходеше да рови за изпражнения на Змея, за несъществуващи отломки от немско оръжие и вписваше празни заключения в бележника си, с една дума трудотерапия. Тъй като списъците с попаденията вече стигаха по-бързо в ПОЧИТ, често Слотроп се появяваше навреме, за да помогне на спасителните екипи: втурваше се подир кучета на кралските ВВС с нервно играещи мускули сред миризмата на хоросан, изтичащ газ, дълги наклонени разцепени летви и провиснали мрежи, проснати безноси кариатиди, нападнати от ръжда открити резби и гвоздеи, прашна следа от ръката на Нищото пресичащата диагонално тапетите с пауни отдавна разперили опашки сред гъсти ливади пред къщи от XVІІІ век, пред надеждни горички зелен дъб… сред призивите за тишина приближаваха там, където ги очакваше някаква стърчаща ръка или светлееща кожа, оцелял или жертва. Отначало, когато не можеше да помогне, той се отдръпваше настрана и отправяше традиционни молитви към Бога, за първи път от онзи Блиц, за да победи животът. Но прекалено много хора умираха и скоро той установи, че няма смисъл и престана.

Вчера се случи добър ден. Откриха едно дете, живо, момиченце, полузадушено под стоманена маса. Докато изчакваха носилката Слотроп държеше посинялата му от студа ръчичка. На улицата лаеха кучета. Когато момиченцето отвори очи и го видя, първите му думи бяха: „Имаш ли дъвка, приятел?“ Затрупана от два дни, без дъвка — а той успя да намери само пастили Хлъзгав бряст. Почувства се като идиот. Преди да я отнесат, тя все пак придърпа ръката му и я целуна, бузата и устните й, осветени от нафтовите лампи, бяха студени като скреж, градът около тях моментално се превърна в непредлагащ никакви изненади повече вмирисан на мухъл голям опустошен хладилник. В този момент момиченцето се усмихна, съвсем слабо и Слотроп разбра, че точно това е очаквал, еха-а, усмивка а ла Шърли Темпъл[49], сякаш именно заличаваща изцяло опустошението, сред което я бяха намерили. Просто безумие някакво. Той е клюмнал на дъното на своя кръвен поток, изразяващо се в 300 години недодялана дървенящина, и най-многото, което може да бъде постигнато, е някакво изнервено примирие със собственото провидение. Отслабване на напрежението. Всяка от ежедневно навестяваните от него руини се явява проповед за суетата. Седмиците минават бавно едвам-едвам и фактът, че не може да открие дори едничка частица от каквато и да е ракета, говори най-убедително колко неделим е актът на смъртта… Пътят на поклонника Слотроп: светският град Лондон му повелява, че ако завие на който и да е ъгъл, той може да се окаже попаднал в притча.

Мира не му дава мисълта за ракета с неговото име — ако те наистина са решили да го пречукат („Те“ включва много, много по-обширни вероятности от Нацистка Германия), това е най-сигурният начин, нищо няма да им струва да напишат името му на всяка ракета, нали?

— Ами да, това може да бъде полезно — някак странно го поглежда Галопа. — Особено по време на битка, нали разбираш, да симулираш подобна реакция. Мно-о-о-го полезно. Наречи го „оперативна параноя“ или нещо в такъв смисъл. Но…

— Кой симулира? — пали цигара и разтърсва перчем през дима. — Божичко, Галоп, слушай, не искам да те разстройвам, но… моята просрочка е повече от четири години, точно така, и това може да се случи всеки момент, следващата секунда, нали, ей така ненадейно… мамка му… Просто нула, просто нищо… и…

Това не е нещо, което можеш да видиш или да пипнеш — внезапно изтичане на газ, експлозия във въздуха, никаква следа изобщо… едно Слово, произнесено без предупреждение в ухото ти, а после тишина навеки. Освен невидимостта й, освен удара на чука и страшният съд, ето това е истинският ужас от нея, дразнещ, обещаващ му смърт с типично германска и абсолютна увереност, с презрителен смях омаловажава и принизява всички кротки достойнства на Галопа… не, приятелю, това не е куршум със стабилизатори… не е Словото, не е единственото Слово, раздиращо на парцали деня…

Една петъчна вечер миналия септември току-що бе излязъл от работа и вървеше към метростанцията на „Бонд Стрийт“, замислен за предстоящия уикенд и двете есески, Норма и Марджъри, които не трябваше да узнават една за друга, и тъкмо когато бе протегнал пръст да си бръкне в носа, внезапно в небето, на четири-пет километра зад него и нагоре по реката, едно напомняне за смъртта, остър трясък и веднага след него мощна експлозия, почти като гръмотевица. Но не съвсем. Десетина секунди по-късно същото се повтори, този път някъде пред него: ясно и тежко, над целия град. Лондон бе хванат във вилка. Не беше „бръмчилка“, не беше от Луфтвафе.

— И гръмотевица не е — гласно отбеляза той, озадачен.

— Някакъв газопровод е гръмнал — жена с кутия за обед, с подпухнали очи към края на деня, забива лакът в гърба му, минавайки край него.

— Не, това са германците — приятелката й, с бухнал рус бретон под карираната забрадка, изобразява някакъв страховит ритуал, повдига ръце към Слотроп, „ето, идват да го пречукат, те просто обожават дебели пухкави американци“, още малко и ще се пресегне да щипне бузата му и да я раздърпа насам-натам.

— Здравей, чаровнице — подхвърли Слотроп.

Синтия. Той успя да вземе телефонния й номер преди да бе махнала „чао“ и потънала в гъстата час-пикова тълпа.

Беше поредният чугунено-сив лондонски следобед: жълтото слънце разнищено от хиляди пъхтящи, безсрамно щръкнали нагоре комини. Този пушек не е просто диханието на деня, не е просто някаква тъмна сила — това е върховно присъствие, то живее и се движи. Хората пресичат улиците и площадите, вървят във всички посоки. Стотици автобуси бръмчат по дългите бетонни виадукти, напластени, в резултат от години безмилостна експлоатация и неудоволствие, в мъгляво-сиво, мазно-черно, оловно-червено и бледо-алуминиево, между купчини скрап и отпадъци високи колкото жилищен блок, по остри завои преминаващи в шосета задръстени от военни конвои, други високи автобуси и камиони с покрити с брезент каросерии, велосипеди и автомобили, всеки с различно местоназначение и изходна точка, всички се точат, спират от време на време, а над цялата тази картина огромната газова развалина на слънцето сред заводските комини, преградните балони, електропроводите и димоходите, кафяви като дълго време престояло на закрито дърво, все по-тъмно кафяво и след миг преминаващо почти в чернота — вероятно истинската цел на залеза — която е за теб вино и разтуха.

Моментът бе 6:43:16 британско двойно лятно време: небето ударено като тъпан на Смъртта все още кънти, а курът на Слотроп — какво става тука? — я виж как във войнишките му гащета коварният надървен хуй се раздвижва, готов за скок — о, велики Боже, това пък откъде се взе?

В неговата история и вероятно, Бог да му е на помощ, в неговото досие, е регистрирана една странна чувствителност към това, което е разкрито в небето. (Обаче надървяне?)

У дома, в Мингебъра, Масачузетс, в двора на независимата църква, на старата шистова надгробна плоча е изобразена подаваща се от облак Божията ръка, контурите тук-там ерозирали от 200 години работа на сезонни ледени и огнени длета, а надписът гласи:

В памет на Констант Слотроп,

починал на 4-ти март 1766 година

на 29-годишна възраст.

Със смърт заплащаме дълга си към природата.

Аз го платих, а сега е и твой ред.

Констант е виждал, и не само със сърцето си, тази щръкнала от мирските облаци каменна десница с очертани от непоносима светлина контури, извисена над шепота на неговата река и скатовете на неговите дълги сини бъркшърски хълмове, да сочи право към него, както е щял да я вижда и синът му Вариабъл Слотроп, а след това и всички от Слотроповия род, девет-десет търкулнати назад и вътрешно разклонени поколения: с изключение на Уилям най-първият, що лежи под окапали листа, джоджен и върболист плакун, студени брястови и върбови сенки затулили гробището опряло в тресавище в дълга последователност на гниене, прецеждане и сливане с почвата, оглеждал е надгробните камъни с изобразени кръглолики ангели и по кучешки издължени носове, озъбени черепи с дълбоко зейнали очни кухини, масонски символи, урни с цветя, изправени и прекършени перести върби, часовници с изтекъл пясък, слънца пред изгрев или залез надничащи като Килрой[50] иззад техния хоризонт, и епитафии, от прямодушни и честносърдечни като тази за Констант Слотроп, през високопарни стихове от „Звездното знаме“ за госпожа Елизабет, съпругата на лейтенант Айзая Слотроп († 1812):

Сбогом приятели скъпи, в гроб лежа аз сега

До който ме доведе жътвата на Смърт Ненаситна

И тъй както ме е учило Светото Писание.

Ще чакам Христос да възкръсне и избави вси Свои чада.

Чуй моя плач читателю! Помисъл отправи към небето.

И докато големия Божи стан там горе тъче в мрак,

А изпитанията ни тук долу само нишки са от Любовта Му,

Насред сполуката знай, че смъртен си ти.

До Фредерик († 1933), дядото на настоящия Слотроп, който с типично коварство и сарказъм е задигнал своята епитафия от Емили Дикинсън, без да посочи нейното авторство:

Понеже не успях за смъртта да спра,

Тя с милостиво усърдие изчака ме.

Всеки поред е плащал своя дълг към природата, а излишъците завещавал на следващата брънка в семейната верига. Започнали като прекупвачи на кожи, обущари, осолвачи и опушвачи на бекон, преминали към стъкларство, ставали членове на градски управи, строители на щавилни за кожи, собственици на кариери за мрамор. Мраморен прах, посивявал на километри всичко наоколо, прах, който бил диханието и призраците на хилядите псевдоатински паметници издигани другаде из цялата Република. Все другаде, но не и тук. Парите изтичали навън чрез портфейли от акции по-заплетени от каквато и да е генеалогия: запазилите се у дома в Бъркшир остатъци били влагани в горски участъци, чиито намаляващи с акри зелени простори бивали мигновено преобразувани в хартия — тоалетна, за банкноти, печатарска — средство или основа за лайна, пари или Слова. Те не били аристократи, нито един Слотроп не е бил член на Съмърсет Клуб нито е бил включен в Светския Регистър. Управлявали своето предприятие мълчаливо, в катадневния живот се сливали с окръжаваща ги тъй цялостно динамика, както посмъртно щели да се слеят с гробищната земя. Лайна, Пари и Слово, трите американски истини, задействащи и контролиращи американския напредък, обсебили Слотропови и ги приковали навеки към участта на страната.

Но те не преуспявали… а само упорствали и въпреки че всичко започвало да пропада горе-долу по времето, когато Емили Дикинсън, винаги някъде наблизо, пишела:

Опустошението е труд рутинен за

Дявола, последователен и бавен;

Крахът не става просто тъй, в миг,

Провалът неизменно търпелив е.

те все пак продължавали. За другите хора традицията била пределно ясна, всички знаели: добивай, разработвай, взимай всичко каквото можеш, докато го изчерпиш, след това продължавай на запад, там има още много. Но поради някаква логична инерция, своенравните и опърничави Слотропови спрели и заседнали на изток от Бъркшър — близо до наводнените каменоломни и обезлесените склонове, оставени от тях като подписани признания из цялата тази сламено-кафява, ерозирала земя на вещици. Доходите намалявали, семейството непрекъснато се увеличавало. Както през всяко второ или трето поколение, лихвите от разнообразните безтитулярни доверителни фондове бивали обръщани с трайно постепенно намаляващо темпо от бостънските семейни банки в някой нов фонд, в безкрайна едва осезаема поредица, година след година, пресъхващи… но никога не стигащи чак до нулата.

Настъпването на Депресията само потвърди това, което бе започнало. Слотроп израсна сред планинско опустошение на банкрутиращи предприятия, оградите около именията на безмерно заможните полумитични нюйоркски виладжии се връщаха към предишната буйно обрасла зелена занемара или сламена гибел, кристалните прозорци изпотрошени до един, Хариманови и Уитни заминали, ливадите прорастваха до сено, и есените вече не бяха време за фокстроти в далечината, лимузини и ярки светлини, а отново само за обичайните щурци, за ябълките, за ранни слани прогонващи колибрита, източен вятър, октомврийски дъждове: определено зимни явления.

В 1931-ва, годината на Големия пожар в хотел „Еспинуол“, младият Тайрън гостуваше на своите леля и чичо в Ленъкс. Беше април, но за секунда-две, пробуждайки се в непозната стая от тропота на големи и малки братовчеди по стълбите, той мислеше за зимата, защото толкова често баща му или Хоган го бяха будили по същия начин и по същото време и все още примигващ през избледняващия сън, го бяха издърпвали навън на студа да гледа Северното сияние.

Те го бяха уплашили до посиране. Щяха ли след миг да се разтворят сияещите завеси? Какво щяха да искат да му покажат духовете на Севера, натъкмени в техните премени?

Но тогава беше пролетна нощ, а небето пламтеше в топло-оранжево и червено, сирените виеха в долините около Питсфилд, Ленъкс и Лий, съседите бяха наизлезли в техните веранди, гледаха нагоре към искрящия порой, засипващ планинския склон… „Като звезден дъжд, — подхвърляха те. — Като пепел от Четвърти юли…“ Беше 1931-ва и такива бяха сравненията. Жаравата падаше неспирно цели пет часа, децата придрямваха, а възрастните отиваха да пият кафе и да си разправят истории за пожари от предишни години.

Но какво беше това Сияние? Кои фантоми го управляваха? Да допуснем, че в следващия момент всичко това, цялата нощ ще излезе от контрол, завесите ще се развеят и ще ни покажат една зима, каквато никой от нас не е предполагал…

6:43:16 БДЛВ[51] — точно сега и тук в небето настъпва същото разгръщане, то е готово да пробие облаците, светлината очертава още по-ясно лицето му, сега всичко ще избяга в миг и той ще се загуби, ще се обърка, както хората от неговия край бяха предричали от самото начало… Стройни тънки църковни камбанарии накацали тук-там по всички есенни хълмове, след малко ще пламнат бели ракети, още само няколко секунди обратно броене, кръглите църковни прозорци поемат неделната светлина и тя възвисява и пречиства лицата над амвоните, които обясняват що е това Божие благоволение и тържествено обявяват: ето тъй се случва то — да, ослепителната исполинска длан се протяга от облаците…

□ □ □ □ □ □ □

На стената в богато орнаментирано гнездо от патиниран бронз гори тихо напяваща слоеста газова струя, регулирана до ниво, което учените от миналия век наричали „чувствителен пламък“[52]: в основата, където излиза от дюзата, той е невидим, а след това преминава в равна синя светлина, която няколко сантиметра по-нагоре започва да трепти в мъждукащо конусче и то реагира и на най-слабите промени на въздушното налягане в стаята. Пламъкът отбелязва влизащите и излизащи гости, всеки от тях любопитен и вежлив, сякаш на масата върви някаква хазартна игра. Кръгът на седящите изобщо не отвлича вниманието си, на тях нищо не им пречи. Тук няма тайнствени бели ръце или блестящи спиритични конуси.

Офицери от шотландския стрелкови полк в парадни карирани панталони, сини навуща и фустанели влизат бавно, разговаряйки с американски войници и сержанти… свещеници, опълченци или пожарникари след дежурство, с натежали от миризма на дим гънки на вълнените им дрехи, всички в отвратително настроение поради недоспиването, само един час сън и това им личи по физиономиите… стари дами от началото на века в крепдешинени рокли, антилци меко оплитащи гласните около не толкова гъвкавите поредици от руско-еврейските съгласни… Повечето се плъзгат по допирателната на свещения кръг, едни остават, други хлътват отново в съседни стаи, и всичко това без да смущават или прекъсват седналия с гръб към стената най-близо до чувствителния пламък строен медиум с кестеняворижи къдрици обхванали плътно черепа му като тюбетейка, високо гладко чело и тъмни устни мърдащи ту леко-леко, ту разкривени от болка:

— Едва-що Роланд навлязъл в царството на Доминус Блицеро[53] и разбрал, че всички знамения се били обърнали против него… Светлините, които той, бидейки един от вас, изучавал тъй подробно, местоположение и движение, всичко се било събрало там в отсрещния край, всичко танцувало… неуместен танц. Нито следа от традиционния за Блицеро напредък, не, нещо ново… чуждо. Роланд също започнал да насочва вниманието си към вятъра, нещо, което неговата тленност никога дотогава не му била позволявала. Открил, че вятърът е толкова… толкова весел и радостен, че стрелата просто е трябвало да обръща посоката си и да лети заедно с него. Вятърът духал неспирно целогодишно, година след година, но Роланд усещал само този, който духал веднъж на сто години… той има предвид единствено своя индивидуален вятър. Обаче… Селина, вятърът, навсякъде вятър…

Тук медиумът прекъсва и мълчи известно време… стон… тих, отчаян миг.

— Селина. Селина. Значи си тръгна?

— Не, скъпи мой, — бузите й набраздени от предишни сълзи, — слушам те.

— Това е контрольорът[54]. Всичко произтича от едно затруднение: контролът. За първи път контрольорът беше вътре, нали разбираш. Контрольорът е сложен вътре. Вече не се налага да страдам пасивно от „външни сили“, да се обръщам по посоката на всеки вятър. Сякаш…

— Вече не е нужно пазарът да бъде управляван от Невидимата Ръка, защото сега той може да се самосъздава отвътре, със собствена логика, импулс, стил. Поместването на контрольора вътре де факто потвърждава станалото: вие сте се освободили от Бога. Но сте възприели една много по-голяма и по-зловредна илюзия. Това е илюзията за контрол. Че „А“ може да направи „Б“. Но това е невярно. Изцяло погрешно. Никой не е способен да прави. Нещата само се случват, „А“ и „Б“ са нереални, имена на отделни части, които трябва да бъдат неразделими…

— Поредната глупост в стил Успенски[55] — прошепва дама с плавна походка, хванала под ръка един докер.

Докато те преминават, ароматите на дизелово гориво и одеколон Sous le Vent[56] се примесват. Джесика Суонлейк, младо румено момиче в униформа на редник от СТС[57], подушва предвоенния парфюм, вдига глава, хммм, роклята според нея струва около 15 гвинеи и още кой знае колко продоволствени купони, вероятно е от „Хародс“, и на мен ще стои много по-добре, сигурна е тя. Дамата внезапно се оглежда през рамо, усмихва се, така ли? Боже мой, тя чу ли ме? Напълно възможно е, на такова място.

Стиснала шепа стрелички, разсеяно издърпани от мишената на стената, Джесика стои отдавна до спиритическата маса, свела глава, а между кафявата вълнена яка и кестенявата коса, спускаща се по-светла от двете страни на бузите й прозират най-горният гръбначен прешлен и бледият тил. В ямката на дланта й потрепват месингови гърла и гърди, стоплени от нейната кръв. Джесика опитомява перестите им кръстчета, поглажда ги с крайчетата на пръстите, като че ли самата тя се плъзга в повърхностен транс…

Навън, търкаляйки се от изток, идва приглушеният продран рев на още една ракетна бомба. Прозорците потракват, подът се разлюлява. Чувствителният пламък се гмурва в търсене на убежище, сенките върху масата започват да танцуват и потъмняват в посока към съседната стая, след това пламъкът подскача, кара ги да се дръпнат отново на половин метър навътре, и изчезва напълно. Газ съска в тъмната стая. Милтън Глоуминг, който преди десет години бе взел с отличие изпитите си в Кеймбридж, зарязва стенографирането и отива да изключи газта.

Изглежда моментът е напълно подходящ за Джесика да хвърли стреличка, само една. Косата й се полюшва, гърдите й подскачат възхитително под реверите от плътна вълна. Въздухът просвистява, туп, в лепкавите влакна, право в центъра. Милтън Глоуминг повдига вежди. Разумът му, непрекъснато трупащ съответствия, стига до заключението, че е намерил още едно.

Медиумът, вече раздразнен, е започнал бавно да изплува от транса. Никой не може да каже какво става от другата страна. Този сеанс, подобно на всеки друг, изисква не само собствен близък и светски кръг, но и основен четиристранен съюз, който в никакъв случай не трябва да бъде разкъсван, в нито едно негово звено. Роланд Фелдспат (духът), Питър Сакса (контрольорът), Карол Ивънтир (медиумът), Селина (съпругата и вдовицата). Някъде — поради изтощение, отвличане на вниманието, пренасочване или вълна от бял шум в ефира — тази комбинация вече започва да се разпада. Присъстващите се отпускат, скърцат столове, прозвучават въздишки и покашляния… Милтън Глоуминг бърника тетрадката си, рязко я захлопва.

След малко влиза Джесика, бавно, разсеяно. Никаква следа от Роджър, и Джесика не е сигурна дали той изобщо иска тя да идва да го търси, а Глоуминг, макар и срамежлив, не е толкова ужасен като някои други приятели на Роджър.

— Роджър казва, че сега ти ще преброиш всички думи, които си записал и ще начертаеш крива или нещо подобно. — Изрича го бодро и весело, за да отклони всякакви забележки относно инцидента със стреличката, чието споменаване тя би предпочела да избегне. — Само на сеансите ли го правиш?

— Автоматични текстове[58] — мръщи се обикновено нервният в присъствието на момичета Глоуминг, кима. — Един-два епизода с говорещи табли[59], да, да… ние опитваме да разработим речник на кривите… определени патологии, определени характерни форми, нали разбираш…

— Не съм сигурна, че те разби…

— Добре. Припомни си формулирания от Зипф Принцип на Най-малкото Усилие[60]: ако представим графично отношението на честотата на дума Pn спрямо нейното поредност n в логаритмичните координати, — дърдори той на нейното мълчание, даже объркването й е грациозно, — естествено би трябвало да получим нещо като права линия… обаче ние имаме данни, които напълно определено подсказват наличието на криви. Е, условията всъщност са доста по-различни: например в горната част шизофрениците не заемат постепенно по-вертикална позиция, а имат склонността да се разполагат малко по-плоскостно, а след това прогресивно по-отвесно, в нещо като арка… Мисля, че при този човек, Роланд, имаме класическо параноично разположение…

— Аха. — Тази дума й е позната. — Според мен ти се пооживи, когато Ивънтир каза „обърнали против“.

— „Против“, „срещу“, ще се удивиш колко често изниква тази дума.

— А коя е най-често срещаната дума? — пита Джесика. — Номер едно в твоята класация?

— Същата както при всички подобни случаи — отвръща статистикът, сякаш това е всеизвестно: — „смърт“.

Възрастен надзорник по гражданската отбрана, скован и тъничък като муселин, се повдига на пръсти, за да запали отново чувствителния пламък.

— Между другото, а-а-а-а, къде е отпрашил твоят безумен млад джентълмен?

— Роджър е с капитан Прентис. — Маха неопределено с ръка. — Обичайното Тайнствено Учение с Микрофилми.

Провежда се в някакво отдалечено помещение на масата за игра на „корона и котва“[61], в която случайността има незначително отношение, талази цигарен дим и дърдорене, по Би Би Си приглушено звучи „Фокман и неговия апачки оркестър“, масивни халби с бира и изящни чаши с шери, зимен дъжд в прозорците. Време за уединение и разговори насаме, за газова камина, шалове в студената вечер, за гушкане с младото гадже или с остарялата половинка или, както тук в „Сноксол“, за добра компания. Това е убежище — навярно истинско средоточие на безметежността, едно от няколкото разпръснати из настоящото продължително военно време — където хората се събират с цели, не напълно съответстващи на военните интереси.

Пирата Прентис усеща донякъде такова спокойствие отчасти, косвено, всъщност вместо класова раздразнителност: сред тези хора усмивката не слиза от лицето му като несъкрушим фронт. Заимствана е от филмите — същото дяволито ирландско подхилкване, което приятелчето Денис Морган[62] отправя към черния дим, бълван от всяко застреляно от него жълто плъхче със стърчащи зъби.

Усмивката е толкова полезна за него, колкото той самият е ценен за Фирмата — а всеизвестно е, че Те са готови да използват и най-долните отрепки, предатели, убийци, перверзници, негри, дори и жени, за да получат това, което искат. Първоначално може и да не са били сигурни в полезността на Пирата, но впоследствие, с нейното развитие, Те вече наистина бяха напълно уверени в нея.

— Генерал-майор, не трябва да одобрявате това, наистина.

— Наблюдаваме го денонощно. Той явно не напуска физически помещението.

— Значи има съучастник. Те стигат някак до неговия човек, с хипноза или наркотици, не знам, и го успокояват. За Бога, остава да започнете да обсъждате хороскопи.

— Хитлер го прави.

— Хитлер е вдъхновен човек. А ние с вас сме просто чиновници, не забравяйте…

След първата вълна на интерес, броят на разпределени към Пирата клиенти намаля малко. Понастоящем той, по свои собствени усещания, носи общо взето достатъчен товар от случаи. Обаче това в действителност не го задоволява. Онези благовъзпитани маниаци от АСО[63] — а-а-а, много добре, капитане — бълват многословни рапорти, влачат крака, казионните им очила хвърлят отблясъци, чудесно, а защо не го демонстрирате някой път пред нас, в клуба?…

Пирата има нужда от Тяхното доверие, от аромата на хубаво уиски и опушен тютюн латакия, съставляващи благоуханието на Тяхната грубовата любов. Нужно му е разбиране от неговите хора, а не от тези педантични отрепки и многознаещи ненормалници в „Сноксол“, дотолкова предани на Науката и невъобразимо търпеливи, че тук (за което съжалява от все сърце), е може би единственото място в пределите на военната империя, където той се чувства не съвсем чужд…

— Изобщо не е ясно какво имат предвид те, абсолютно непонятно е — възмущава се Роджър Мексико. — Законът за магьосничеството е отпреди повече от 200 години, това е отживелица от напълно различна епоха, друг начин на мислене. И изведнъж, ни в клин ни в ръкав, сега, в 1944 година ни атакуват с обвинения както им падне. Нашият господин Ивънтир — жестикулира към медиума в другия край на стаята, който разговаря с младия Гавин Трефойл — може да бъде нападнат всеки момент: ще се вмъкнат през прозореца, ще откарат опасния бандит Ивънтир в „Скръбс“[64] по обвинение, че е „симулирал опит да направи или да използва някакво заклинание, за да накара духовете на покойниците действително да присъстват там, където той се намира в даден момент, и тези духове да контактуват на място с присъстващи живи хора“, Господи Боже мой, що за малоумни фашистки скапаняци…

— Внимавай, Мексико, ти отново губиш предишната обективност, а това не подобава на един учен. Ненаучно е.

— Задник! Ти си на тяхна страна. Не го ли усети тази вечер, досами вратата? Това е едно огромно параноично блато.

— Е да, имам известен талант за това — още докато говори, Пирата осъзнава, че думите му звучат прекалено рязко и опитва да заглади изблика с: — Не знам дали наистина съм подготвен за такава множественост…

— Аха, Прентис. — С каменна физиономия, абсолютно неподвижни вежди, устни. Толерантност. Аха. — Защо не дойдеш този път, нашият доктор Гроуст да те провери на неговия ЕЕГ[65].

— Може, ако съм в града — неопределено.

Тук има проблем с безопасността. Невнимателното дърдорене потопява кораби и Пирата не може да бъде сигурен, дори в Роджър Мексико. Текущата операция е съставена от прекалено много кръгове, вътрешни и външни. Списъците с имащите право да получават информация за нея стават все по-кратки, колкото повече се придвижваме, брънка след брънка, към центъра, а Нареждането за Унищожаване постепенно обхваща всяко листче хартия, всяка безсъдържателна паметна бележка или използвана лента от пишеща машина.

Той предполага, че Мексико само от време на време оказва статистическа поддръжка за последната мания на Фирмата, известна под названието Операция „Черно Крило“ — например анализира данните, ако такива постъпят, за чуждестранния боеви дух, — но прави това някъде из периферията на начинанието, където тази вечер се оказва Пирата, действащ като посредник между своя съквартирант Теди Блоут и Мексико.

Известно му е, че Блоут ходи някъде и заснема нещо на микрофилм, после го предава чрез него, Пирата, на младия Мексико. И по-нататък, заключава Пирата, това отива в „Бялото видение“, където е разположена една всеобхватна агенция, позната като РИБИ — Разузнавателно Ирационална База по Импулсиране. Не е разяснено кой ще бъде импулсиран.

Интересно, мисли Пирата, дали Мексико не е забъркан в поредната от хилядите непочтени междусъюзнически шпионски интриги, нароили се из цял Лондон откакто надойдоха американците и дузина правителства в изгнание. Сред които германското някак странно се губи до неуместност. Всеки се озърта, „Свободна Франция“ крои отмъщение за предателите от Виши, люблинските комунисти са взели на прицел варшавските министри в сянка, гърците от ГНОА[66] дебнат монархистите, неподлежащи на репатриране мечтатели на всички възможни езици не губят надежда с воля, юмруци и молитви да върнат крале или републики, летни анархизми попарени и залинели още преди да родят първата реколта… някои умират безславно, мизерно, безименни, под леда и снега на бомбените кратери в Ист Енд, за да бъдат намерени чак през пролетта, други се пропиват или наркотизират, за да устояват на превратностите на деня, повечето така или иначе се провалят, губят остатъците от своите души и способността да се доверяват, въвлечени в безкрайното дърдорене на играта, в ежедневната й самокритика, в изискваното от нея неотслабващо внимание… а кой точно чужденец има предвид Пирата, ако това не е онзи прокуден моряк без родина, онзи нещастен изгнаник, който го гледа от огледалото…

Е: предположението му е, че Те са подлъгали Мексико в някакво подобно византийско начинание, вероятно свързано с американците. А може би с руснаците. Тъй като предназначението на „Бялото видение“ е психологическата война, там намират приют по няколко бройки всевъзможни чешити: тук бихейвиорист[67], там павловист. Което не засяга Пирата. Но той забелязва, че ентусиазмът на Роджър нараства с всяка следваща доставка на микрофилм. Вредно за здравето, нездравословно: Пирата има усещането, че е свидетел на пристрастяване. Има чувството, че неговият приятел, неговият условен военновременен приятел бива използван за нещо не особено почтено.

Какво може да направи? Ако Мексико иска да сподели нещо, той ще намери начин, независимо от мерките за безопасност. Нежеланието му е по-различно от това на Пирата относно механизма и организацията на Операция „Черно крило“. Повече прилича на срам. Тази вечер, когато Мексико приемаше плика, не беше ли извърнато лицето му, не играеха ли очите му из ъглите на стаята със свръхзвукова скорост, типичен рефлекс на клиент в порномагазин… х-м-м-м. Доколкото познава Блоут, най-вероятно някоя млада дама е завъртяла главата на обезпечения младеж, няколко пози, по-изгодни и полезни от всичко, което е фотографирала тази война… в края на краищата такъв е животът…

Ето го момичето на Мексико, тъкмо влиза в стаята. Той я съзира веднага, обгърната от яснота, отсъствие на дим и шум… сега пък, аури ли му се привиждат? Тя забелязва Роджър и му се усмихва, огромни очи… тъмни ресници, никаква козметика, поне Пирата не вижда такава, косата леко завита на руло опиращо в раменете й — какво по дяволите прави едно такова момиче в смесената батарея на ПВО? Тя би трябвало да сервира кафе в някоя интендантска столова. Внезапна болка пронизва кожата на чувстващия се като дърто магаре Пират, искрена любов към тях двамата, жадуваща единствено безопасността им и това, което винаги ще му се удава да определи като нещо друго — „загриженост“, нали разбирате, „привързаност“…

През 1936 година („априлският период на Т. С. Елиът[68]“ го наричаше тя, макар че месецът беше друг и значително по-студен) Пирата беше влюбен в съпругата на един директор. Тя беше пъргава слаба жена с източено момичешко тяло и се казваше Скорпия Мосмун. Съпругът й Клайв беше експерт по пластмасите, работеше в Кеймбридж за „Импириал Кемикълс“. По това време професионалният военен Пирата беше от година-две отново в нещо като отпуск, веселеше се на воля и караше цивилен живот.

Той бе разквартируван на изток от Суец, в места като Бахрейн или нещо такова, лочеше бира разредена от собствената му капеща пот, облъхван от непрестанната воня на суров нефт идваща от Муарак, ограничен след залез-слънце в пределите на казармата, — и без това венерическата заболяемост стигаше до 98% — беше загорял от слънцето, размъкнат охранител на шейха и нефтените пари от всевъзможните заплахи възникващи където и да е източно от Ламанша, разгонен, ебеше му се, та две не видеше, подлудяваше го сърбежът от въшките и топлинния обрив (мастурбирането в такива условия истинско мъчение), почти непрекъснато жестоко пиян, но дори и така у Пирата бе възникнало усещането и се бе прокраднало смътното подозрение, че животът го подминава.

Невероятната черно-бяла Скорпия потвърди множество Пиратови фантазии за бляскавия коприненочорапест английски реален свят, от който той се чувстваше толкова изолиран. Срещаха се докато Клайв пътуваше командирован от „Импириал Кемикъл Индъстрийз“ за да отстранява някакви сериозни проблеми на фирмата, и то не къде да е, а в Бахрейн. Подобна симетрия действаше донякъде успокоително на Пирата. Двамата по правило ходеха на вечеринки поотделно (обаче тя не разполагаше с абсолютно никаква защита против неочакваните му появи в същата стая и опитваше да го гледа сякаш той не беше нечий служител). Тя го намираше за трогателно невеж във всяко едно отношение — развлечения, любов, пари — чувстваше се като мъдра светска дама и безразсъдно привързана към този миг на юношество сред неговите вкоренени и твърдо установени привички и поведение (той беше на 33 години), неговия предаскетизъм, в който Скорпия фигурираше като неговата Последна Любовна Авантюра, макар самата тя да бе твърде млада, за да осъзнава това и да схваща, както Пирата, за какво всъщност се разказва в песента „Танцуваме в мрака“[69]…

Той ще бъде постоянно нащрек и никога няма да й каже. Но от време на време за него е истинско мъчение да не може да се притисне в краката й, знаейки, че тя няма да напусне Клайв, и да нарежда жално: ти си моят последен шанс… ако теб те няма значи нищо повече не е останало… Нима той не желае, без никакво основание за надежда, да пренебрегне и отхвърли жалкото разписание на типичния западен мъж… но как може човек… откъде и с какво да започне, той е вече на 33 години… „Напълно правилно“, би се разсмяла Скорпия, не толкова раздразнена (определено би се разсмяла), колкото погъделичкана от недействителността на проблема — самата тя прекалено увлечена по неговата маниакална страна, винаги нападателен, завладява я, разпорва я (защото сега много по-осезателно отколкото при мастурбирането във войнишка хавлиена кърпа насред Персийския залив, той, и по-специално курът му, е като пристегнат от любовно-трънен венец), прекалено неутолим, за да не се поддаде тя на безумието му, но същевременно и прекалено безумен наистина, за да приема Скорпия това за предателство спрямо Клайв…

Както и да е, за нея такова положение на нещата е мно-о-о-го удобно. Понастоящем Роджър Мексико преживява почти същото с Джесика, като в случая Другият Мъж е известен с прякора Бобър. Пирата бе наблюдавал, без да се намесва и изобщо не бе обсъждал обстоятелствата с Мексико. Да, той изчаква, да види няма ли всичко това да завърши по същия начин за Роджър, и част от него, обикновено ликуваща при вида на чуждото нещастие, симпатизира днес на Бобъра и на всичко, което той, подобно на Клайв, символизира, и му желае победата. Но друга част — едно периодично сменящо се „аз“ — такава, каквато той не трябва прибързано да нарича „порядъчна“, изглежда желае на Роджър това, което самият Пират бе загубил…

— Ти наистина си пират, — бе прошепнала последния ден Скорпия (изобщо не бяха предполагали, че е последен). — Връхлетя и ме отвлече на твоя пиратски кораб. Момиче от добро семейство, с традиционните ограничения. Ти ме изнасили. И сега аз съм Рижата Морска Кучка… — Очарователна игра. Защо не й бе хрумнала по-рано, мислеше Пирата. Последният ден (вече последният) се ебаха до тъмно, от обед до мръкване, часове наред ебане, изпитваха твърде силна наслада, за да се разединят, и забелязаха как благосклонно отстъпената им от приятел стая започна леко да се поклаща, таванът услужливо слезе с почти половин метър надолу, лампите се разлюляха в техните полилеи, някаква частица от движението по Темза им поднесе възсолено грачене над водата и звън на корабни камбани…

Но там назад отвъд надвисналото небе и морския хоризонт правителствените хрътки са прихванали следата, катерите приближават, катерите и загладените хермафродити на закона, агенти, опитни служители, които ще приемат, тя да се прибере здрава и читава и няма да настояват за неговото задържане или екзекуция. Логиката им е убедителна: да му бъде нанесена достатъчно сериозна рана и той ще я превъзмогне, ще се върне към привичките на това твърдосварено космическо яйце[70], към своите разписания и програми, и така ще обикаля неспирно вечер след компромисна вечер…

Пирата я остави на гара Уотърлу. Там се бе събрала празнична тълпа, изпращаха Трупата от Джуджета-Чудо на Фред Роупър на имперския панаир в Йоханесбург, Южна Африка. Навсякъде из гарата щъкаха джуджета в тъмни зимни дрехи, изящни роклички и вталени палтенца, нагъваха прощални шоколадчета и се строяваха пред обективите на репортерите за снимки. Тебеширено бледото лице на Скорпия, зърнато през последния прозорец, отвъд последния изход, бе като удар в сърцето му. От Джуджетата-Чудо и техните почитатели долетя вихър от кикотене и благопожелания. Е, помисли Пирата, май ще подхвана отново военната служба…

□ □ □ □ □ □ □

Сега те пътуват на изток, Роджър сгърбен в шлифера се взира като Дракула над волана, а нежна мрежа от милиони блестящи капчици все още е обгърнала раменете и ръкавите от сивкава груба вълна на Джесика. Двамата искат да бъдат заедно, в леглото, спокойни, влюбени, обаче тази вечер карат на изток и на юг от Темза, на среща с известен първокласен вивисекционист[71], преди часовникът на църквата Свети Феликс да удари един часа. И когато мишките хукнат надолу[72], ще знае ли някой тази вечер какво ги е накарало да избягат окончателно?

Поредната игра на зимната светлина е превърнала нейното лице до матираното от дъха й стъкло в още една мъглявина. Зад нея прелитат накъсаните бели струи дъжд.

— А защо му е да ходи лично да краде всичките кучета, от които има нужда? Нали е администратор? Защо да не наеме някое момче за тази работа?

— Наричаме ги „персонал“ — отвръща Роджър. — И нямам представа защо Пойнтсман прави това, което прави. Той е павловист, миличка. Член на Кралския Хирургически Колеж. От къде на къде трябва да знам нещо за тези хора? Те са по-трудни и от оная сбирщина в Сноксол.

Тази вечер и двамата са раздразнителни, натегнати като листове неправилно закалено стъкло, готови всеки момент да се пръснат на парченца при най-лекото невнимателно докосване в скимтящата матрица на напрежението…

— Горкият Роджър, горкичкото ми агънце, колко зле му се отразява тази ужасна война.

— Добре де, — тресе глава той и яростните „к“ или „р“ все отказват да експлодират — ти нали си много умна, а? — Роджър е вбесен, ръцете му пускат кормилото, за да помогнат на думите да излязат, а чистачките потракват в такт. — Могла си от време на време да стреляш по някоя друга случайна прелитаща Фау-1, ти и приятелчето ти, миличката стара Нутрия.

— Казва се Бобър.

— Точно така. И въпреки този ваш чудесен колективен дух, с който тъй справедливо сте прочути, напоследък не сте свалили кой знае колко ракети, ха, ха! — гъне челюст във възможно най-злобно разкривена усмивка, извита нагоре към сбръчкания нос и присвитите очи. — Не повече от мен, не повече от Пойнтсман, така че кой е по-истински, чист и неопетнен в наши дни, а, любов моя? — подскачайки нагоре-надолу върху кожената седалка.

Ръката й вече се пресяга, още малко и ще докосне рамото му. Тя притиска буза към ръката си, с разпръсната коса, сънена, наблюдава го.

Не може дори да се скара с нея както трябва. Сега Роджър е уморен. Тя използва своите мълчаливи паузи като галещи ръце, за да отвлича вниманието му и да заглажда техните ъгли на стаи, кувертюри, покривки — случайни пространства… Даже в киното, докато гледаха онзи ужасен „Вървя по моя път“ в деня на запознанството им, той виждаше всяко отделно неволно светло помръдване на непокритите й с ръкавици длани, чувстваше върху кожата си всяко движение на нейните маслинено черни, кехлибарени, тъмно кафяви очи. Роджър бе изхабил литри разредител щракайки своята вярна запалка „зипо“, овъгленото й фитилче, олицетворяващо енергичност отстъпила на пестеливостта, снижено до съвсем късо парченце, краищата на синия пламък искрят в мрака, в най-разнообразните видове тъмнина, само за да види какво става с нейното лице. С всеки нов пламък, ново лице.

Имаше и моменти, в последно време доста често, когато лице в лице биваше невъзможно да различат кой от тях кой е. И двамата едновременно чувстваха същото зловещо объркване… сякаш изненадващо и случайно поглеждат в огледало, но… и освен това усещането, че наистина са съединени… когато след, кой знае? две минути, седмица? отново разединени, те разбират какво става, Роджър и Джесика се сливат в едно обединено създание неподозиращо за своето съществувание… В един живот, непрекъснато проклинан от Роджър за налаганата от него потребност да вярва тъй силно в отвъд видимото, това е първото, най-първото истинско вълшебство: тези неоспорими факти.

Тяхното беше, както е типичният холивудски израз, „очарователно запознанство“ в стария от XVІІІ век център на Тънбридж Уелс: Роджър караше един превъзходен „ягуар“ към Лондон, застаналата край пътя Джесика храбро се бореше с някакво разбрицано колело, униформената й от СТС[73] тъмносива вълнена пола се бе закачила за дръжката на кормилото и излагаше на показ възможно най-неуставен черен комбинезон и перлено гладки светли бедра над сиво-кафявите чорапи, х-м-м…

— Хей, маце — пронизително скърцане на спирачки, — нали знаеш, че това не ти е вариете „Уиндмил Тиътър“?

Да, тя знаеше.

— Хммм — една немирна къдрица пада, гъделичка носа й, добавя малко повече от обичайната острота в нейния отговор, — нямах представа, че там пускат невръстни момчета.

— Е, да, — той вече е привикнал към забележките относно своята външност, — но и малолетни скаутки все още не канят, доколкото ми е известно.

— Навършила съм двайсет години.

— Ура-а, значи имаш право да се возиш на ето този „ягуар“ чак до Лондон.

— Аз обаче съм в обратна посока. Почти до Батъл.

— Е, ще позаобиколим малко, разбира се.

— А майка ти знае ли, че си тук, по това време? — отхвърля тя косата от лицето си.

— Моята майка е войната — провъзгласява Роджър Мексико и се накланя да отвори вратата.

— Странно изявление — една кална обувка внимателно опипва стъпалото на автомобила.

— Хайде, качвай се, маце, защото забавяш изпълнението на задачата. Зарежи твоя транспорт тук и по-внимателно с полата, защото не бих искал да извърша нещо неприлично направо тук, на улиците на Тънбридж Уелс…

И тъкмо в този момент пада ракетата. Мно-о-о-го мило, направо чудесно. Грохот, глух барабанен тътен. Достатъчно отдалечен към града, няма пряка опасност за тях, но достатъчно близо и гръмовно, за да тласне Джесика, която прелита стоте километра между нея и непознатия: продължително, балетно спускане, великолепното й закръглено дупе с леко завъртане се настанява на другата седалка, косата й развяна за миг във ветрило, ръката приглажда тъмносивата униформена пола под нея грациозно, като птица прибираща крилата си, и всичко това на фона на все още отекващия взрив.

Струва му се, че вижда на север да се надига нещо възлесто тежко и чепато, по-тъмно или по-бързо променящо формата си от облаците. Ще се притисне ли тя обаятелно в него, ще го помоли ли да я защити? Роджър, който изобщо не вярваше, че тя ще седне в колата, ракета или без, сега включва „ягуара“ на Пойнтсман на задна вместо на ниска предавка, потегля обратно, аха-а, прегазва с пронизително скърцане и хрущене велосипеда и го превръща в безполезен скрап.

— Аз съм в твоята власт — вика тя. — Изцяло.

— Хммм — Роджър най-после улучва предавката, краката му подскачат сред педалите, рррр-бръммм, изръмжава колата и отфучава към Лондон. Но Джесика не е в неговата власт.

А войната, да, войната наистина е майка на Роджър, тя е прецеждала през неговото минерално надгробно „аз“ множеството разпръснати под слюдения блясък деликатни и уязвими примеси от надежда и възхвала, и стенещият неин сив отлив е отмивал всичко. Вече шест години непрекъснато в неговото полезрение, винаги там, където той може да я види. Роджър е забравил своя първи труп, или кога за първи път бе видял жив човек да умира. Ето колко отдавна продължава това. Струва му се почти цял живот. Градът, където отива сега той, е преддверието на Смъртта: където са изготвени всички документи, договорите подписани, дните преброени. Нищо не е останало от познатата от детството му импозантна изпълнена с паркове и рискове столица. Той се е превърнал в Намусения Младеж от „Бялото видение“, паякът що плете своята паяжина от числа. Обществена тайна е, че Роджър не се погажда с колегите в отдела. Как да се разбира с тях. Всички те са някакви безумни таланти: ясновидци, откачени заклинатели, телекинетици[74], междузвездни пътешественици, търсачи на светлина. А Роджър е само един обикновен статистик. Никога не е сънувал пророчески сън, не е изпращал или получавал телепатично послание, изобщо не е осъществявал пряко съприкосновение с Отвъдния Свят. Ако е налице нещо подобно, то би трябвало да се прояви в данните от експериментите, в цифрите… но това е най-многото или най-близкото, до което той изобщо ще стигне. Има ли нещо удивително, че контактите му със Сектор Пси[75] и цялата тази твърде необикновена компания, настанена от двете страни на сутеренния коридор, са донякъде обтегнати? Бог му е свидетел, че всеки на негово място би проявявал такова отношение.

Техният недвусмислено определен и толкова очевиден стремеж го дразни… А и неговият личен стремеж също, нали? Но как изобщо може човек да поставя на научна основа каквото и да е „психично“, когато току извън хи-квадрат разпределенията[76] собствената му тленност непрекъснато го подтиква между обръщането на Зенер картите[77] и безмълвните паузи посред напрегнатите, прегракнали и хрипливи словоизлияния на медиума? В неговите по-безметежни моменти, той се блазни от мисълта, че продължаващите му опити го правят по-храбър. Но повечето време Роджър се проклина за това, че не работи в отдел Управление на стрелбата[78] или не чертае графики на СКПЦТБ[79] за бомбардировъчно авиационните групи… каквото и да е, само и само да го няма това неблагодарно вмешателство в работата на неуязвимата Смърт…

Приближили са някакво зарево над покривите на къщите. Край тях профучават с рев пожарни камиони, отиващи в същата посока. Потискащ район — павирани с тухли улици и неми стени.

Роджър натиска спирачката за тълпа сапьори, пожарникари и местни жители в тъмни палта върху бели пижами, старици, в чиито нощни помисли е отделено специално място за противопожарната служба, не-е моля ви не насочвайте този грамаден маркуч към мен… о не… няма ли поне да свалите тези ужасни гумени ботуши… да, точно така…

И войници през няколко метра, разреден кордон, неподвижни, леко свръхестествени. Битката за Британия едва ли е била толкова протоколна. Но тези нови реактивни снаряди носят неизследвани от никого възможности за обществен терор и ужас. Джесика забелязва в една пресечка катранено черен „пакард“, пълен с цивилни в тъмни костюми. Белите им яки твърди и сковани в тъмнината.

— Кои са те?

— Недружелюбна компания — свива рамене Роджър: „те“ е напълно достатъчно.

— Я виж кой го казва. — Но двамата се усмихват постарому, привично. Беше време, когато работата му предизвикваше лека психоза у нея: очарователни албумчета с изрезки, снимки на ракетни бомби, колко мило… И неговата раздразнена въздишка: Джес, не ме изкарвай някакъв студен фанатик на науката…

В лицата ги блъска горещина и когато водните струи разстрелват пламъците, ярко жълтото пари очите им. Яростните течения разклащат закрепената за ръба на покрива стълба. Там горе на небесния фон, фигури в мушами се подпират, закачват, размахват ръце, движат се заедно и крещят заповеди. Петдесетина метра по-нататък сигнални лампи осветяват спасителните работи сред овъглените подгизнали останки. От прицепи с помпи и тежки агрегати се проточват изопнати и силно удебелени от налягането брезентови маркучи, набързо резбованите нипели разпращат звезди от студени пръски, леденостудени и проблясващи в жълто от играта на пламъците. Отнякъде на фона на радиото долита женски глас, спокоен глас на йоркширско момиче разпределя други наряди по други райони на града.

Някога, преди години, те биха спрели. Но и двамата са випускници от Битката за Британия, и двамата са получили своите повиквателни и са били запратени в ранните черни утрини и сред призивите за снизхождение, нямата инерция на греди и паваж, и дълбокият недостиг на милосърдие в онези дни… Докато извличаш n-тата жертва или част от нея от n-тата купчина отломки, беше й казал той веднъж изнервен и уморен, вече преставаш да го приемаш чак толкова лично… стойността на n може и да бъде различна за всеки от нас, но ще прощаваш: рано или късно…

А освен че това състояние им е втръснало, има и още нещо. Може да не са напълно освободени от положението на война, но поне бяха започнали да полагат началото на внимателно оттегляне… никога не бе имало време и място да говорят за това, а може би не е имало и нужда — но и двамата знаят със сигурност, че им е по-добре, когато са заедно, сгушени един в друг, отколкото там, сред тиловите документи, бумаги, пожари, униформи и стомана. Че в действителност Тилът е някаква измислица и лъжа, скалъпена, не много умно, за да ги отчужди и раздели, да унищожи любовта им в името на абстракция, необходима болка, работа, мъчителна смърт.

Бяха намерили една къща в забранената зона под преградните балони южно от Лондон. Градчето, евакуирано в 1940 година, е все още „регулирано“ и досега фигурира в списъците на министерството. Роджър и Джесика живеят незаконно там, в явно неподчинение, което те изобщо няма да могат да оценят, докато не ги хванат. Джесика е донесла една стара кукла, миди, лелиното й куфарче, пълно с дантелени гащички и копринени чорапи. Роджър бе успял да намери няколко кокошки, които да снасят яйца в празния гараж. Когато се срещат там, някой от тях непременно ще донесе едно-две свежи цветя. Нощите са изпълнени с експлозии, бучене на камиони и вятър, който им носи през хълмовете последния плясък на морето. Денят започва с чаша горещ чай и цигара на масата с един разклатен крак, който Роджър е завързал временно с кафява връв. По правило двамата са немногословни, само докосвания и погледи, общи усмивки, проклятия при разделите. Мизерно, гладно, студено и повечето време се чувстват прекалено напрегнати и нервни, за да рискуват дори само да накладат огън в камината, но двамата искат да запазят положението такова каквото е, толкова много искат, че за да го запазят, ще поемат повече отколкото пропагандата някога е искала от тях. Те са влюбени. А войната да си ебе майката.

□ □ □ □ □ □ □

Набелязаната жертва тази вечер, чието име ще бъде Владимир (или Сергей, Иля, Николай, в зависимост от прищявката на доктора), се прокрадва внимателно към входа за мазето. Този назъбен по краищата отвор би трябвало да води към нещо дълбоко и безопасно. Жертвата пази спомен или рефлекс: как е избягала в подобна тъмнина от един миришещ на въглищен дим ирландски сетер, който напада мигновено… веднъж от група деца, а наскоро от внезапен взрив на светлинно-звукови сигнали, от паднала зидария, която я бе ударила по левия бут (и досега го боли, има нужда от още близане). Но днешната заплаха е нещо ново: не толкова свирепа, а систематично почти недоловимо прокрадване, с което жертвата не е свикнала. Животът тук е по-непосредствен и агресивен.

Вали. Вятърът едва полъхва. Той носи твърде странна миризма за жертвата, която никога в живота си не е приближавала лаборатория.

Миризмата е на етер и идва от г-н Едуард У. А. Пойнтсман ЧКХК[80]. Кучето притичва зад развалините от стената и само върхът на опашката му се разклаща, а докторът попада с единия крак в гостоприемното бяло гърло на тоалетна чиния, която, съсредоточен върху своята плячка, не е забелязал. Той се навежда, неловко, сковано, издърпва тоалетната чиния от позатрупалите я отломки, мърмори проклятия против всички небрежни хора на света, имайки предвид не специално себе си, а собствениците на този съсипан апартамент (ако не са загинали при експлозията) или онзи, неуспелият да спаси тоалетната чиния, която изглежда наистина се е заклещила доста здраво…

Г-н Пойнтсман влачи крак по разнебитеното стълбище, замахва тихо, за да не изплаши кучето, и рита основата на колоната от опушен дъб подпираща перилата. Тоалетната чиния само изтраква в отговор, а дървото се разтриса. Подигравка, но нищо. Той сяда на стъпалата, водещи към открито небе, и опитва да свали проклетото нещо от крака си. То не иска да се разхлаби. Докторът чува как невидимото куче почуквайки тихо с нокти намира убежище в мазето. Дори ръката му не може да влезе в тази отвратителна тоалетна чиния, за да развърже връзките на шибаната обувка…

Твърдо решен да не се поддава на паника, г-н Пойнтсман нагласява прозорчето на плетения подшлемник да прилепва плътно и леко да го гъделичка малко под носа, става и зачаква кръвта да се източи, надигне отново, забълбука по милионите нейни разклонения в дъждовната нощ и процеди до изравняване — после с накуцване и потракване тръгва обратно към автомобила, за да получи там помощ от младия Мексико, който, надява се докторът, не е забравил да вземе преносимия електрическия фенер…

Роджър и Джесика бяха открили Пойнтсман малко по-рано да се спотайва в края на улица с еднакви къщи. Фау-бомбата, причинила опустошенията, из които той обикаляше, бе разрушила наскоро четири къщи, точно четири, прецизно като изрязани със скалпел. Усеща се меко ухание на преждевременно отсечена строителна дървесина и напластена от дъжда пепел. Опънати са въжета и на входа на една незасегната къща непосредствено до развалините, безмълвно стои облегнат часовой. Ако той и докторът са успели да разменят дума-две преди, никой от тях не го показва сега. Джесика забелязва две очи с неопределен цвят, които гледат заплашително през отвора на плетената шапка и това й напомня за древен рицар с шлем. С каква твар е дошъл тук да се сражава тази вечер за своя крал? Развалините го подкрепят, издигнати полегато в голяма купчина останки от задни стени, решетки от безразборно стърчащи летви — дъски от подови настилки, мебели, стъкло, парчета зидария, проточени разпарцаливени тапети, разцепени и строшени тавански греди: продължително оплитано женско гнездо, разпиляно на отделни сламки и отново захвърлено на този вятър и този мрак. В развалините просветва месингов крак от легло, около който е увит нечий сутиен, бял, предвоенна изработка от атлаз и дантели, просто така усукан и изоставен… За миг, в замайване, което Джесика не може да овладее, цялата събрана в сърцето й жалост се устремява към него, като към изхвърлено на улицата и забравено кученце. Роджър е отворил багажника. Мъжете ровят в него, изваждат голяма брезентова торба, манерка с етер, кучешка свирка. Джесика знае, че не трябва да плаче: че сълзите й няма да подтикнат очите с неопределен поглед в отвора на плетената шапка да търсят по старателно техния Звяр. Но горкичкият загубен фин сутиен… чака своята стопанка в нощта, на дъжда, чака стаята отново да бъде построена около него.

Вечерта е изпълнена със ситен дъжд и мирише на мокро куче. Пойнтсман изглежда бе отишъл някъде за малко.

— Явно съм си загубила ума. В този момент би трябвало да съм прегърната някъде с Бобъра и да гледам как той пали лулата си, а аз седя тук с този прислужник или какъвто е там, с този спиритист или статистик. Какъв си ти всъщност?

— Да се прегръщаш ли? — Роджър е готов да вика. — Да се прегръщаш?

— Мексико. — Докторът е, въздиша, кракът му е надянат на тоалетна чиния, а плетеният подшлемник е накривен.

— Здравейте. Не ви ли пречи да ходите? Според мен ви затруднява и то много… елате тук, първо го пъхнете във вратата, ето така, и, аха, отлично — притваря вратата и я заклещва около глезена на Пойнтсман, тоалетната чиния вече заема седалката на Роджър, който се настанява почти изцяло в скута на Джесика, — а сега колкото можете по-силно дръпнете крака.

Мърморейки наум самоволен младок и глупав подигравчия, докторът се оттласква на свободния крак, изсумтява, а тоалетната чиния се обръща напред-назад. Роджър държи вратата и внимателно се взира там, където стъпалото изчезва от погледа.

— Ако имахме малко вазелин, щяхме да… нещо хлъзгаво. Чакайте! Стойте тук, Пойнтсман, не мърдайте, ето сега ще решим въпроса… — Още докато Пойнтсман произнася: „Няма време, Мексико, то ще избяга, ще избяга“, импулсивният младеж се пъха под колата и почва да търси затварящия винт на картера. — Имате право. — Става на крака отново, напипва в джоба на сакото фенерчето. — Аз ще го изгоня, а вие ще чакате с мрежата. Ще можете ли да се движите нормално? Ще бъде неприятно ако паднете точно когато то изскочи навън.

— За Бога, не го подплашвайте, Мексико — Пойнтсман топурка подир него сред развалините. — Тук не е Кения или някоя друга подобна страна. За нас е важно кучето да е в състояние възможно най-близо до норматива, нали разбирате?

Норматив ли? Какъв норматив?

— Роджър[81] — отзовава се Роджър, примигвайки „късо-дълго-късо“ с фенерчето.

— Джесика — мърмори Джесика, пристъпвайки на пръсти след тях.

— Ела, мой човек — примамва Роджър. — Тук имам едно шишенце с етер специално за теб — отваря манерката, размахва я във входа на избата, после включва фенерчето. Кучето наднича иззад стара ръждясала бебешка количка, с висящ оплезен език и силно недоверчива физиономия. — Я-а-а, ами че това е г-жа Нусбаум! — ахва Роджър, точно както бе чувал да възкликва Фред Алън[82] всяка сряда вечер по Би Би Си.

— А ти Лæши[83] ли ошакваше? — отвръща кучето.

— Хайде, приятелче, докато се усетиш и ще приключим. — Роджър подхваща внимателно спускане по стълбището и надушва все по-осезателно сгъстяването на етерните изпарения. — Пойнтсман иска само да преброи колко капки слюнка изпускаш и това е всичко. Ще ти направи лек разрез на бузката и ще пъхне там една хубава стъклена тръбичка. Няма какво толкова да се тревожиш, нали? И от време на време ще разклаща един звънец. Това е вълнуващият лабораторен свят, много ще ти хареса. — Етерът като че ли започва да го упоява. Той опитва да запуши манерката, пристъпва надолу, кракът му пропада в дупка. Залита настрана, опипва, търси за какво да се хване и задържи. Капачката отхвръква от манерката и изчезва завинаги сред боклуците и отломките на дъното на разрушената къща.

— Гъбата, Мексико, забравихте гъбата! — крещи някъде над главата му Пойнтсман. Надолу полита нещо кръгло бледо, поресто, изцяло в дупки и започва да снове в обсега на лъча на фенерчето и извън него.

— Брей, че скоклива чудесия. — Роджър прави неуспешен опит да хване гъбата с две ръце и разпръсква обилно етер наоколо. Най-после я засича с лъч, а кучето го наблюдава иззад бебешката количка, леко смутено. — Ха! — излива етер, за да напои гъбата и лек хлад обгръща ръцете му, докато манерката се изпразва. Хваща мократа гъба с два пръста, тръгва с поклащане към кучето и междувременно насочва лъча на фенерчето изпод брадата си, за да подчертае вампирската гримаса, която според него разкривява лицето му. — Моментът… на истината! — Втурва се напред. Кучето отскача настрани, профучава край него към изхода, а Роджър продължава с гъбата в ръка и с главата напред право в детската количка, която се разпада под тежестта му. Някъде отдалеч горе, неясно чува хленча на доктора:

— Ще ни избяга, Мексико, побързайте.

— Бързам. — Стиснал в ръка гъбата, Роджър се освобождава от бебешката количка, сваля я от себе си тъй, сякаш съблича риза, с доволно високо атлетическо умение, както му се струва.

— Мексико-о-о — жаловито.

— Добре де. — Роджър изкачва слепешката купчината нагоре и стига навън, където вижда как докторът, с вдигната и разперена мрежа, прегражда пътя на кучето. А дъждът упорито полива тази драматична жива картина. Роджър прави кръг, за да могат двамата с Пойнтсман да приклещят животното, което вече е спряло, с раздалечени лапи и озъбено, до парче от все още държаща се изправена задна стена. Между тях с ръце в джобовете чака Джесика, пуши и наблюдава.

— Хей, вие — ръмжи часовоят. — Идиоти такива. Стойте по-далеч от тая стена, защото нищо не я държи.

— Имате ли цигари? — пита Джесика.

— То ще избяга — вика Роджър.

— За Бога, Мексико, сега по-бавно.

Крачка по крачка двамата се изкачват опипом по крехкото равновесие на развалините. Това е система от лостове, която всеки момент може да ги катурне в унищожително срутване. Двамата доближават тяхното набелязано жертвено псе, което върти бързо глава, внимателно се вглежда ту в доктора, ту в Роджър, ръмжи нерешително и отмерено размахваната му опашка пляска по двете страни на ъгъла, където са го заклещили.

Докато Роджър, с фенерчето, отстъпва леко назад, кучето — някаква негова защитна верига или инстинкт за самосъхранение — си припомня другата светлина проблясвала изотзад в последните дни, светлина, придружаваща чудовищния взрив, изпълнила го впоследствие от главата до опашката с толкова много болка и студ. Светлината отзад сигнализира смърт/готови за скок хора с мрежи, а те могат да бъдат избегнати…

— Гъбата — крещи докторът.

Роджър се хвърля към кучето, което вече е побягнало в посоката на Пойнтсман и към улицата, докато същевременно докторът, с отчаяно изпъшкване, размахва крак с надянатата тоалетна чиния, пропуска, инерцията го повлича и завърта в пълен кръг, а мрежата се разперва като радарна антена. Роджър, чийто нос е запълнен с етер, не може да прекъсне своя скок и, докато Пойнтсман прави ново завъртане, връхлита върху него и получава болезнен удар в бедрото от тоалетната чиния. Двамата падат и се заплитат в мрежата, която ги покрива изцяло. Строшени греди скърцат, парчета мокра от дъжда мазилка падат. Над тях неукрепената стена започва да се поклаща.

— Махайте се оттам — крещи часовоят.

Но усилията на заплетената в мрежата двоица да се отдалечи, само разклащат стената още повече.

— Трябва да го хванем — трепери докторът.

Роджър търси очите му, за да види дали той говори сериозно, обаче отворът на подшлемника сега показва само едно бяло ухо и кичур коса.

— Да се изтъркаляме — предлага Роджър.

Двамата съумяват да се претърколят няколко метра надолу към улицата, докато в това време част от стената пада на другата страна. Успяват да се върнат при Джесика, без да причинят повече поражения.

— То избяга надолу по улицата — съобщава Джесика, помагайки им да се измъкнат от мрежата.

— Нищо — въздъхва докторът. — Вече няма значение.

— Не е късно, има още време — от Роджър.

— Не, не. Оставете.

— А къде ще търсите друго куче?

Отново са на път, Роджър шофира, Джесика е между тях, а тоалетната чиния стърчи от полузатворената врата, когато идва отговорът:

— Може би това е знак. Може би трябва да разширя специализацията.

Роджър го поглежда бързо. Замълчи, Мексико. Няма защо да гадаеш какво означава това. В края на краищата докторът не му е началник, и двамата са подчинени на стария Бригадир[84] в „Бялото видение“ на равни начала, доколкото му е известно. Но понякога — Роджър поглежда отново над тъмния облечен във вълна бюст на Джесика към плетения подшлемник, към открития нос и очи — му се струва, чу докторът иска от него нещо повече от добра воля и сътрудничество. Иска него. Тъй както човек иска някой хубав екземпляр куче…

В такъв случай защо е тук Роджър, защо помага в още една кражба на куче? Какъв непознат е приютил в себе си, толкова безумен…

— Ще се приберете ли тази вечер, докторе? Защото трябва да откарам младата дама.

— Не, ще остана там. А вие можете да се върнете с колата. Трябва да говоря с доктор Спектро.

Сега приближават дълга тухлена импровизация, викторианска парафраза на нещо, в далечното минало обикновено увенчавано с готически катедрали, но породено тогава не от нуждата да бъде осъществено и превъзмогнато създаването на подходящи смешения за достигането на някакъв върховен Бог, а по-скоро вследствие объркване на целта, от съмнение в действителното местоположение на Бога (или, за отделни индивиди, в самото Му съществувание), възникнало от жестоката мрежа на непреодолими чувствени мигновения и съответно помислите на строителите били насочени не към някакъв връх, а обратно към страха, към най-обикновеното просто бягство накъдето им видят очите, от всичко, което уличните екскременти, копторите без прозорци, промишленото задимяване, гъсталаците от подскачащи нагоре-надолу задвижващи кожени ремъци и упоритите неспирно прииждащи държави в сянка на плъхове и мухи са им внушавали относно шансовете за пощада в онази година. Мръсното тухлено протежение е известно като БСВИОЛЗДЧДС, тоест Болница Света Вероника с Истинския Образ за Лечение на Заболявания на Дебелото Черво и Дихателната Система, а един от нейните обитатели е доктор Кевин Спектро, невролог и случаен павловист.

Спектро е един от първоначалните седем собственици на Книгата[85], и ако попитате г-н Пойнтсман коя Книга, ще получите в отговор само подхилкване. Тя, тази загадъчна Книга ежеседмично обикаля сред нейните съсобственици, и сега, умозаключава Роджър, е настъпила седмицата на Спектро, когато той може да бъде навестяван по всяко време. През полагаемите се на Пойнтсман седмици и други хора са идвали по същия начин посред нощ в „Бялото видение“, и Роджър бе дочувал разпаления им заговорническия шепот из коридорите, енергичния тропот на токовете им, като бални обувки по мрамор, нарушаващ човешкия покой, изобщо не затихващ дори с отдалечаването им, гласът и стъпките на Пойнтсман винаги по-отчетливи от другите. Как ли ще звучи сега с надянатата на крака му тоалетна чиния?

Роджър и Джесика стоварват доктора пред един страничен вход, където той се слива с тъмнината и след него остават само капещ от стрехите дъжд и заврънкулки и тирета от неразгадаем надпис на трегера.

Те завиват на юг. Светлинките на контролното табло блестят топло. Фаровете шарят из дъждовното небе. Тесният автомобил подскача по пътищата. Джесика се унася в сън, кожената седалка поскърцва, когато тя се свива на кълбо. Чистачките отмятат дъжда в ритмична ярка дъга. Минава два часа през нощта, време е за Дома.

□ □ □ □ □ □ □

В такива обичайни вечери в Болница Света Вероника двамата седят заедно, точно до отделението за военни неврози. Изящна плетеница от стоманени кости къкри в автоклава. Парата се издига плавно към сиянието от настолната лампа, от време на време силно проблясва, а сенките на човешките жестове я разсичат с остри като нож стремителни ръкомахания. Но и двете лица обикновено са затворени, пределно сдържани и потайни в кръговрата на нощта.

От тъмнината на отделението, полуотворена картотека на болката, където всяко легло е отделна папка, долитат викове, дрънчащи викове, като издавани от студен метал. Кевин Спектро ще вземе своята спринцовка и ще боде напосоки десетина-петнайсет пъти тази вечер в мрака, за успокоение на Лисицата (така нарича той всеки пациент — обходиш ли три пъти цялата сграда, без да помисляш изобщо за лисица, значи можеш да излекуваш каквото пожелаеш). И всеки път Пойнтсман ще седи и ще чака да продължат техния разговор, и ще се радва на отдиха в тези мигове сред полумрака, меко проблясващите от гърбовете на книгите поизтъркани златни букви, обсадената от хлебарки ароматна кафеена утайка, зимния дъжд във водосточната тръба до прозореца отвън…

— Не ми изглеждаш никак добре.

— Ами онова дърто копеле пак направо ме разсипа. Тези спорове, караници, Спектро, всеки ден, аз не… — смръщено гледа надолу към очилата, които изтрива с края на ризата си, — има нещо потайно и неясно в проклетия Пудинг, той непрекъснато ме хвърля в недоумение… с неговите изкуфели дъртофелски изненади.

— Това е от възрастта. Наистина.

— О, с възрастта му лесно бих могъл да се оправя. Обаче Пудинг е толкова проклет… такъв ненормалник, изобщо не спи, а само интригантства…

— Това не е старческо изкуфяване, не е. Всъщност, такава му е длъжността. Пойнтсман ли? Засега ти все още нямаш неговите приоритети, нали? Не можеш да рискуваш тъй както него. Ти си работил с хора на неговата възраст, сигурно знаеш, че за тях е типично едно такова особено… самодоволство…

Персоналната Лисица на Пойнтсман чака в града, военен трофей. А миниатюрната канцелария тук е оракулска пещера: облаци пара, пророчески крясъци цепят тъмнината… Абреакции[86] на Властелина на Нощта…

— Щом като ме питаш, Пойнтсман, ще ти кажа, че това не ми харесва.

— Защо да не ти харесва? — Мълчание. — Смяташ, че е неетично, а?

— Етично ли е това, моля ти се?! — и вдига ръка към изхода на отделението в почти хитлеристки поздрав. — Не, аз просто търся начин да го оправдая, експериментално. И не намирам. Става дума само за един човек.

— Но това е Слотроп. Много добре знаеш какво представлява той. Мексико даже смята… всъщност, обичайното. Прекогниция[87]. Психокинеза.[88] Имат си техни проблеми, тази компания… Но да кажем, че ти се удаде възможност да проучиш истински класически случай на… някаква патология, идеален механизъм…

Една вечер Спектро попита:

— Ако той не беше едно от подопитните морски свинчета на Ласло Джамф, щеше ли да бъдеш толкова ентусиазиран по него?

— Разбира се, че щях.

— Хм-м.

Представете си ракета, чието приближаване чуваш едва след експлозията. Разместването на причина и следствие! Прецизно изрязан къс от време… няколко метра филмова лента върната назад… взривът на ракетата, стоварил се по-бързо от звука — и от него се разраства тътенът на нейното падане, догонва това, което вече е смърт и изгаряне… призрак в небето…

Павлов е бил очарован от „понятията за противоположност“. Да допуснем, че някъде в мозъчната кора имаме група клетки. Помагат за различаването на удоволствие от болка, светлина от тъмнина, господство от подчинение… Но ако по някакъв начин ги подложите на глад, травматизиране, ако ги поразите, кастрирате, запратите в една от преходните фази, отвъд пределите на техните бодърстващи личности, извън „уравнителните“ и „парадоксални“ фази[89], вие ще отслабите това понятие за противоположност, и тук съвсем внезапно се озовава параноичният пациент, който би трябвало да е господар, но се чувства роб… Който би трябвало да е любимец, но страда от безразличието на неговия свят, и „Аз смятам — пише Павлов на Жане, — че именно ултрапарадоксалната фаза е основанието за отслабването на понятието за противоположност у нашите пациенти“.[90] Нашите откаченяци, параноици, маниаци, шизофреници, нравствено слабоумни…

— Ти слагаш реакцията пред дразнителя — клати глава Спектро.

— Съвсем не. Я помисли. Той е там и е способен да усети, няколко дни предварително, че те летят, че идват. Но това е рефлекс. Рефлекс спрямо нещо, което тъкмо сега витае във въздуха. Нещо, което ние не сме в състояние да възприемем, защото сме твърде грубо сглобени, обаче Слотроп може да го усеща.

— Но това е всъщност екстрасензорно възприятие.

— А защо да не кажем „Сетивно подсещане, на което ние просто не обръщаме внимание“. Нещо, което открай време е било там и сме могли да го видим, обаче никой не е гледал. Често в нашите експерименти… Мисля, че М. К. Петрова го е забелязала първа… тя е една от жените, включили се действително съвсем рано в играта… самото действие, довеждането на кучето в лабораторията, особено при нашата експериментална работа с неврозите… първият поглед към изпитателния стенд, към лаборанта, една блуждаеща сянка, полъхът на въздушното течение, определен условен сигнал, който ние едва ли бихме разпознали изобщо и това ще е достатъчно, за да бъде запратено кучето в състояние отвъд пределите на болкопоносимостта…

— И така, Слотроп. Евентуално. Самата атмосфера, обстановката в града — да кажем, че приемаме войната за един вид лаборатория? и когато Фау-2 удари, първо взривът, а после воят от падането… нормалната поредност на дразнителя обърната наопаки… и значи той може да завие зад определен ъгъл, да излезе на дадена улица и съвсем безпричинно изведнъж да почувства…

Настъпва мълчание, изваяно от разказани сънища, от изпълнени с болка гласове на съседни жертви на ракетната бомбардировка, деца на Властелина на Нощта, гласовете увисват в застоялия медицински въздух на отделението. Отправят молитви към техния Повелител: рано или късно абреакция, за всяко от тях, в целия този измръзнал и изтерзан град…

… и подът отново се превръща в грамаден асансьор, който без предупреждение те изтласква нагоре към тавана — и, докато стените се изкорубват навън и пръскат наоколо тухли и мазилка, повтаря внезапната ти парализа, когато смъртта идва да те обгърне и зашемети — нямам представа сър изглежда съм припаднал и когато се освестих, от нея нито следа, а всичко наоколо гори и главата ми пълна с дим… и гледката на собствената ти кръв шуртяща от провисналия остатък от артерията, леглото ти наполовина затрупано от заснежени керемиди, екранната целувка недовършена, ти си прикован и цели два преизпълнени с болка часове гледаш втренчено някакъв смачкан пакет от цигари, чуваш ги как викат от редиците от двете ти страни, обаче не можеш да се движиш… внезапната светлина заляла стаята, ужасяващата тишина, по-ярка от която и е да е друга сутрин през изтънелите и рехави като марля одеяла, изобщо никакви сенки, само неописуемо разсъмване в два часа сутринта… и…

… този скок отвъд пределите на търпимостта, тази капитулация и примирение. Където понятията за противоположност се сливат и губят своята противоположност. (А за експлозия на ракета ли всъщност се настройва Слотроп или тази вечер из всички отделения просто вилнее някаква изнервяща и смущаваща „бъркотия“?) Кога най-после ще отекнат и заглъхнат тези сипещи се повторения, преживяването отново и отново на взрива, кога ще отшуми страхът да разхлабиш ръце, защото отпускането им ще бъде тъй окончателно и безвъзвратно откъде да знам докторе ще се върна ли изобщо някога? и отговорът имайте вяра в нас, е толкова неискрен след ракетата, само подигравка — вяра във вас ли? — и двамата го знаят… Спектро се чувства като мошеник, но упорства… само защото болката продължава да бъде истинска…

А онези, които най-после отпускат ръце: от всеки катарзис изникват нови деца, те не усещат болка и са безлични, докато трае едно пулсиране на Междувремието… плочицата е изтрита, след малко започва ново изписване, ръката и тебеширът застинали в зимния сумрак неподвижни над клетите човешки палимпсести треперещи под техните казионни одеяла, упоени, омазани в сълзи и сополи от скръб, тъй истинска, изтръгната толкова отдълбоко, че удивлява и изглежда не само тяхна, но и нещо повече от това…

С какво похотливо въжделение бленува за тези красиви деца Пойнтсман. Предницата на мръсните му сиви гащи е издута до пръсване от изтънчената мрачна наложителност да употреби невинността им, да изпише върху тях свои собствени нови думи, свои индивидуални кафяви мечти за Реална Политика[91], а обещаната любов причинява непрекъснато болезнено трептене в някаква психическа простатна жлеза, ах досега само намеци… колко съблазнително лежат подредени на техните железни креватчета застлани с девствени чаршафи, миличките, тъй неподправено еротични…

Тяхна пресечна точка и сборен пункт е Централната автогара обслужваща болница Света Вероника (току-що пристигнали на този фалшив паркет, осеян с настъпени катранено черни дъвки, бледо жълти и чисти като кръвта на боговете лъскави следи от нощно повръщане, непрочетени от никого раздрани на зигзаг изхвърлени вестници или пропагандни листовки, стари засъхнали сополени топченца, сиво-черна мръсотия, която вяло се отдръпва навътре при всяко отваряне на вратата…)

Чакал си на такива места до ранна утрин, слят с постепенно избледняващия интериор, знаеш наизуст разписанието на пристигащите автобуси, главата ти пълна с лицемерни помисли, сърцето — с лъжи. И откъде са избягали тези деца и че в този град няма кой да ги посрещне. Впечатляваш ги с твоята доброта и нежност. Никога не си сполучвал да установиш със сигурност дали взорът им може да проникне до твоя вакуум. Все още не желаят да те погледнат в очите, тъничките им крака постоянно шават, не спират на едно място, трикотажните им чорапи свлечени (всичкият ластик е отишъл за войната), ала някак очарователно: токчетата им неспокойно подритват брезентовите торби, оръфаните куфарчета под дървената пейка. Високоговорителите на тавана обявяват заминаващите и пристигащите автобуси на английски, после на други езици на изгнанието. Тазвечерното момиченце е пътувало дълго дотук, не е спало. Очите й са зачервени, рокличката й е измачкана. Палтенцето й е служило за възглавница. Усещаш нейната умора, чувстваш невъобразимата шир на спящия пейзаж зад гърба й, в този миг ти наистина си безкористен, безполов… обмисляш само как да я подслониш, ти си Приютителят.

Зад теб униформени мъже наредени в дълги, чакали цяла нощ опашки пристъпват бавно, почти безшумно подритват раници, към боядисания в бежово изход, чиито ръбове са размазани до тъмнокафяви прощални параболи от няколко поколения ръце. Врати, които само от време на време се отварят, за да пуснат студения въздух, да изведат някоя група хора и се затварят отново. До вратата стои шофьор или касиер и проверява билети, пропуски, отпусни. Един след друг хората излизат на този абсолютно черен нощен правоъгълник и изчезват. Изгубени, войната ги отнема, човекът зад теб вече подава своя билет. Навън реват мотори: ала не като от транспортно средство, а повече наподобяват шум от някакъв стационарен агрегат, много ниски земетръсни честоти примесени със студ — някак внушаващи, че след яркото осветление вътре там, навън ще почувстваш слепотата си като неочакван удар… Войници, моряци, авиотехници, летци, морски пехотинци. Един по един, изчезват. Онези, които случайно пушат, могат да останат секунда повече, слабото огънче се разлюлява в оранжева арка веднъж, два пъти и потъва в мрака. Седиш, наблюдаваш ги полуобърнат, твоята изпоцапана и сънена любимка започва да хленчи, напразно — как е възможно похотта ти да се вписва в същата бяла рамка обхванала тъй многобройно и безкрайно отпътуване? Днес хиляди деца излизат през тази врата влачейки крака, но много рядко някое влиза в твоя дом с разбрицана и колосана от сперма кушетка, стенещ вятър над тръбите на газовата инсталация, силна миризма на плесен от мокра кафеена утайка и котешки лайна, проядени от молци светли пуловери хвърлени на куп в един ъгъл, в някакъв случаен жест, постелка за недоносени кученца или ебално кътче. Тази безмълвна, полюшваща се опашка от хора… хиляди заминават… само заблудената единична аномална частица случайно плава срещу основното течение…

И все пак, въпреки всичките му терзания, засега Пойнтсман може да разчита да получи само една сепия — да, гигантски октопод като от филм на ужасите, казва се Григорий: сив, слизест, непрекъснато плъзгащи се насам-натам пипала с треперливи бавни движения в неговата импровизирана клетка до кея на Ик Реджис… този ден около Ламанша духаше ужасен вятър, Пойнтсман беше с неговия плетен подшлемник, измръзнали очи, а д-р Поркиевич с вдигната яка на балтона и нахлупена над ушите кожена шапка, дъхът им смърдеше на изядената преди часове риба, и какво, по дяволите, може да прави Пойнтсман с това животно?

Отговорът вече расте от само себе си, от аморфно безлично ембрионално петно в един момент, до нещо започващо да се оформя и видоизменя в следващия…

— Просто ми е любопитно дали ще се чувстваш по същия начин без всички тези кучета наоколо — бе подметнал между другото Спектро онази вечер, именно в онази вечер. — Ако от самото начало бе започнал да експериментираш с живи хора.

— И тогава сигурно щеше да ми предложиш един-двама души, вместо… ама ти сериозно ли?… тези гигантски октоподи. — Лекарите се споглеждат внимателно.

— Интересно, какво ще направиш.

— И на мен ми е интересно.

— Вземи октопода. — Да не би да иска да каже „зарежи го Слотроп“? Напрегнат момент.

Но тогава Пойнтсман избухва в неговия знаменит смях, служил му успешно в една професия, където много често положението е или-или.

— Все ми подмятат, че трябва да вземам животни. — Той има предвид, преди години един негов колега, вече покойник, му бе казал, че ще стане по-сърдечен и по-човечен, ако си отглежда свое куче извън лабораторията. Пойнтсман бе опитал, Бог му е свидетел, ловджийски спринджър-спаниел, казваше се Глостър, доста приятно животно според него, но опитът трая по-малко от месец. В крайна сметка бе изгубил търпение, защото кучето изобщо не знаеше как да контролира поведението си в обратен ред. То бе способно да отваря вратата, за да влизат пролетните насекоми и дъждът, ала не му идваше наум да я затвори… събаряше кофата с боклука и повръщаше на пода, но така и не се научи да почиства… как може човек да живее с такова същество?

— Октоподът е податлив на хирургическа намеса — придумва го Спектро. — Способен е да оцелее след отстраняване на голям обем мозъчна тъкан. Безусловният му рефлекс спрямо евентуалната жертва е много надежден, достатъчно е да му покажеш рак и, ХОП!, веднага пуска пипалото, отравя плячката и вечерята му е готова. И освен това Пойнтсман, октоподът не лае.

— Обаче. Не… аквариуми, помпи, филтри, специална храна… Това може би става за Кеймбридж, приемливо е, но хората там са толкова стиснати, че за да бъдат убедени е нужна офанзива най-малкото като тази на проклетия Рундщет[92]… АПП[93] ще финансира нещо само ако се изплаща тактически, и то веднага, за миналата седмица, нали разбираш, ако не и по-скоро. Не, октопод, това е прекалено сложно, дори самият Пудинг, с неговата отколешна мания за величие, няма да се съгласи.

— Няма предел за това, на което можеш да ги научиш.

— Спектро, ти не си дявол — вглежда се по-внимателно — или си? Знаеш, че по принцип ние използваме звукови стимули, и в проекта „Слотроп“ ударението трябва изцяло да пада върху слуховите възприятия, ответната реакция е слухова… По мое време съм виждал и някой друг октоподски мозък, приятел, и бъди сигурен, че съм забелязал тези огромни зрителни лобове. Нали? Ти опитваш да ми пробуташ някаква зрителна твар. Какво толкова има да гледам, когато проклетите ракетни бомби се снижават?

— Сиянието.

— Какво?

— Огнено червено кълбо. Пада като метеор.

— Глупости.

— Оная вечер Гуенхидуи видял една, над Дептфорд.

— Аз пък искам… това, което наистина ми е нужно… — сега Пойнтсман се накланя и застава в центъра на осветения от лампата кръг и бялото му лице е по-уязвимо отколкото гласа му, шепнещ над блестящия връх на иглата в изправената вертикално върху бюрото спринцовка, — не е куче, нито октопод, а една от твоите прекрасни лисици. По дяволите. Една лисичка.

□ □ □ □ □ □ □ □

Нещо дебне из Задимения Град[94] и прибира десетки нежни стройни девойки, красиви и загладени като кукли. Жалостивите им ридания… горестните им покъртителни и сърцераздирателни писъци… лицето на една от тях внезапно се доближава, и снижава! над широко отворените немигащи очи се отпускат млечно бели клепачи с гъсти мигли, шумно се затварят и докато клепачите на Джесика се отварят широко, в главата й се търкаля продължителният екот на оловните противотежести. Тя изплува от съня навреме, за да чуе как последните отзвуци се разпръсват след взрива, неумолими и пронизителни, зимен шум… Роджър също се пробужда за миг, промърморва нещо като „Шибано безумие“ и отново потъва в дрямката.

Тя се протяга, малка сляпа ръка докосва тиктакащия будилник, протрития плюшен корем на пандата Майкъл, празната млечна бутилка, в която са пъхнати алени цветове от млечка, набрани от градина на два километра по-надолу по пътя: насочва се там, където би трябвало да бъдат цигарите, но тях ги няма. Вече полуотвита Джесика увисва между двата свята, бяло атлетично изопване в тази студена стая. Е, какво пък… тя оставя Роджър в топлата им хралупа и тръгва треперейки, въхвъхвъх, в грапавата тъмнина, по плътно прилепналите една в друга от зимата подови дъски, гладки като лед под босите й стъпала.

Цигарите са на пода на гостната, оставени сред възглавниците пред камината. Дрехите на Роджър са разхвърляни навсякъде. Джесика запалва цигара, присвивайки едно око заради дима, и започва да оправя, сгъва панталоните му, окачва ризата му. После отива до прозореца, вдига затъмнителната щора, опитва през заскрежените стъкла да разгледа снега навън, изпъстрен със следи от лисици, зайци, отдавна изгубени кучета, и зимни птици, но без признаци на човешко присъствие. Празни снежни канали се провират към дърветата и градчето с все още неизвестно за тях име. Джесика прикрива цигарата с шепа, за да не покаже огънчето въпреки че затъмнението бе отменено преди много седмици и бе останало в друго време и друг свят. Закъснели камиони профучават на север и на юг в нощта, самолети изпълват небето и после изчезват на изток в някакво подобие на тишина.

Можеха ли да отсядат в хотели, съответно да попълват бланки за ЕВН[95] и да бъдат подлагани на обиски за фотоапарати и бинокли? Тази къща, градче, пресечените дъги на Роджър и Джесика са толкова уязвими от немското оръжие и британските разпоредби и закони… тук като че ли не е опасно, ала на Джесика й се иска да има наблизо и други хора и това да е наистина село, нейното село. Прожекторите могат да останат, за да осветяват вечерите, а преградните балони, дебели и дружелюбни, да изпълват разсъмванията. Всичко може да остане, даже и далечните експлозии, стига да са безцелни… и никому да не се налага да умира… нима не може да бъде така? само вълнение, звук и светлина, приближаваща буря през лятото (да живее в свят, където това ще бъдат единствените вълнения за деня…), само добър приветлив гръм?

Джесика беше изплувала извън своето тяло, нагоре, за да наблюдава самата себе си как наблюдава нощта, да се рее, бяла пола-панталон и бяло сако с подплънки на рамената, атлазено лъскава там, където е обърната към нощта. Докато не падне нещо тук, достатъчно близо, за да има значение, двамата имат на разположение тяхната безопасност: с настъпването на нощта техните гъсталаци от сребристосини стъбла стигат чак до облаците, докосват ги или ги смитат, зелено-кафявите човешки маси в униформи привечер, каменни лица, устремени някъде далеч очи, отпътуващи с конвой за фронтовете, към възвишената съдба, която, удивително наистина, има много малко общо с тях двамата тук… нима не знаеш, че има война, малоумник такъв? Да, но — ето я Джесика в подарената от сестра й стара пижама, а Роджър спи така, без абсолютно нищо, а къде е войната?

Докато тя не стигне до тях. Докато нещо падне. Ако е „бръмчилка“, ще им даде време да притичат в укритието, обаче, ракетата ще удари преди да чуят, че идва. Вероятно библейска, призрачна като стара северна приказка, но това няма да бъде Войната, няма да бъде титаничното противоборство между доброто и злото, за което радиото съобщава всеки ден. И няма никаква причина, ами, да не продължават…

Роджър бе опитал да й обясни статистиката на Фау-бомбите: разликата между разпределение, от висотата на ангелския полет, по картата на Англия и собствените им шансове, гледани от тук, отдолу. Тя почти го бе схванала: почти разбира неговото уравнение на Поасон[96], ала все още не може да свърже двете неща — да съпостави наложеното й спокойно ежедневие с чистите числа[97] и същевременно да не изпуска от поглед и едното и другото. Непрекъснато влизат и излизат отделни частици.

— Роджър, защо твоето уравнение е валидно само за ангели? Защо да не можем да направим нещо тук? Няма ли някакво уравнение за нас също, нещо, което да помогне да намерим по-безопасно място?

— Защо съм заобиколен от статистически неграмотни хора? — Днес говори неговото обичайно всеразбиращо „аз“. — Няма начин, миличка, поне и докато средната плътност на въздушните удари е постоянна. Пойнтсман дори и това не разбира.

Ракетните попадения се разпределят из Лондон точно както предсказва изложеното в учебниците уравнение на Поасон. Колкото повече данни пристигат, толкова повече Роджър заприличва на пророк. Колегите от отдел Пси[98] се заглеждат подир него в коридорите. Това не е способност да предсказвам или нещо подобно, иска да обяви той в столовата… имал ли съм изобщо някакви претенции да бъда нещо, което не съм? Аз само попълвам цифрите в едно добре известно уравнение, можете да погледнете в учебника и сами да го направите…

Голяма примигваща карта доминира сега над миниатюрната му канцелария, прозорец към друг пейзаж по-различен от земния Съсекс, написани имена и разпрострени като паяжина улици, мастилен призрак на Лондон, разграфен на 576 квадрата, всеки по една четвърт квадратен километър. Ракетните удари са обозначени с червени кръгчета. Уравнението на Поасон ще посочи, за произволно избран общ брой попадения, колко квадратчета ще останат без нито едно попадение, колко ще получат едно, две, три и тъй нататък.

На котлона бълбука Ерленмайерова колба. Синя светлина, подскача и непрестанно се заплита през движението на семената в колбата. По бюрото и пода са разпръснати подгизнали от влагата вехти учебници и математически дисертации. Някъде изпод стария „Уитакър и Уотсън“[99] на Роджър наднича снимката на Джесика. Всяка сутрин на път за неговата лаборатория — където го чакат кучета с разрязани бузи, и от всяка изкусно оголена фистула бликат зимно-сребристи капки и пълнят хартиената чаша или градуираната епруветка, — прошареният и тънък като игла павловист със стегната походка обикновено спира пред отворената врата на Мексико. Въздухът в канцеларийката синее от изпушените цигари и допушените, по-късно през вледеняващо черните първи работни смени, фасове, натежал от наслоената отблъскваща плътна смрад. Но той е длъжен да влезе, трябва да се изправи пред традиционната утринна чаша чай.

И двамата знаят колко странно изглеждат техните взаимоотношения. Ако изобщо съществува анти-Пойнтсман, това е Роджър Мексико. Не чак толкова по въпроса за психическите изследвания, признава докторът. Младият статистик не си пада по глупави спиритически сеанси или по празни сладки мечти, а е посветен изцяло на числата и методологията. Но в диапазона от нула до единица, от нищо до нещо. Пойнтсман може да притежава само нулата и единицата и, за разлика от Мексико, не е способен да оцелява, където и де е между тях. Подобно на неговия учител И. П. Павлов преди, той си представя мозъчната кора като мозайка от миниатюрни точки включване/изключване. Някои от тях са постоянно в състояние на оживена възбуда, други са завладени от мрачна потиснатост. Контурите, ярки и тъмни, непрекъснато се променят. На всяка точка са разрешени само две състояния: бодърстване или сън. Единица или нула. Цялата Павловска мозъчна механика, включваща „сумиране“, „преход“, „разпространение“, „концентрация“, и „обратна индукция“, допуска присъствието на тези двустабилни точки[100]. Обаче на Мексико принадлежи царството между нула и единица, това средно положение, което Пойнтсман бе изключил от своите доказателства — вероятностите. В момента, когато той спре преброяването, съществува 0,37% вероятност даден квадрат на картата да е пострадал само от един въздушен удар и 0,17% вероятност да бъде ударен два пъти…

— А не можете ли, като гледате вашата карта тук… — Пойнтсман предлага на Мексико една от неговите цигари „Кипринос Ориент“, които той пази в тайни джобове пришити отвътре на всяка от лабораторните му престилки, — … да кажете къде ще бъде най-безопасно да се крием по време на въздушна атака?

— Не.

— Но нали…

— За всеки квадрат съществува вероятността да бъде ударен отново. Попаденията не се групират. Средната плътност на попаденията е постоянна.

Картата отразява точно това. Само едно класическо Поасоново разпределение[101], спокойно и умело прониква между квадратите точно както би трябвало да прави… и придобива предсказаната му форма.

— Но квадратите, в които вече има няколко попадения, тоест…

— Извинявам се. Това е Заблудата Монте Карло[102]. Независимо колко ракети са паднали в определен квадрат, вероятността за ново попадение остава същата както винаги. Всяко попадение е независимо от другите. Ракетните бомби не са кучета. Никаква връзка. Никаква памет. Никакво кондициониране[103].

Приятно обяснение, което да бъде поднесено на един павловист. Обичайната за Мексико самодоволна безчувственост ли е това или той е наясно какво говори? Ако нищо не свързва ракетните удари, никаква рефлексна дъга, никакъв Закон за отрицателната индукция[104]… тогава… Всяка сутрин той отива при Мексико като на болезнена операция. И все повече го плаши тази външност на хористче и студентските шеги. Но е длъжен да прави тези посещения. Как е възможно Мексико да си играе преспокойно с тези символи на произволността и страха? Невинен е като дете, вероятно не осъзнава, че в своята игра той руши елегантните палати на историята, заплашва самата идея за причина и следствие. Ами ако цялото поколение на Мексико е израствало такова? Нима Следвойната ще представлява само „събития“, създавани наново от момент на момент? Без взаимозависимости? Това краят на историята ли е?

— Древните римляни, — една вечер Роджър и преподобният д-р Пол де ла Нуи се бяха напили заедно, или само викарият се бе напил, — древноримските жреци оставяли сито на пътя и после чакали да видят кои стъбълца на тревите ще прораснат през дупчиците.

Роджър веднага съзря връзката.

— Интересно — преравя един след друг джобовете си, защо никога няма от тия проклети… а, да… ето една — дали ще следва Поасоновото… я да видим…

— Мексико. — Приведен напред, определено враждебно настроен. — Те използвали прорасналите през дупчиците стебла за лечение на болните. За тях ситото е било един много свещен предмет. А вие какво ще направите със ситото, с което сте покрили цял Лондон? Как ще използвате това, дето расте във вашата мрежа на смъртта?

— Нещо не ти схващам мисълта. — Това нали е само едно уравнение…

Роджър определено иска другите да разбират какво има предвид. Джесика е наясно с това. Усети ли, че не го разбират, лицето му често пребледнява като тебешир и помрачнява, сякаш е застанал зад зацапан прозорец на жп вагон, когато се отпускат смътно посребрени бариери и в купето с приплъзване навлизат пространства, за да го отделят дори повече, да разредят допълнително самотата му. Джесика знаеше още в първия им ден, едва той се бе пресегнал да отвори вратата на „ягуара“, толкова уверен, че тя изобщо няма да се качи. Тя бе видяла самотата му: в неговото лице, между червените му длани с изпогризаните нокти.

— Ех, не е честно.

— Честно е, в най-висша степен. — Сега Роджър изглежда съвсем млад и циничен, мисли тя. — Всички са равни. Еднакви шансове да бъдат ударени. Еднакви в очите на ракетата.

На което тя отправя към него гримаса а ла Фей Рей[105], възможно най-широко ококорени очи, червена уста готова да зейне в писък, докато накрая той е принуден да се разсмее.

— Хайде стига.

— Понякога… — но какво иска да каже тя? Че Роджър винаги трябва да бъде обичан и да има нужда от нея, а не, както сега, да бъде завеян и отнесен статистически херувим, който никога не е попадал в ада, но говори тъй сякаш е един от най-безпътните грешници…

„Пошъл нихилизъм“ е определението на капитан Прентис за това. Един ден при замръзналото езеро край „Бялото Видение“, Роджър бе излязъл навън да ближе ледени висулки, търкаляше се разперил ръце, за да се отпечатват в снега ангели, лудуваше.

— Значи не е платил?… — Тя гледаше нагоре и все по-нагоре, обветреното лице на Пирата сякаш завършваше в небето, а нейната коса най-после преграждаше сдържания поглед на сивите му очи. Пирата беше приятел на Роджър, не хитруваше, не сплетничеше, Джесика предполагаше, че той представа си няма от такива салонно-паркетни войни, във всеки случай не му и трябваше да има, защото тя вече бе станала ужасна кокетка… е, нищо сериозно, обаче тези очи, в които тя така и не успяваше да погледне, бяха толкова възторжени, толкова покоряващи, направо…

— Колкото повече Фау-2 там очакват да бъдат изстреляни насам, очевидно толкова повече са шансовете му да хване една — бе отбелязал капитан Прентис. — Естествено, той се разплаща по минималната тарифа. Както впрочем и всички ние.

— Е, добре — бе кимнал Роджър, когато тя му разказваше после, с разфокусирани очи, обмисляйки чутото — отново това проклето калвинистко безумие. Заплащане. Защо трябва винаги да тълкуват всичко с понятия за обмен? Какво иска Прентис, някоя нова идея от типа на Предложението на Бевъридж[106] или нищо подобно, а? Всеки да получи съответния Коефициент на Ожесточеност! Чудесно. Да застане пред Оценъчната Комисия, толкова точки за това, че е евреин, концлагерист, загубил е крайници или жизненоважни органи, загубил е жена, любовница, близък приятел…

— Знаех, че ще се ядосаш — измърмори тя.

— Не ме е яд. Не. Той е прав. Пошъл нихилизъм е, наистина. Добре, но тогава какво иска той… — Роджър крачи напред-назад из тази претъпкана мрачна гостна, чиито стени са гъсто окичени с вцепенени портрети на любими ловджийски кучета, току-що подушили дивеч, насред поля съществуващи само в нечии фантазии за смърт, угарите толкова по-златисти колкото повече старее лененото масло, дори още по-есенни и по-некрополитически отколкото предвоенните надежди, за край на всички промени, за един дълъг неподвижен следобед и излитащите яребици застинали завинаги в мъглата, мерникът се плъзга стръмно по виолетовите хълмове нагоре към бледото небе, доброто куче е подушило извечната миризма, стои нащрек и неизменно очаква всеки момент над главата му да изтрещи изстрел, тези надежди се проявяват толкова явни, толкова беззащитни, че дори Роджър с неговия възможно най-пошъл нихилизъм не би могъл да реши да свали картините или да ги обърне към стените — … какво очаквате всички вие от мен, нали ежедневно работя сред шантави откаченяци — Джесика въздиша о, боже, сгъва в креслото красивите си крака, — те вярват, че има живот след смъртта, телепатия, прорицателство, ясновидство, телепортация, наистина вярват, Джеси!, и… и… — Нещо му пречи да говори.

Тя забравя своето раздразнение, става от пухкавото кресло с тапицерия на индийски мотиви, за да го прегърне и откъде знае тя, затоплени от полата бедра и пуденда се опират в него, за да разпалят и надървят хуя му, последните остатъци от червилото й се отпечатват по ризата му, преплетени мускули, докосвания, гореща кожа с животински мирис, откъде знае тя точно какво има предвид Роджър?

Разум при разум, съзнание при съзнание, тази вечер до късно, докато той спи, тя пали още една скъпоценна цигара от огънчето на предишната, препълва се от нуждата да плаче, защото вижда толкова ясно своите ограничения, знае, че никога няма да може да го закриля и предпазва толкова, колкото е длъжна — от онова, което може да падне от небето, от онова, което той не би могъл да изповяда в този ден (поскърцват под краката заснежени улички, аркади от приведени дървета с ледени бради… вятърът развява снежни кристали: виолетови и оранжеви същества разцъфват върху дългите й ресници), и от г-н Пойнтсман и от Пойнтсмановата… неговата… неприветливост, всеки път, когато го види. Типична за учените равнодушна безпристрастност. Ръце, които… Тя потреперва. Има вероятност от снега и спокойната тишина да изникнат враждебни привидения. Тя пуска затъмнителната завеса. Ръце, които могат да измъчват хора, а също и кучета, и никога да не почувстват тяхната болка…

Прокрадващи се лисици и уплашени кучета, такова е движението, което шумоли тази нощ из дворовете и уличките. На главния път мотоциклет ръмжи самоуверено и дръзко като изтребител, минава край селото и продължава към Лондон. Из небето като силно нараснали перли се носят големи заградителни балони и въздухът е толкова неподвижен, че оскъдният утринен сняг все още се задържа по стоманените кабели, бялото се усуква като захарна пръчица надолу в хилядите метри нощ. А хората, които биха могли да спят в празните къщи тук, хора разпръснати, някои от тях вече завинаги… сънуват ли те ярко осветени в нощта градове, Коледи видени отново с очите на деца, а не гледани от уязвими овце скупчени на техния гол хълм, тъй обезцветен от ужасяващото сияние на Звездата? или песни толкова смешни или правдиви, че когато се пробудиш вече не ги помниш… сънища за мирното време…

— Как е било? Преди войната? — Тя знае, че е била жива тогава, дете, ала не това има предвид. По радиото звучат накъсвани от пращенето на атмосферни смущения „Вариации по Франк Бридж“[107], гребен за обърканите мозъци в ББС Вътрешни предавания, а на кухненския прозорец се изстудява бутилка „Монраше“[108].

— Ами, кво да ти кажа — с неговия дрезгав глас на троснат старчок и паралитична ръка пресяга да стисна гърдата й по-възможно най-мръснишкия познат му начин, — зависи коя война имаш предвид, маце. — И ето, пфу гадост, в ъгълчето на долната му устна се събира слюнка, протича и капе в сребриста нишка, той е толкова умен, репетирал е всички тези отвратителни…

— Не ставай смешен, Роджър, сериозно ти говоря, не помня. — Наблюдава как край устата му се образуват трапчинки, докато той осмисля чутото и се усмихва някак странно. Така ще бъде, когато навърша трийсет… проблясък на смътен спомен, няколко деца, градина, прозорец, гласове мамо, какво е… краставици и червен лук на дъската за рязане, цветове на див морков обсипали с блестящи жълти точици, просторът на тъмна, много зелена поляна, и неговият глас…

— Помня само, че беше глупаво. Просто изумително глупаво. Нищо не се случваше. А, всъщност Едуард VІІІ се отказа от престола[109]. Влюбил се в…

— Знам това, мога да чета списания. Но как е било?

— Просто… ужасно глупаво, това е всичко. Тревожехме се за неща, които не… Джес, ама ти наистина ли не помниш?

Игри, детски престилки, приятелки, бездомно коте, черно с бели лапички, ваканции на морето с цялото семейство, солена вода, пържена риба, езда на магаре, тафта с прасковен цвят, едно момче, Робин…

— Нещо, което да си е отишло завинаги, и което никога повече няма да намеря. Не, не се сещам.

— Обаче моите спомени…

— Кажи де, кажи? — И двамата се усмихват.

— Един гълташе много аспирин. Друг непрекъснато пиеше или беше пиян. Трети много се тревожеше дали костюмите му стоят добре. Имаше един, който демонстративно презираше аристократите, но упорито им подражаваше и опитваше да се държи като тях…

— Пронизително квичи през целия път…

Джесика не издържа и се разкисква, когато Роджър прокарва ръка по нейния хълбок под пуловера, към мястото, за което знае, че тя не понася да бъде гъделичкана. Джесика настръхва и се извива по-далеч от него, а той се претъркулва край нея отскача от облегалката на дивана, но успешно се надига и сега вече нея я е гъдел навсякъде, той може да я хваща за крака, за лакътя…

Но внезапно удря ракета. Оглушителен взрив недалеч от селото: цялата структура на въздуха и на времето са вече променени… прозорецът заедно с касата е издухан навътре, отскача с дървесно скърцане, затръшва се отново и цялата къща се разтърсва продължително.

Сърцата им блъскат учестено. Тъпанчетата на ушите им, опънати от свръхналягането на ударната вълна, звънтят от болка. Току над самия покрив профучава и се отдалечава невидимият влак…

Двамата седят неподвижно, като нарисуваните кучета и мълчат, някак странно неспособни да се докоснат един друг. Смъртта е влязла през вратата на килера: стои, наблюдава ги, жестока и търпелива, с поглед, който им казва опитайте да ме погъделичкате.

□ □ □ □ □ □ □

(1)

Абреакционно отделение

За временно командировани

Болница Света Вероника

Боунчапъл Гейт, Е 1

Лондон, Англия,

Зима 1944

До Момчето от Къноуша

Пост-рестант

Къноуша, Уисконсин, САЩ.

Уважаеми сър:

Безпокоил ли съм ви изобщо някога, за каквото и да е, през вашия живот?

Искрено ваш,

Л-т Тайрън Слотроп

Пост-рестант

Къноуша, Уисконсин, САЩ

след няколко дни

До г-н Тайрън Слотроп

Абреакционно отделение

За временно командировани

Болница Света Вероника

Боунчапъл Гейт, Е 1

Лондон, Англия,

Уважаеми г-н Слотроп:

Изобщо никога.

Момчето от Къноуша

(2) Безочлив всезнаещ младок: Ау, играл съм всичките му там стари танци. Танцувал съм „чарлстон“ и-и-и „суинг“ също!

Стар ветеран танцьор: Бас държа, че изобщо не си танцувал „Къноуша“, момчето ми!

(2.1) Б.В.М.: Уха-а-а, танцувал съм ги всичките. Танцувал съм „рагтайм“ а даже и „линди хоп“[110] също!

С.В.Т.: Бас държа, че изобщо не си танцувал „Момчето от Къноуша“.

(3) Дребен служител: Ами, той ме избягваше и аз мислех, че е заради Аферата Слотроп. Ако, неизвестно защо, ме е държал отговорен за…

Началник (надменно): Тебе ли? Момчето от Къноуша никога, дори за секунда изобщо не е помисляло, че ти…

(3.1) Началник (скептично): Тебе ли? Никога! Помисляло ли е Момчето от Къноуша изобщо дори за секунда, че ти…?

(4) А в края на големия ден, когато той изписваше за нас с пламтящи букви по протежение на цялото небе всичките думи, които щяха да ни бъдат нужни, думи доставящи ни радост и запълващи нашите речници, кротичкият гласец на малкия Тайрън Слотроп, възпят оттогава насам в предания и песни, плахо дръзна да проникне нагоре и да привлече вниманието на Момчето:

— Ти изобщо не си танцувал „Момчето от Къноуша“!

Тези промени в текста и варианти на темата „Ти изобщо не си танцувал Момчето от Къноуша“ занимават съзнанието на Слотроп, докато докторът изниква някъде от белия таван над главата му, за да го събуди и започне сеанса. Иглата се плъзга безболезнено във вената минаваща леко встрани от ямката на лакътната сгъвка: 1 милилитър 10% разтвор на Натриев Амитал[111], еднократно, съгласно предписанието.

(5) Може и да си финтирал във Филаделфия, да си ровил в Рочестър, да си джаскал в Джолиет. Обаче никога не си заблуждавал момчето от Къноуша.

(6) (Денят на Възнесение и саможертва. Съблюдаван в цялата страна. Топена сланина за пръжки, капеща кръв що изгаря до кафява солена коричка…) Колил си нерез в Нешвил, да. Магаренце в Мемфис, да. (Вече по-тихо…) Агне в Албъкърки. Да. Момент, почакай. Какво е това, Слотроп? Ти изобщо не си припарвал до момчето от Къноуша. Стегни се, Слотроп.

Имам надървен хуй в ръката,

Не се коркай

И отново влез в строя

Стегни се, Слотроп!

Хич не ми пука, Джаксън,

Само ми дай „съдраната гъска“[112],

Я се стегни, Слотроп!

Няма тук за мен,

Ни любов, ни разбиране,

Гледат само да ме… изфъшкат

Да ми сложат кранче на челото искат,

Мозъка ми да измерят с микрометър,

И да забият игла във вената ми,

Стегни се Слотроп!

РИБИ: Слотроп, днес искаме да поприказваме още малко за Бостън. Ти помниш, че последния път говорихме за негрите, в Роксбъри[113]. Ние знаем, че темата не ти е особено приятна, но все пак ще опиташ, нали. И така… Къде се намираш сега, Слотроп? Виждаш ли нещо?

Слотроп: Ами не, не съвсем…

Трясък на фучащото по виадукта метро, единствено в Бостън, стоманено-въглероден саван върху старите тухли…

Ри-тъ-мът ме завладява,

Ах, маце, тоя суинг, суинг, суинг!

Да, ритъмът ме завладява

Дори само при мисълта,

Че целият широк свят ще може да пее

Никога не съм го чувал

Да звучи тъй сладко благозвучно,

Даже и зад ъгъла на Бей-син Стрийт,

А сега, след като ритъмът ме завладя

Хайде да подхванем суинг

Деца мои, суинг, суинг,

Хайде… деца, да подхванем… суинг!

Черни лица, бяла покривка на масата, проблясващи много остри ножове подредени до чиниите… гъсто смесен дразнещ очите и тръпчив като вино дим от тютюн и марихуана, уха-а ша му дръпна малко от тоя върло готин джойнт, та да ми изглади всички мозъчни гънки, наистина!

РИБИ: Така ли беше „наистина“, а Слотроп? Наистина?

Слотроп: Стига бе, хора… прекалявате…

Бели колежанчета, крещят, поръчват на оркестъра на подиума какво да свири. Прогимназиални гласове с източен акцент произнасят гъз с подчертано сфинктерно окръгляване на устните, така че казаното звучи като гоус… клатушкат се, залитат, лудеят. В сумрака висят аспидистри, огромни филодендрони, широки зелени листа и клони на тропически палми… Двама бармани, много светъл антилец, слаб и мустакат, и помощникът му, черен като ръка във вечерна ръкавица, сноват непрестанно пред тъмното и дълбоко като океан огледало, което поглъща по-голямата част от залата в металически сенки… стотиците бутилки едва успяват да уловят и задържат светлината за миг, преди тя да се оттече в огледалото… когато някой се наведе да запали цигара, пламъкът се отразява в него само като залезно тъмнооранжево. Слотроп не може да види дори собственото си бяло лице. Жена седнала на една маса обръща глава към него и го поглежда. Очите й му казват на мига какъв е той. Устната хармоника в джоба му се връща към своята предишна месингова инертност. Тежест. Аксесоар към джайва. Но той я носи навсякъде със себе си.

Горе, в мъжката тоалетна на танцовата зала „Роузланд“ той се отрязва напълно и, коленичил над тоалетната чиния, повръща бира, кюфтета, пържени картофи, яйчено-месна салата с френски сос, половин бутилка газиран сок от тинтява, ментови бонбони, шоколадче с фъстъчено масло, двеста грама печени/солени фъстъци, и черешката от коктейла на една студентка от колежа „Радклиф“. И докато от очите му струят сълзи, хармониката се изсулва без предупреждение и ЦОП, пфу-у, в гнусната тоалетна! Веднага по блестящите й стени запълзяват мехурчета, фините сребристи зрънца преминават нагоре по кафявите дървени повърхности, поизтъркани от устни или все още запазили своята лакировка, и започват свободно да се отделят по пътя на хармониката, която потъва в каменно бялата фуния и в дълбоката нощ… След време армията на САЩ ще му отпусне ризи със закопчаващи се джобове. Но в тези предвоенни дни той може да разчита само на ко̀лата по снежнобялата риза марка „Стрела“, която слепва джоба така, че нищо не може да падне от… Обаче не, не, глупак такъв, хармониката падна, забрави ли?, ниските платики чукват във фаянса и пропяват за миг (някъде дъждът барабани в прозорец и навън по ламаринения отдушник на покрива: студен бостънски дъжд), тутакси заглушени от водата, нашарена от последните жлъчно-кафяви спирали на неговата бълвоч. Не може да я върне обратно. Или трябва да остави хармониката да потъне, неговата сребърна възможност за песен, или да я последва.

Да я последва ли? „Рижия“, негър ваксаджия[114] чака до неговия прашен кожен стол. Из целия опустошен Роксбъри негрите чакат. Да я последва ли? От дансинга долу вие „Чероки“[115], заглушава чинелите, контрабаса и хилядите крака, а подскачащите розови светлини шарят по бледолики момчета от Харвард и техните момичета, но създават впечатлението за тълпа издокарани червенокожи. Изпълняваната песен представлява още една лъжа за престъпленията на белите. Знайно е, че в канала водещ към „Чероки“ са нагазвали хиляди музиканти, но само единици са стигали от началото й до края. Всички тези дълги и предълги ноти… каква им е целта, какво да прави човек вътре в тях през цялото това време? Това да не е някакво индианско духовно съзаклятие? А в Ню Йорк ако караш бързо, може и да стигнеш за последното изпълнение: на 7-мо авеню между 139-та и 140-та улица тази вечер „Пилето“ Паркър[116] открива как може да използва нотите от върховите финали на същите тези акорди, за да разчлени мелодията на, имайте милост!, какво е това, някаква шибана картечница или що, човек трябва да е откачил, за да, 32-ни ноти, трийсет и вторини, кажи го много (трийсет-и-вторини) бързо с джуджешки гласец имитиращ котка ако ти харесва, защото то идва от „Дан Уол Чили Хаус“[117] и се носи по улицата, мамка му, и по всички други възможни улици (в ’39-та година неговото пътешествие вече е набрало скорост: дълбоко в най-утвърдителните сола крещи ленивото и вече безцелно, озадачаващо и предвещаващо дум-ди-дум[118] на самия стар господин, който преебава Смъртта) по радиовълните, на светски празненства, понякога се процежда от скритите високоговорители в градските асансьори и по всички пазарища, песента на неговата птица, в отрицание на човешките приспивни песнички и унищожение на зашеметения прилив на безкрайните мекушаво насложени струнни… И така, още сега тук на дъждовното Масачузетс авеню, пророчеството започва да се осъществява в изпълнението на „Чероки“ и саксофоните долу подхващат някакво, о!, наистина странно, неземно парче…

Ако е наложително Слотроп да последва тази хармоника надолу в тоалетната чиния, ще трябва да го направи с главата напред, с една дума кофти работа, защото по този начин гъзът му остава вирнат безпомощно нагоре, което при толкова много негри наоколо съвсем не е безопасно, с лице устремено надолу в някаква зловонна непозната тъмнина и силни и уверени кафяви пръсти веднага започват да разкопчават колана, а след това и копчелъка му, здрави ръце разтварят краката му, той усеща хладния вмирисан на лизол въздух по бедрата си докато смъкват и боксерките му, нашарени с разноцветни изображения на примамки за костур и стръв за пъстърви. С усилие опитва да навлезе още по-дълбоко в тоалетната дупка, докато през смрадливата вода неясно долита шумът от цяла тъмнокожа банда страховити негри, които с доволни крясъци нахлуват в тоалетната за бели, наобикалят гърчещия се клетник Слотроп, подскачат в типичния за тях джайв и напяват „Подай ми талка, Малкълм!“[119] А гласът, дето им отвръща, е на онзи Рижия, ваксаджията, който двайсетина пъти е лъскал черните лачени обувки на Слотроп, коленичил, потраквайки бързо и весело с четките… Рижия, върлинестият, кльощав, екстравагантно прилизан червенокос негър ваксаджия, е бил просто „Рижия“ за всички студенти в Харвард („Слушай Рижия, останаха ли ти шейхчета[120] в чекмеджето?“, „Рижия, ще ми намериш ли телефонния номер на някое дашно момиче?“), този негър, чието истинско име най-после по средата на тоалетната чиния стига до слуха на Слотроп, — а същевременно един дебел пръст с топченце много хлъзгаво желе или крем напредва надолу към ануса му, сресвайки космите по протежение на цепнатината във формата на V като топографски линии изобразяващи речна долина — истинското му име е Малкълм и всички чернилки го познават, тоя Малкълм, знаят го отдавна — Рижия Малкълм този Невероятен Нихилист подмята: „Божичко, ами че той целият е гъз, а?“ Ега ти Слотроп, положението ти е си ебало майката! Въпреки че той е успял да стигне достатъчно дълбоко и сега вече само краката му стърчат, а бузите на задника му подскачат и се въртят под водата като бледи ледени кубета. Вода, студена като дъжда навън, плиска по стените на бялата тоалетна чиния. „Дръж го, че ще избяга!“, „Готово!“ Далечни лапи сграбчват прасците и глезените му, откопчават жартиерите му и дърпат карираните чорапи, изплетени от маменцето специално за Харвард, но те осигуряват отлична изолация или Слотроп вече е навлязъл толкова дълбоко в тоалетната чиния, че не усеща ръцете…

И после той се отърсва, изоставя последното негърско докосване там горе и е свободен, хлъзгав като риба, с непокътнат девствен гъз. Е, някои хора могат да рекат брей, слава Богу, а други малко ще изсумтят, хайде стига глупости, но Слотроп не казва почти нищо, защото не е почувствал почти нищо. А и-и-и все още няма и следа от изгубената хармоника. Светлината там долу е сивкава и доста слаба. От известно време той усеща и забелязва лайняна кора причудливо облепила стените на този керамичен или (или вече чугунен) тунел, в който се намира: лайна, които нищо на света не е способно да отмие, примесени с отложените от твърдата вода минерали в целенасочено кафяво образувание стесняващо пътя му, с плътни и натежали от смисъл шарки, рекламни табла за крем за бръснене „Бирма“ от тоалетния свят, отвратително клисави и лепкави, критически и глиптически, загадъчно релефни, тези форми се задават и плавно отминават, а Слотроп продължава надолу по дългата размътена диря от отпадъци, звуците на „Чероки“ все още пулсират съвсем глухо отгоре и ще го придружават чак до морето. Той установява, че може да различи определени следи от лайна като принадлежащи със сигурност на един или друг познат му харвардец. Естествено, някои от тях би трябвало да са негърски, обаче всички изглеждат еднакви. Хей, тук е „Лакомията“ Бидъл, май беше оная вечер, когато ядохме чоп суи[121] в „Безразсъдството на Фу“ в Кеймбридж[122], защото тук някъде плават бобови кълнове и даже леко загатнат сос от дива слива… я виж ти, някои сетива изглежда наистина се обострят… уха-а-а… „Безразсъдството на Фу“, сантиментална история, но това беше преди много месеци. А-а-а, ето го Дъмпстър Вилард, онази вечер той имаше запек, нали? Черно лайно, плътно и еластично като смола, която някой ден ще се избистри до окончателен тъмно кехлибарен цвят. В неговите кратки и неохотни допирания о стената (свидетелстващи за обратимостта на собственото й сцепление) Слотроп може, след като вече е придобил необичайно изострена чувствителност към лайната, да разтълкува отдавнашните тежки душевни борби на клетия Дъмпстър, който през миналия семестър бе опитал да се самоубие: диференциалните уравнения отказваха да се заплетат елегантно специално за него, майката с нахлупената шапка и копринени колена се пресягаше през масата на Слотроп в „Голямата Жълта Скара на Сидни“, за да допие вместо него бутилката канадска бира, момичетата от колежа „Радклиф“ го избягваха, предлаганите му от Малкълм черни проститутки го подлагаха на еротични жестокости по долар на сеанс, колкото можеше да изтърпи. Или, ако маминият чек закъснееше, колкото можеше да си позволи. Отнесен нагоре по течението, барелефният Дъмпстър се губи в сивата светлина, а Слотроп минава покрай табелките на Уил Стониблоук, Дж. Питър Пит, Джак Кенеди, посланическият син, всъщност къде по дяволите е Джак тази вечер? Ако някой можеше да спаси хармониката, бас държа, че единствено Джак е този човек. Слотроп му се възхищава отдалеч, Джак е атлетичен, добър и всички от класа на Слотроп го харесват. Обаче по история е малко отнесен, разбира се. Джак… можеше ли да й попречи да падне, да неутрализира по някакъв начин земното притегляне? Тук, в този преход към Атлантика, миризмите на сол, водорасли и гнило стигат до него слабо като далечен шум от вълни, да, като че ли Джак би могъл. Заради още неизсвирените мелодии, милиони възможни блусови стихове и ноти да бъдат извлечени вън от официалните честоти, извивки, за които Слотроп не му стига дъх да ги направи… още не, обаче някой ден… е, поне ако (когато…) открие инструмента, той ще бъде хубаво подгизнал и свиренето ще бъде много по-лесно. Обнадеждаваща мисъл по пътя надолу в тоалетната чиния.

Надолу в тоалетната, вижте ме,

Каква глупост направих!

Дано някой не ме препикае,

Йипи дипи дипи ду-у-у…

И точно в този момент отгоре приижда кошмарен талаз, грохотът нараства като приливна вълна и плътен воден фронт от гъсто размесени в умопомрачителна мозайка лайна, бълвоч, тоалетна хартия и космати дърдонки връхлита паникьосания Слотроп, като влак на бостънското метро върху неговата злочеста жертва. Няма къде да избяга. Парализиран, той поглежда назад през рамо. Застрашително извисена стена влачи дълги пипала от лайняна хартия, насочената право към него ударна вълна го блъска… Г-а-а-а-х! в последния миг той опитва немощно жабешко ритане, но тъмният като изстуден говежди желатин цилиндър от отпадъци по протежение на гръбнака му вече го помита навън, накъсана хартия облепва устните и ноздрите му, всичко е неотвратимо и смърди на говна, а той е принуден да отблъсква с често-често примигване микролайнца от ресниците си, което е по-лошо и от японска торпедна атака! кафявата чорба струи напред, отнася безпомощното му тяло… като че ли го преобръща с главата надолу, макар че в тази тъмна лайняна буря е невъзможно да определиш кое как е, няма визуални еталони… От време на време той се отърква в храсталаци или може би перести дръвчета. Идва му наум, че, откакто е започнал своето въртеливо движение, ако наистина е такова, изобщо не е усетил допир на твърда стена.

В даден момент кафявият сумрак около него започва да просветлява. Като развиделяване. Постепенно шеметът му преминава. Последните ленти олайняна хартия, станали почти на каша, отстъпват… унили, разтварят се, отминават назад. Обгръща го зловеща светлина, бледа и слоеста светлина, която той се надява да не продължи много, защото тя изглежда обещава да покаже нещо нежелано. Но в тези пустинни области живеят „свръзки“. Негови познати. Обитават черупки от стари, на външен вид добре иззидани останки от сгради — клетка след полуразрушена клетка, повечето от тях без покрив. В почернели камини горят огньове, в гигантски ръждиви консервени кутии от зелен фасул кипи вода и парата се издига нагоре по попукани комини. А те седят на пода, застлан със старите керамични плочи, разменят някакви неща… той не може да определи какво точно… Нещо неопределено религиозно… Спалните са напълно обзаведени, включените там лампи светят, кадифе виси от стените и тавана. Сложността на тези жилища го удивлява, от най-незначителното прашно синьо мънисто забравено под радиограмофона „Кейпхарт“, до последния изсъхнал паяк и заплетения орнамент по мъха на килима. Това са укрития от бедствия. Не обезателно от пускането на водата в тоалетната — случващо се наоколо само като един вид загатнато безпокойство, едва надникнало иззад ръждивата монохромност на древния небосвод — но от нещо друго надвиснало ужасяващо над тази страна, от нещо, което подгизналият Слотроп не може да види нито да чуе… като че ли тук всяка сутрин Пърл Харбър удря невидимо от небето… В косата му е заплетена тоалетна хартия, а в дясната му ноздра се е настанила мъхната плътна дърдонка. Уф, гадост! Упадък и разгром[123] безмълвно се трудят над този пейзаж. Нито слънце нито луна, само продължително плавно синусоидално движение на светлината. Дърдонката определено е негърска — упорита и неподатлива на опип, като втвърден зимен сопол. Ноктите му разраняват ноздрата до кръв. Той стои извън всички тези комунални пространства и стаи, навън в собственото си пустинно утро, червено-кафяв ястреб, всъщност два, са увиснали високо във въздушния поток, за да наблюдават хоризонта. Студено е. Духа вятър. Той усеща единствено своята изолация. Искат Слотроп да е вътре, но той не може да отиде при тях. Нещо му пречи: окаже ли се вътре, това ще бъде, все едно че е дал кръвен обет. Никога няма да го пуснат. Никакви гаранции, че няма да му поискат да направи нещо… нещо толкова…

Ето, всеки разхлабен камък, всяка пръчка, треска, всяко парче станиол или плат подскача нагоре-надолу: издига се на три метра и пада, удря паважа с остър плясък. Светлината е приглушена и воднисто зелена. Навред по улиците едновременно се издигат и падат отломки сякаш по благоволението на дълбока неспирна вълна. Видимостта през този вертикален танц е почти нулева. Потракването по паважа продължава единайсет такта, пропуска дванайсетия, започва цикъла отново… това е ритъмът на някаква традиционна американска мелодия… Улиците са напълно безлюдни. Разсъмване или привечер. Части от металните отломки проблясват с ярка, почти синя настойчивост.

Кажи помниш ли Рижия Малкълм там,

Онова момче с луга „Червен дявол“[124] по косата…

Ето го Кръчфилд или Краучфилд[125], първозаселникът. Не „прототипичният“ първозаселник, а единственият. Само един е бил, разберете. Воювал е само с един индианец. Само един бой, една победа, едно поражение. И само един президент, и един убиец, и едни избори. Точно така. От всяко по едно. Дошло ви е наум нещо за солипсизъм[126] и сте предположили, че цялата тази структура е населена — на вашето ниво — само с един, просто ужас, един. А на други нива, каквито и да са те — нищо. Но, оказва се, че не е толкова самотно. Рядко населено, да, но значително по-добре отколкото напълно усамотено. По един от всеки вид, не е чак толкова зле. Половин Ноев ковчег е по-добре от никакъв. Нашият Кръчфилд е с млечно-шоколадов тен от слънцето, вятъра и мръсотията, и при сравнение с тъмнокафявите дъски на хамбара или конюшнята, създава впечатлението за дървесина с различни шарки и гладкост. Той е добродушен, едър и здрав на фона на виолетовия планински склон, с присвити очи срещу слънцето. Сянката му се процежда грубо назад през плетеницата от дървения в конюшнята — греди, пръти, подпори, магарета, мертеци, летви за облицовка на тавани — през която прониква слънцето: ослепително огнено дори в този заничен час на деня. Иззад клозетната барачка долитат звуци от устна хармоника — там някой музикален лакомник засмуква огромни петнотни акорди и бълва мелодията на

ДОЛИНАТА НА ЧЕРВЕНАТА РЕКА

Водата в кенефа те отнасяла

Надолу, казват — защо не поспреш?

Да запалиш цигара и отдъхнеш?

Кенефът няма къде да избяга,

А и лайната на този бряг са чудесни.

Това, разбира се, е Червената река, ако не вярвате, само питайте оня „Рижия“, където и да е той (сега да поясня на вас впедерастени приятелчета на ФДР[127] какво значи „Риж“, те искат всичко да ви отнемат, всичките им жени са с космати крака, давайте им всичко наред или ще взривят желязното гюлле посред нощ и ще пуснат кръвчицата на поляците със сиви каскети, на бачкаторите, на негрите, да, особено на негрите…)

А тук малкият съдружник на Кръчфилд току-що е излязъл от хамбара. Във всеки случай малък съдружник засега. Из цялата тази широка солена равнина след Кръчфилд се точи върволица от безутешни малки съдружници. Един малоумник в Южна Дакота,

Един дребен мошеник в Сан Берду[128],

Едно китайче избягало от строежа на жп линия

С гъз жълт като на Фу Манчу[129],

Един с трипер и един болен от гуша,

Един с напреднала про-ка-за,

Куц с десния крак, куц с левия крак,

Куц и с двата крака и това прави трима!

Един малък педераст и даже една лесбийка,

Един малък негър, един малък евреин,

Един червенокож индианец с един бизон,

И (един) ловец на бизони от Ню Мексико…

И тъй нататък, и тъй нататък, по един от всеки вид, той е Белият Ебач от terre mauvaise[130], този Кръчфилд, който оножда наред жени, мъже и всички животни с изключение на гърмящите змии (по-точно казано „гърмящата змия“, защото тя е само една), но в последно време изглежда го тресат някакви щения и фантазии и за тази гърмяща змия, също! Зъбите почти допират препуциума… раззината бледа паст и страховита радост в очите-полумесеци… Понастоящем неговият малък съдружник е Хуапо, млад норвежки мулат, чийто фетиш са конските такъми, приятно му е да го бичуват във вмирисаните на пот и кожа сбруйници по време на техните скитания, които днес навлизат в третата седмица, значи като за малък съдружник доста дълго се е задържал. Хуапо носи чапарейхос[131] от вносна кожа на газела, купени му от Кръчфилд в Ийгъл Пас от един фаро крупие[132] с пристрастие към опиумната тинктура, който безкрайно прекосяваше широката Рио Гранде на път за оголената безплодна пещ на дивото Мексико. Хуапо също е завързал на врата си кърпа в уставно предписаните зелено и пурпурно (Предполага се, че Кръчфилд има пълен шкаф с такива копринени шалчета у дома в „Ранчо Пелигросо“[133] и никога не излиза към скалистата долина и пресъхналите речни корита без десетина-двайсет напъхани в дисагите. Което трябва да означава, че правилото по-един-от-всеки-вид е приложимо само за определени форми на живот, например малки съдружници, а не за предмети като шалчетата.) Хуапо увенчава всичко това с висок лъскав сгъваем цилиндър от японска коприна. Този следобед, когато излиза бавно от хамбара, Хуапо наистина е същински денди.

— А, Кръчфилд — маха с ръка, — колко мило от твоя страна да се появиш.

— Много добре знаеш, че ще дойда, малки палавнико.

Мамка му, ’къв оригинал е тоя Хуапо! Непрекъснато подкокоросва своя стопанин с надеждата да го огрее с две-три шляпвания с камшика по това доста мургаво афро-скандинавско дупе съчетаващо изящната закръгленост, наблюдавана у народите от Черния Континент, със стегнатата и благородна мускулатура на нашия снажен рус северен братовчед Олаф. Но този път Кръчфилд само извръща глава настрана, загледан в далечните планини. Хуапо се цупи. Цилиндърът му отразява приближаващото унищожение. Белият човек не трябва да произнася, дори и мимоходом, каквото и да е наподобяващо „Тази вечер ще доскача Торо Рохо[134]“. И двамата съдружница знаят това. Вятърът, който им носи тази груба и неприятна индианска миризма, би трябвало да е достатъчен за когото и да е. О, Боже, ще има престрелка и много кръв. Вятърът ще духа толкова силно, че северната страна на дърветата ще хване лъскава коричка от глазирана кръв. Червенокожият ще води куче с него, единственото индианско куче по тези пепеливи равнини: песът ще се спречка с малкия Хуапо и ще завърши увиснал на ченгела на една открита месарска сергия на пръстения пазарен площад в Сиера Мадре, с изцъклени очи, непокътната крастава козина, черни бълхи подскачащи по хоросана и камъните на огряната от слънцето църковна стена отсреща през площада, кръвта потъмняла и спечена по разкъсаната шия, където зъбите на Хуапо са прегризали югуларните вени (а вероятно и някои сухожилия, защото главата се поклаща на една страна). Куката е забита в гърба, между два прешлена. Мексиканки ръчкат мъртвото куче и то неохотно се поклаща сред утринните миризми на банани за пържене, сладки морковчета от долината на Червената Река, различни стъпкани зеленчуци, кориандър с дъх на животински мускус, остро миришещ бял лук, ферментиращи на слънцето и готови да експлодират ананаси, големи петнисти рафтове отрупани с планински гъби. Слотроп обикаля между сандъци и провесени тъкани, невидим, сред коне и кучета, прасета, запасняци в кафяви униформи, индианки с провесени в шалове бебета, прислужници от пастелно боядисаните къщи по-високо по склона — площадът кипи от живот, а Слотроп е озадачен. Нали всичко би трябвало да е по едно от вид?

Отговор: Да.

Въпрос: Значи, една индианка…

О.: Една чистокръвна индианка. Една метиска. Една креолка. После: един яки. Един навахо. Един апачи.[135]

В.: Момент, нали в началото имаше само един индианец. Онзи, когото Кръчфилд го уби.

О.: Да.

Предлагам да считаш това за оптимизационен проблем. Държавата може да издържа само по един от вид.

В.: Ами другите? В Бостън? В Лондон? Онези, които живеят в градове. Те истински ли са или какво?

О.: Някои от тях са истински, а други не.

В.: Е, а истинските необходими ли са… или излишни?

О.: Зависи какво имаш предвид.

В.: Абсолютно нищо нямам предвид, мамка му.

О.: А ние имаме.

За момент десет хиляди трупа сгърбушени под снега в Ардените придобиват жизнерадостния уолтдисниевски вид на номерирани бебета под бели вълнени одеяла, очакващи да бъдат изпратени на щастливи родители в такива места като Нютън Ъпър Фолс. Това трае само миг. После в продължение на още един момент като че ли всички коледни камбани на света ще се обединят в хор и техния звънлив разбъркан екот само този път ще придобие съгласувана хармоничност и ще донесе вести за безусловна утеха и вероятна радост.

Но да продължим към склоновете на Роксбъри. Натрупаният сняг в разчертаните квадратни улеи на черните му гумени подметки се е уплътнил в дъги. „Арктик“ ботите му подрънкват при движението на краката. Снегът в тази копторна тъмнина изглежда като сажди в негатив… долита и отлита от нощта… На дневна светлина тухлените повърхности (той ги вижда само много рано сутрин, докато търси такси нагоре-надолу по целия Хълм, с изтръпнали от болки крака в ботите) имат вид на пламтяща корозия, плътна, дълбока, подложена на неспирни мразовити атаки: прославени исторически по начин, който не е забелязвал на Бикън Стрийт[136].

В сенките, където черно и бяло се задържат като окраска тип „панда“ върху лицето му и всеки слой е или тумор или издутина от белег, чака свръзката, за срещата с когото той е пътувал толкова дълго. Лицето е вяло и нерешително като на домашно куче, и стопанинът на това лице често-често свива рамена.

Слотроп: Къде е той? Защо не е дошъл? Кой си ти?

Глас: Момчето го арестуваха. А ти ме познаваш, Слотроп. Помниш ли? Аз съм Никога.

Слотроп (вглежда се): Ти? Никога? (Пауза) Не си танцувал „Момчето от Къноуша“.

□ □ □ □ □ □ □

„Криптозам“ е патентована разновидност на стабилизирания тирозин, разработена от „СИ Фарбен“[137] като част от договора за изследвания сключен с ВКВС[138]. Приложен е активиращ реактив, който в присъствието на някаква съставка от семенната течност, досега (1934 г.) все още неидентифицирана, способства за преобразуването на тирозина в меланин, тоест кожен пигмент. В отсъствието на семенна течност „Криптозам“ остава невидим. Никой друг известен реагент, от тези, които са достъпни на разузнавачите при полеви условия, не може да преобразува „Криптозам“ във видим меланин. При прилагането му за криптографски цели се препоръчва към съобщението да бъде включено и съответно възбудително средство, което със сигурност да предизвика ерекция и еякулация. Неоценима помощ ще представлява подробното изучаване на психосексуалния профил на получателя.

Проф. д-р Ласло Джамф,

„Криптозам“[139] (рекламна брошура), „Агфа“, Берлин, 1934 г.

Илюстрацията върху дебела и плътна кремава хартия, под надписа с черни букви GEHEIME KOMMANDOSACHE[140], е направена с перо и мастило, рисунъкът е много изящен и фин, донякъде в стила на фон Байрос или Биърдсли[141]. Жената е точно копие на Скорпия Мосмун. Стаята е такава, за каквато са говорили, но никога не са виждали в действителност, стая, в която биха искали да живеят някога, с вътрешен басейн и висок до тавана копринен шатър, направо декор за филм на Де Мил[142], грациозни лъщящи от масло прислужници, намек за обедна светлина идваща отгоре, Скорпия изтегната сред големи пухкави възглавници, натъкмена точно с корсета от белгийска дантела, тъмните чорапи и обувките, за които той бе често бленувал, но никога…

Не, не бе споделил това с нея, разбира се. Изобщо никому не бе казвал. Подобно на всеки израснал в Англия младеж, в присъствието на определени фетиши той откликваше с автоматична ерекция, последвана от повторна реакция на срам заради тези свои нови рефлекси. Възможно ли е някъде да има негово досие, има ли вероятност Те (Те?) някак да са успели да наблюдават всичко, което той е видял и прочел от пубертета насам… иначе откъде биха могли да знаят Те?

— Ш-ш-т-т — мълви тя. Пръстите й леко поглаждат нейните дълги мургави бедра, голите й гърди се надигат от края на дантелите. Лицето й е обърнато към тавана, но очите й пронизват Пиратовите, издължени, присвити от похот, между гъстите мигли проблясват две точки светлина… — Ще го напусна. Ще дойдем тук и ще живеем. Ще се любим до безкрай. Аз съм твоя, знам това отдавна… — Езикът й облизва леко мъничките заострени зъби. Мъхнатата й путка е в центъра на светлината и в устата му има вкус, който той ще почувства отново…

Е, Пирата замалко да се провали, едва успява да извади кура си от панталоните и започва да изстрелва бели пръски из цялата стая. Все пак запазва достатъчно сперма, за да натърка приложеното към рисунката празно листче хартия. И тогава бавно, през седефения воал на спермата му изниква оцветеното в негърско кафяво известие за него: съставено чрез просто нихилистко разместване[143], чиито ключове той почти отгатва. По-голямата част от съобщението той разшифрова наум. Посочено е място, време, час, молба за помощ. Той изгаря посланието изпратено от високо над земната атмосфера, спасено от нулевия меридиан на Земята, но запазва рисунката, х-м-м, и измива ръцете си. Простатата го наболява. Тук има нещо повече от видимото на пръв поглед. Той няма към кого да се обърне за помощ или да призове: трябва да отиде там и да разкрие отново агента. Съобщението е равносилно на заповед от най-високо ниво.

Някъде отдалеч, през шума на дъжда, долита трясъка на поредната взривяваща се германска ракета. Третата за днес. Ловуват в небето, като Вотан[144] и неговото смахнато войнство.

Ръцете на Пирата, като роботизирани започват да ровят из папки и чекмеджета в търсене на необходимите разписки и формуляри. Тази нощ няма да има сън. Навярно дори няма да има възможност за чаша чай или цигара пътьом. Защо ли?

□ □ □ □ □ □ □ □

В Германия, докато финалът наближава, безкрайните стени са изписани с WAS TUST DU FÜR DIE FRONT, FÜR DEN SIEG? WAS HAST DU HEUTE FÜR DEUTSCHLAND GETAN?[145] С лед са изписани стените в „Бялото Видение“. Ледени графити в навъсения ден глазират теракотата и тухлите с цвят на тъмнееща кръв, като че сградата е архитектурен документ или излязъл от употреба стар прибор с отдавна забравено предназначение, и трябва да бъде предпазена от въздействието на природните стихии под някаква кожа от прозрачна музейна пластмаса. Лед с различна дебелина, вълнист, помътнял, легенда, която да бъде разшифрована от повелителите на зимата, районните ледоведи, и обсъждана в техните научни списания. По-нагоре, към морето, снегът се събира като светлина по всички наветрени первази на древното абатство, чийто покрив отдавна е бил разрушен по маниакалния каприз на Хенри VІІІ[146], а стените с техните лишени от светии издънени прозорци са оставени да смекчават поривите на соления вятър, докато годишните времена оцветяват тревясалия под с едри мазки, последователно от зелено в бледо жълто, а после в снежнобяло. Това е единственият изглед от паладианската къща с колони в навъсената сумрачна низина: към Абатството или към спокойните обширно изпъстрени стръмни планински склонове. Изглед към морето няма, въпреки че в определени дни и приливи то се усеща и подушва, а заедно с него и цялото ти долно родословие. В 1925 година избягалият от „Бялото Видение“ пациент Редж Ле Фройд препуснал през покрайнините на града, изкачил скалата, застанал поклащайки се в самия й край с потрепваща от вятъра коса и болнична манта, и чезнещи отляво и отдясно с леко полюляване в солената омара километри южно крайбрежие, белезникав варовик, вълноломи, пристани и крайморски улици. След него, начело на тълпа любопитни зяпачи, притичал полицаят Стъгълс.

— Не скачай! — вика полицаят.

— Дори не съм и помислял — Ле Фройд продължава да зяпа към морето.

— Тогава какво правиш тук, а?

— Исках да погледам морето — обяснява Ле Фройд. — Никога не го бях виждал. Аз съм негов кръвен роднина.

— Аха — хитрият Стъгълс междувременно пристъпва бдително към него. — Значи гостуваш на роднините, а? Колко мило.

— Чувам Повелителя на морето — удивен извисява глас Ле Фройд.

— Господи Боже! И как се казва той? — Двамата с мокри лица се надвикват с вятъра.

— О, не знам — крещи Ле Фройд — Кое ще е подходящо име според теб?

— Бърт — предлага полицаят, опитвайки да си припомни дали трябва с дясната ръка да стисне ръката на Ле Фройд над лакътя или с лявата да…

Ле Фройд се обръща и едва сега вижда полицая и тълпата. Очите му се закръгляват, погледът му омеква.

— Бърт[147] е хубаво име — проговаря той и прекрачва заднешком в празното пространство.

Това е всичко, което гражданите на Ик Реджис са получили от „Бялото Видение“ под формата на успокоителна помощ: от многогодишните летни наблюдения върху наплива на порозовели или луничасали от слънцето туристи от Брайтън, Флотсам и Джетсам[148], които отмятат всеки ден радиоистория по броя на излъчените песни, слънчевите залези над крайморската улица, смените на блендите на обектива в съответствие с морската светлина, ту рязко притъмняло ту спокойно озарено небе, на аспирините преди лягане и само едно-единствено развлечение чак до избухването на настоящата война — скокът на Ле Фройд.

След разгрома на Полша изведнъж по всяко време на нощта към „Бялото Видение“ започнаха да прииждат министерски кортежи, беззвучни като стражеви платноходи, с добре заглушени ауспуси — безхромни черни машини, които блестяха ако имаше звездна светлина, а през останалото време с удоволствие играеха ролята на маскировката на лице, което всеки момент ще си го припомниш, но със самия акт на досещане го отместваш все по-настрана и то заглъхва някъде много далеч… След падането на Париж, на скалата бе установена радиопредавателна станция с насочени към Континента строго охранявани антени, а наземните им линии загадъчно разтеглени назад през хълмовете и дюните чак до къщата, денонощно охранявана от кучета, които биваха подлъгвани, преднамерено мамени, бичувани и лишавани от храна с цел стимулиране на рефлекс да разкъсват всеки приближил се човек. Да не би някой от Много Висшите да се бе извисил още повече, тоест съвсем да е изкуфял? Да деморализират Германския Звяр ли опитваха Нашите, излъчвайки за него всевъзможни произволни объркани мисли на безумци, да нарекат ли в негова чест, също в традицията положена от полицая Стъгълс в онзи знаменателен ден, дълбините, едва зърнатите? Отговорът е да, всичко гореописано, и даже повече.

Питайте ги в „Бялото Видение“ за генералния план на сладкодумния Майрън Грънтон[149] от ББС, чийто гладък и мек като топен карамел глас дълги години е излизал от протритото червено-кафяво букле на радиоговорителите и е прониквал в сънищата на англичаните, в замъглените старчески куфалници и разсеяните детски глави… Принуден е бил да отлага своя план, отначало използвал само словото, не разполагал с тъй необходимите му данни, изобщо нямал подкрепа, и опитвал по всевъзможни начини да установи връзка с германската душа, разпити на военнопленници, инструкции на МВнР, братя Грим[150], собствени туристически спомени (младежки проблясъци на безсъние през епохата на Дос[151], осветените от слънцето яркозелени лозя покриващи южните склонове на Рейнската долина, задимените нощи, тапицираните с камгарни тъкани столични кабарета, дълги жартиери с дантели като редици карамфили, копринени чорапи всеки от тях поотделно подсилен от дълга изящна кръстосана светлинна щриховка…) Но в края на краищата идват американците, а заедно с тях институцията позната като ВКСЕК[152] и удивително количество пари.

Проектът е озаглавен „Операция Черно крило“. Да-а, каква прецизна структура, подготвяна от пет години. Никой не може да си припише изцяло заслугата за нейното изграждане, дори не и Грънтон. Генерал Айзенхауер беше този, който формулира направляващите указания, идеята за „стратегия на истината“. Нещо „реално“, все наблягаше Айк[153]: просто една кука в надупчената екзекуционна стена на войната, на която да окачим сюжета. Пирата Прентис от АСО бе донесъл първите достоверни сведения, че в германската програма за създаване на секретно оръжие действително по някакъв начин участват реални африканци от племето хереро, от бившата немска колония Югозападна Африка. Вдъхновен от тази информация една вечер Майрън Грънтон напълно импровизирано бе излъчил в ефира пасажа, който намери място в първата директива на Черното крило: „Някога Германия се отнасяла към своите африканци като строг по любящ пастрок и ги е наказвала, когато се налагало, често и със смърт. Помните ли? Но това е било отдавна и далеч в Югозападна Африка, а оттогава е минало едно поколение. Сега хереросите живеят в дома на техния пастрок. Може би вие, слушатели, сте виждали този хереро. Сега той стои буден след обявения полицейски час, невидим и, защитен от нощта с неговия цвят на кожата, наблюдава своя спящ пастрок. За какво мислят всички те? Къде са хереросите тази вечер? Какво правят в момента вашите чернокожи тайни деца?“ Черното крило даже бе изнамерило един американец, лейтенант Слотроп, готов да се подложи на лека наркоза, за да помогне да бъдат осветлени расовите проблеми в неговата страна. Едно безценно допълнително измерение. Към края, когато започнаха да пристигат повече данни за боевия дух в чужбина, янките-социолози с планшети и поскърцващи нови непромокаеми високи обувки или галоши посещават омекотените от снега освободени развалини, за да изравят трюфелите на истината, възникващи, както предполагали древните хора, по време на буря, точно в мига, когато удря мълнията — един познат от американската АПП[154] бе успял да прекара контрабанда няколко екземпляра и да ги предостави на „Бялото Видение“. Изобщо бе неясно кой е предложил названието „Schwarzkommando“[155]. Майрън Грънтон бе изразил предпочитание към „Wütende Heer“[156], бандата фучащи из небесната пустош духове, устремени в бесен лов, начело със знаменития Вотан, но впоследствие призна, че това по-скоро е северен мит. В Бавария ефективността може да бъде неудовлетворителна.

Всички те обсъждат американска ерес наречена ефективност, а в „Бялото Видение“ като че ли прекалено много. Обикновено най-гръмогласен е г-н Пойнтсман, който използва в качеството на муниции предоставените му от Роджър Мексико статистически данни. До времето на съюзническия десант в Нормандия персоналният безнадежден сезон на Пойнтсман беше напълно в разгара си. Най-после той бе разбрал, че големите континентални клещи все пак ще донесат успех. Че тази война, тази Държава, чийто гражданин бе започнал да се чувства, ще бъде разтурена и създадена отново като мир и че в професионален план той едва ли ще получи нещо от нея. Финансиране получават всякакви радари, вълшебни торпеда, самолети и ракети, а къде е Пойнтсман в цялата тази схема? Той бе имал своя кратък ръководен момент и това бе всичко: неговата Лаборатория за абреакционни изследвания (ЛАИ), набързо изловените и подсигурени за нуждите му десетина подчинени, дресьор на кучета от едно вариете, един-двама студенти ветеринарна медицина, и дори големия удар, бежанецът д-р Поркиевич, който бе работил със самия Павлов в Колтушския институт, още преди чистките и съпътстващите ги процеси. Общо екипът на ЛАИ получава, претегля, класифицира по тип Хипократов темперамент[157], затваря в клетки и незабавно провежда експерименти с около дузина нови кучета седмично. Понастоящем всички колеги-съсобственици на Книгата, — тоест всички останали от първоначалните седем — работят в болници обслужващи изтощените и контузените от битките от другата страна на Канала и късметлиите да бъдат ранени от бомби или ракети от наша страна. През тези дни на тежки Фау бомбардировки те имат възможността да засвидетелстват повече абреакции, отколкото докторите от предишните времена едва ли са видели за няколко живота, и непрекъснато да предлагат нови теми и насоки за изследвания. АПП[158] скъпернически отпуска мижаво ручейче пари, надолу през зарешетеното корпоративно прозорче отчаяно шумоли хартия, колкото да свързват двата края, достатъчно, за да остава ЛАИ една колония на столичната война, ала недостатъчно за независима държавност… Статистиците на Мексико записват за ЛАИ брой на капките слюнка, живо тегло, електрическо напрежение, ниво на звук, метрономни амплитуди, дозировки на бромид, брой на отрязани сетивни нерви, процент на отстранена мозъчна тъкан, дати и часове на вцепеняване, оглушаване, ослепяване, кастрация. Подкрепа идва даже от Сектор Пси, свободна и податлива на манипулации колония, без каквито и да са граждански домогвания.

Старият бригаден генерал Пудинг се разбира достатъчно добре с тази банда спиритисти, понеже и той има забежки в същата посока. Обаче Нед Пойнтсман с неговите непрекъснати машинации за повече пари — Пудинг може само да го наблюдава слисан и да полага усилия да бъде любезен. Не е толкова висок като баща си и определено не е толкова представителен на вид. Бащата беше военен лекар в полка на Тъндър Прод[159] и бе получил шрапнел в бедрото при Полигон Уд край Зоннебеке[160], седем часа лежал безмълвен там, преди те, без нито дума преди, в оная кал, оная кошмарна воня, да, Полигон Уд… или не беше ли това — кой беше рижият младеж дето спеше с шапка на главата? ах-х-х, преди те да се върнат. А Полигон Уд… но като че ли нещо ми се губи. Повалени дървета, мъртви, сивогладки, шарките-на-дървесните-линии-се-извиват-спираловидно-като-замръзнал-дим… рижият… гръм… няма смисъл, никакъв смисъл, обречено положение, още един загинал и още един, о Господи…

Възрастта на стария бригаден генерал е неопределена, въпреки че би трябвало да наближава осемдесетте, възстановен в звание в 1940 г., запратен в ново пространство не само за бойното поле, — където фронтовата линия ежедневно и ежечасно се мени като клуп, като озарените в златиста светлина граници на съзнанието (въпреки че може би не трябва чак толкова да залитаме към зловещото, точно като тях… значи „като клуп“ звучи по-прецизно) — но и за самата Военна държава, за нейната структура. Пудинг се улавя, че недоумява, понякога гласно и в присъствието на подчинени, кой ли негов враг го мрази чак толкова, та му е издействал назначението в Политическа Пропаганда. Такива случаи предполагат съвместни действия, и все пак твърде често удивителна несъгласуваност, с други определени военни сфери, колонии на този Град Майка, нанесени на картата навсякъде, където предметът на дейност е систематизираната смърт: функциите на АПП се припокриват с тези на Министерство на информацията, на Европейската служба на ББС, на Дирекция Специални Операции, на Министерството на икономическата борба, и на Отдел Политическо разузнаване към МВнР във Фицморис Хаус[161]. Между другите. Когато дойдоха американците трябваше да бъде направена връзка и съгласуване с техните УСС, УВИ[162] и Управлението за психологическа война към сухопътните войски. Скоро бе създаден обединеният ОПП[163] към ВКСЕК[164], докладващ пряко на Айзенхауер, а за обединение на всичко това — Лондонският Съвет по Координация на Пропагандата, който не притежава абсолютно никаква реална власт.

Кой може да се оправи сред този претрупан лабиринт от инициали, стрелки плътни и пунктирани, квадратчета големи и малки, имена напечатани и запаметени? Не и Ърнест Пудинг — това е работа за Новите Момчета с техните зелени антенки улавящи годните за употреба властови еманации, те са компетентни относно американската политика (добре запознати с разликата между Изпълнителите на Новия Курс[165] от УВИ и богатите републиканци от източните щати зад УСС) и притежават мозъчни досиета за латентности[166], слабости, чаепитийни привички и ерогенни зони за всички, всички, които след време могат да се окажат полезни.

Ърнест Пудинг бе възпитан да вярва в буквалната Йерархична Стълбица, тъй както свещениците от предишните векове са вярвали в Стълбицата на Мирозданието[167]. По-новите геометрии го объркват и смущават. Най-големият му триумф на бойното поле бе настъпил в 1917 година сред обгазената армагедонова мръсотия на Ипърския триъгълник, където частта под негово командване бе отвоювала ивица ничия крайречна земя максимум 40 метра в дълбочина, със загуби само на 70% от личния състав. Пенсионираха го около началото на Голямата депресия и той се усамоти в кабинета на празната къща в Девон, заобиколен от снимки на стари бойни другари, чиито погледи успешно отбягваха неговия, за да се отдаде със забележително ревностна преданост на комбинаторен анализ[168], любимото развлечение на пенсионирани армейски офицери.

Хрумна му да насочи своето хоби към европейското равновесие на силите, поради чиято дълготрайна патология някога, сред фландърския кошмар, бе страдал дълбоко, без никаква надежда за пробуждане. Предприе написването на титанично политологическо изследване, озаглавено Какво може да се случи в европейската политика. Започна с Англия, естествено. „Първо — пишеше той — в началото, както изглежда: Рамзи Макдоналд може да умре.“ Докато Пудинг анализираше произтичащите междупартийни разпределения на силите и вероятните размествания на министерските постове, Рамзи Макдоналд вече беше умрял[169]. „Няма да смогна — усети се той, че мърмори в началото на всеки ден, пристъпвайки към работа. — Всичко се променя, изплъзва ми се. О, хитроумна задача, много хитроумна.“

Когато промените стигнаха дотам, че върху Англия започнаха да падат германски бомби, бригаден генерал Пудинг заряза тази индивидуална мания и предложи услугите си на своята родина. Ако бе знаел навремето, че това ще означава „Бялото Видение“… не че бе очаквал боево назначение, нали, обаче не споменаха ли нещо за разузнавателна работа? А в действителност той завари изоставена психиатрична клиника, няколко останали за спомен душевноболни, многобройна глутница крадени кучета, различни клики на спиритисти, водевилни артисти и конферансиета, радисти, куеисти, успенскисти, скинърити, лоботомийни фанатици, екзалтирани привърженици на Дейл Карнеги[170]. Пламването на войната бе избило от главите на всички тях любимите им интриги, сплетни и мании, обречени на различни степени на провал, ако мирът бе продължил повече. Понастоящем обаче надеждите им са устремени към бригаден генерал Пудинг и възможностите за финансиране: повече упования, отколкото предвоенното време, тази изостанала провинция, изобщо е предлагало. В отговор Пудинг може само да възприеме донякъде старозаветен стил на поведение към всички, включително и кучетата, оставайки междувременно тайно недоумяващ и оскърбен от това, което според него било предателство сред висшите членове на Генералния Щаб.

Отразената от снега светлина прониква през високите разделени на малки квадрати прозорци, денят е сумрачен, само тук-там в някои кафяви канцеларии е включено осветлението. Младшият офицерски състав шифрова съобщения, експериментатори със завързани очи обявяват в скрити микрофони догадки за различни Зенер карти[171]: „Вълни… Вълни… Кръст… Звезда…“ А долу в студения сутерен застанал под високоговорителя, някой от Сектор Пси ги записва на магнетофон. Секретарки с вълнени шалове и гумени галоши треперят от проникващия през множеството пролуки в стените на лудницата зимен студ, а клавиатурите на пишещите им машини потракват като бисерните им зъби. Мод Чилкс, която отзад изглежда съвсем като Маргот Аскуит на снимката направена от Сесил Бийтън[172], седи и мечтае за кифла и чаша чай.

В крилото с ЛАИ[173] откраднатите кучета спят, почесват се, припомнят призрачните миризми на хора, които навярно са ги обичали, слушат вибраторите и метрономите на Нед Пойнтсман, без да изпускат слюнки. Затворените жалузи пропускат съвсем слаба светлина отвън. Зад дебелия наблюдателен прозорец сноват лаборанти, но престилките им, подводно зеленикави през стъклото, се развяват по-бавно и по-неясно… Лабораторията е обхваната от вцепенение или захлупена от филцово затъмнение. Нагласеният на 80 удара в секунда метроном отеква с дървено ехо и привързаното към тестовия стенд Куче Ваня започва да слюнкоотделя. Всички други звуци са безмилостно заглушени: гредите укрепващи стените на лабораторията прикрити в пълни с пясък стаи, слама, чували с пясък, униформи на покойници обемащи пространствата между стените с избити прозорци… където местните ненормалници седяха, гледаха навъсено, вдишваха азотен окис, кикотеха се, ридаеха при преходите от ми мажорен акорд към сол диез миньорен, сега представляват пустини с кубична форма, пясъчни стаи, и тук в лабораторията зад херметично затворените железни врати господства метрономът.

Проводоканалът на подчелюстната жлеза на Кучето Ваня отдавна беше изведен през един разрез, пришит под брадата му и отвежда слюнката навън към събирателна фуния, прикрепена там с традиционния оранжев павловски маджун от колофон, железен оксид и пчелен восък. По блестяща тръбичка вакуумът засмуква секрецията и тя избутва надясно колонка светлочервено масло по протежение на ска̀ла, разграфена на „капки“ — условна мерителна единица, вероятно неравностойна на действително падналите капки през 1905 година в Санкт Петербург. Но за тази лаборатория, за Кучето Ваня и за нагласения на 80 удара в секунда метроном, броят на капките е неизменно предсказуем.

Сега, когато Кучето Ваня е преминало към тъй наречената „приравнителна“ първа преходна фаза, между него и външния свят е опъната почти незабележима мембрана. Вътре и вън остават точно както са били, но разделящата ги повърхност — мозъчната кора на Кучето Ваня — се променя по най-различни начини и това е наистина странното на тези преходни, трансгранични събития. Вече е без значение колко високо тиктака метрономът. По-силният дразнител вече не предизвиква по-силна реакция. Броят на течащите или падащи капки е същият. Идва лаборантът и премества метронома в най-далечния ъгъл на това звукоизолирано помещение. Затваря го в кутия, която пъха под възглавница с машинно бродиран надпис „Спомени от Брайтън“, обаче слюноотделянето не намалява… след това изважда метронома и го пуска през микрофон с усилвател, така че всеки удар прорязва стаята като вик, но броят на капките не нараства. Прозрачната слюнка неизменно побутва червената линийка само до същата чертичка, отбелязваща същия брой капки…

Уебли Силвърнейл и Роло Гроуст се измъкват крадешком в коридора, надничат в чужди кабинети, търсят годни за пушене фасове, които да задигнат. Точно сега повечето кабинети са празни: целият персонал, разполагащ с търпение или достатъчно мазохизъм за тази цел, преминава през едно ритуалче с изкуфяващия бригаден генерал.

— Тоя дъртак просто срам няма — Геза Розавьолги, още един бежанец (и яростен антисъветчик, което създава определено напрежение с ЛАИ) вдига с весело отчаяние ръце нагоре към бригаден генерал Пудинг, и мелодичните игриви унгарски цигански интонации звънтят като дайрета из цялата стая, насърчават и ободряват по един или друг начин всички, освен самия възрастен бригаден генерал, който продължава несвързано да дърдори от амвона на това, което отдавна, в маниакалните години на XVІІІ век е било нечий частен параклис, а сега е стартова площадка за „Ежеседмичните инструктажи“, възможно най-изумителен порой от глупави старчески брътвежи, служебна параноя, слухове за Войната, предполагащи, или не, нарушаване на секретността, спомени от Фландрия… небесните сандъци за въглища се сгромолясват върху теб с рев… барабанният огън е толкова млечносияен във вечерта на неговия рожден ден… мокрите плоскости на бомбените кратери с километри наред отразяват едно мрачно есенно небе… както Хейг с неговото пищно остроумие е коментирал веднъж в офицерската трапезария отказа на лейтенант Сасун да воюва[174]… артилеристи през пролетта с техните развяващи се зелени одежди… крайпътни банкети осеяни с разлагащи се грозни трупове на коне точно преди оранжево-розов изгрев… дванайсетте спици на колелото на заседнало оръдие — часовник от кал, зодиак от кал, задръстен с пресъхнала напукана кал, на слънце демонстрираща своите многобройни оттенъци на кафявото. Фландърската кал се напластяваше в коагулирано-напукани на повърхността буци с мека като желе консистенция на струпани човешки лайна, през които бяха прекарани дъсчени пътеки, окопи и пронизани от снаряди километри лайна във всички посоки, без дори нито един жалък обгорен пън от дърво — и тук развеселеният стар празнословец опитва да разтресе катедрата от черешово дърво, сякаш това е било най-неприятната част от кошмара на Пасхенделе, това отсъствие на вертикални преимущества… И дърдори ли, дърдори неспирно, рецепти за приготвяне на вкусно цвекло по стотици различни начини, или такива бостански невероятности като Тиквената Изненада на Ърнест Пудинг[175] — да, нещо садистично има в рецептите с „Изненада“ в заглавието, ако човек е гладен той просто иска да яде нали, а не да бъде Изненадван, просто иска да отхапе (въздишка) от добрия стар познайник картофа и да бъде общо взето уверен, че в него ще има само картоф, а не да налапа някоя прекалено хитроумна „Изненада!“ с настъргано индийско орехче или кашесто недопечено клисаво тесто, оцветено в пурпурно от сока от нар или нещо друго… обаче точно такива съмнителни шеги обича да разправя бригадният генерал Пудинг: как се бил подсмихвал, когато нищо неподозиращите гости на вечеря разрязват неговата прословута Жаба В Дупката[176], ножовете им проникват през достопочтеното йоркширско тесто и стигат до — пфу! какво е това? май е зеленчуково кюфте, от цвекло? кюфте пълнено с настъргано цвекло? или може би днес е пълнено с пюре от силно вонящ на море океански копър (купува го веднъж седмично от все същия дебел син на рибния търговец, който запъхтян се изкачва с велосипед нагоре по тебеширено бялата скала) — нито едно от тези странни, твърде странни зеленчукови кюфтета изобщо не прилича на обикновена „Жаба“, а по-скоро на картинно описаните в хумористични стихчета уродливи и почти безчувствени твари, с които младежите от „Кингс Роуд“[177] си имат работа — Пудинг разполага с хиляди такива рецепти и най-безсрамно ги споделя с колектива на РИБИ[178], придружени, по-късно при ежеседмичния монолог, от едно-две стихчета, осем такта от „Какво предпочиташ: да бъдеш полковник с орел на рамото или редник с пиленце на коляното?“[179] и по-нататък евентуално следва премногословно изброяване на безбройните негови трудности с финансирането, всички без изключение започнали доста преди появата дори на дружината от Илектра Хаус[180]… епистоларни битки, които бе водил с критиците на Хейг на страниците на „Таймс“…

И всички седят там, пред безкрайно високите затъмнени и разграфени с олово прозорци, позволяват му да дърдори несмислените глупости, спотаени в един ъгъл кучкарите си предават бележки и приведени един към друг шепнат (заговорничат, заговорничат, наяве и насън те никога не спират), хората от Сектор Пси преминават до отсрещната стена — сякаш тук имаме нещо като парламент… години наред всеки заема своята единствена и неповторима персонална пейка под лек ъгъл към бълнуванията на червендалестия и изпъстрен с цирозни петна бригаден генерал Пудинг — а другите вероизповедания в изгнание са разпръснати между тези две крила: баланс на силите, ако изобщо съществуват такива в „Бялото видение“.

Според д-р Розавьолги това е напълно възможно, стига колегите „да изиграят картите си правилно“. Сега единственият спорен въпрос и задача е оцеляването — преминаването през страховитата граница на Деня на победата в Европа и навлизането в бляскавата и нова Следвоенна епоха с ненакърнени сетива и спомени. Недопустимо е РИБИ да рухне под ударите на чука заедно с останалото блеещо стадо. Трябва да се появи, и то много скоро, човек способен да ги обедини във фаланга, в съсредоточен, фокусиран светлинен лъч, някой предводител или достатъчно силна програма, за да изкарат неизвестно колко послевоенни години. Д-р Розавьолги общо взето предпочита силна програма пред силен водач. Може би защото годината е 1945[181]. В тези дни битуваше мнението, че зад Войната — всичката смърт, зверства и разруха — стои принципът на Фюрера. Но ако изтъкнатите личности могат да бъдат заменени с абстракциите на властта, ако разработените от корпорациите методики могат да бъдат приложени, ще бъдат ли народите в състояние да живеят разумно? Една от най-заветните следвоенни надежди: че не трябва да има място за такава ужасна болест като харизматичното обаяние… че то трябва да бъде осмислено[182] докато все още разполагаме с време и средства.

Не е ли поставено на карта именно това за д-р Розавьолги тук в този последен проект съсредоточен върху личността на лейтенант Слотроп? Всички психологически тестове в досието на обекта на експеримента, чак до гимназиалните му години, свидетелстват за един болен индивид. „Рози“ стоварва юмрук върху папката за по-голяма убедителност. Работната маса се разтърсва.

— Напри-мер: неговият Много-про-филен пер-сона-лен въп-рос-ник Мине-сота е ужас-но не-симет-ричен, винаги в пол-за на психо-патич-ното, на нез-драво-слов-ното.

Обаче преподобният д-р Пол де ла Нуи не е привърженик на МПВМ:

— Рози, има ли ска̀ли за измерване на междуличностните особености? — Орловият нос кълве ли кълве настойчиво, очите са сведени в пресметлива кротост. — Общочовешки ценности? Доверие, честност, любов? Извини ме за софистиката, но случайно да има някаква религиозна ска̀ла?

Нищо подобно, падре: МПВМ е бил разработен около 1943 година. В самата среда на Войната. Според Пол де ла Нуи по-човечни са Изследване на ценностите от Олпорт и Върнън и подобреният през 1935 г. от Фланаган Регистър на Бернройтер[183], т.е. предвоенните тестове. МПВМ всъщност проверява само ще излезе ли от даден човек добър войник или не.

— В наши дни има голямо търсене на войници, преподобни докторе — мърмори г-н Пойнтсман.

— Надявам се само, че няма да отдаваме прекалено голямо значение на резултатите му от МПВМ. Този тест ми се струва твърде едностранчив. Той не отчита обширни сфери от човешката личност.

— Точно затова сега ние пред-лагаме да дадем на Слот-роп съвсем раз-личен вид тест — скача Розавьолги. — Сега ние разра-ботваме специал-но за него тъй наре-чения „проективен“ тест. Най-извест-ният при-мер от този тип е тес-тът на Роршах[184] с масти-лените петна. Спо-ред основ-ната теория, когато бъде подло-жен на въздей-ствието на неструкту-риран драз-нител, нап-ример някое безфор-мено петно от прежи-вявания, подопит-ният субект ще се опита да наложи някак-ва струк-тура върху него. Начи-нът, по който той под-хожда към струк-турира-нето на пет-ното, ще отра-зява него-вите нуж-ди, него-вите надеж-ди, ще ни даде напът-ствията към него-вите съни-ща, фан-тазии, към най-дълбоките кът-чета от него-вото съз-на-ние. — Веждите му неудържимо играят нагоре-надолу, жестикулацията на ръцете му е удивително изящна, плавна и напомня (най-вероятно е обмислена и може ли някой да обвини Рози, че опитва да се възползва от положението) тази на неговия знаменит сънародник[185], въпреки че ги има неизбежните странични въздействия: например сътрудници, които твърдят, че го забелязали да пълзи с главата надолу по северната фасада на „Бялото видение“. — Така че ние сме напъл-но съглас-ни, пре-_подобни_ док-торе. При това поло-жение всеки тест от разновид-ността на МПВМ ще бъде не-адек-ватен. Това е струк-тури-ран драз-нител. Подопит-ният субект може да лъже, съзна-телно, или да прик-рива несъз-нателно. Но с проектив-ната мето-дика, каквото и да прави той, съзна-телно или без-, нищо няма да ни поп-речи да научим това, което искаме да знаем. Ние контро-лираме поло-жението. Той не може нищо да нап-рави.

— Държа да отбележа, че това май не е силната ти страна, Пойнтсман — усмихва се д-р Аарон Троустър — Твоите дразнители са предимно от типа на структурираните, нали?

— Да предположим, че намирам в това определено безсрамно очарование.

— Хайде да не предполагаме. Само не ме уверявай, че ще държиш изящната си павловистка ръчичка далеч от това.

— Е, след като вече повдигна въпроса, не съвсем, Троустър, не съвсем. Освен това случайно ние замисляме един извънредно структуриран дразнител. Същият, който предизвика интереса ни от самото начало. Искаме да подложим Слотроп на въздействието на германската ракета…

Орнаментираният гипсов таван над главите им изобилства с живописвани методистки варианти на Христовото Царство: лъвове прегърнати с агнета, сочни плодове необуздано и обилно разпръснати по ръцете и около краката на джентълмени и дами, момци и доячки. И всички до един с обезпокоителни странни изражения. Мъничките създания са злобно усмихнати, а по-свирепите зверове имат упоен или невъзмутим вид и като че ли присъстващите изобщо не се гледат в очите. А в „Бялото видение“ не само таваните са ексцентрични. Всичко там определено е класически пример за „безразсъдство“. Складът за провизии е проектиран като миниатюрен арабски харем, по причини, за които днес можем само да гадаем, и е целият в коприна, дърворезби и шпионки. Една от библиотеките известно време е служила като импровизирана локва, подът й е бил издълбан на метър дълбочина и запълнен догоре с кал, в която Глостършърски петнисти свине да лудуват на воля, да грухтят и се разхлаждат през лятото, да кокорят очички към лавиците отрупани с подшити с канаваца книги и да се питат дали стават за ядене. В тази сграда буржоазно-вигската ексцентричност стига до възможно най-нездравословни крайности. Стаите са триъгълни, сферични или вградени в лабиринти. Във всички посоки от стените се пулят и хилят етюди и портрети, изобразяващи рядко срещани генетични екстравагантности. Клозетите са изрисувани с фрески, на които Клайв и неговите слонове мачкат французите край Пласи[186], фонтани изобразяват Саломе с главата на Йоан[187] (от устата, носа и ушите шурти вода), подови мозайки демонстрират различни варианти на Homo Monstrosus[188], любопитно увлечение от онези времена — повтарящи се във всички посоки циклопи, хуманоидни жирафи и кентаври. Навред арки, изкуствени пещери, гипсови композиции от цветя, стени обвити с протрито кадифе или брокат. На най-невероятни места стърчат балкони с надвиснали връз тях водоливници-химери, чиито зъби са изподрасквали неприятно главите на множество новодошли. Дори и в най-проливните дъждове тези чудовища успяват да пуснат само няколко капки вода, понеже захранващите ги водосточни тръби са излезли от строя преди векове, пълзят напукани над покривни плочи и под корнизи, край нацепени пиластри, висящи купидончета, всички подове застлани с теракота, кулички, грубо одялани фуги, псевдо-италиански колони, застрашително стърчащи минарета, наклонени криви комини — двойка наблюдатели, колкото и близо да стоят един до друг, от известно разстояние ще виждат съвсем различни здания[189] сред тази оргия на самоизявата, при която всеки следващ собственик бе добавял по нещо свое чак до реквизицията на сградата за нуждите на настоящата Война. Дървета с корони подкастрени в разнообразни странни форми обрамчват донякъде алеята, водеща към сградата, преди да отстъпят място на лиственици и брястове, които по-нататък в своето вяло безмълвие по застлания с чакъл път и в сенките под тунела от въздишащи растения смаляват и разтварят патици, бутилки, охлюви и стипълчейз-жокеи. Часовоят, тъмна фигура с бял портупей стърчи в караулна стойка осветен от твоите маскировъчно затъмнени фарове и се налага да спреш пред него. От гората те наблюдават кучета — направлявани, контролирани и смъртоносни. След малко с настъпването на вечерта, започват да прехвърчат студени снежинки.

□ □ □ □ □ □ □

Дръж се прилично или ще те върнем при д-р Джамф!

След като му е създал условния рефлекс, Джамф е изхвърлил дразнителя.

Изглежда д-р Джамф се е отбивал днес, за да ти нагласи дребното пишле, нали?

Сборник на Нийл Ноузпикър с 50 000 обиди

$6,72, „Отвратително потомство“

Изд. Нейланд Смит Прес[190]

Кеймбридж (Масачузетс), 1933 г.

ПУДИНГ: Но това не е ли…

ПОЙНТСМАН: Сър?

ПУДИНГ: Всичко това не е ли прекалено низко и подло? Да ровим по такъв начин в чужд мозък?

ПОЙНТСМАН: Господин бригаден генерал, ние само продължаваме една отдавнашна традиция на експерименти и събеседвания. Харвардският университет и армията на САЩ? Едва ли бихте могли да ги определите като низки и подли институции.

ПУДИНГ: Не трябва да го правим, Пойнтсман. Това е отвратително зверство.

ПОЙНТСМАН: Но американците вече са го обработили! не разбирате ли? Това не е като да развращаваме девственици…

ПУДИНГ: Налага ли се да го изпълняваме, само защото американците го правят? Трябва ли да им позволяваме да ни развращават?

Още около 1922 година д-р Ласло Джамф изказал мнението, че щом Уотсън и Рейнър са могли успешно да създадат у техния „Младенец Албърт“[191] условен рефлекс на ужас от всякакъв вид козина и пера, даже от кожената боа наметната около врата на собствената му майка, тогава той, Джамф, безспорно ще може да направи същото за своя Младенец Слотроп и неговия детски сексуален рефлекс. Същата година Джамф бил в Харвардския университет като гост-преподавател от Дармщат. Това е било в началото на неговата кариера, преди да навлезе в органичната химия (също такава съдбоносна промяна в сферата на дейност, както и знаменития преход на Кекуле от архитектурата към химията[192], един век по-рано). За експеримента Джамф бил получил малко дарение от Националния Научноизследователски Съвет (в рамките на текуща програма на ННИС за психологически изследвания, започната през Световната война, когато възникнала нуждата от методика за подбор на офицери и категоризация на новобранците). Вероятно поради оскъдното финансиране Джамф избрал за свой целеви рефлекс ерекциите на едно дете. Измерването на секрецията, с което се занимавал Павлов, би означавало хирургическа намеса. Измерването на „страха“, тоест на избрания от Уотсън рефлекс, би внесло прекалено много субективност (какво е страх? До каква степен той може да бъде „силен“? Кой решава кога изследването е полево-на-място и няма време за продължителния и бавен процес на сверяване с Таблицата на Страха?) В онези години той не е разполагал с никаква измерителна апаратура. В най-добрия случай е можел да използва трипараметровия „детектор на лъжата“ на Ларсън-Кеелер[193], който по онова време все още бил едва на ниво експериментален модел.

Но ерекцията или я има или я няма. Двукомпонентна, елегантна. Дори най-обикновен студент може да провежда наблюдението й.

Безусловен дразнител = погалването на пениса със стерилен памучен тампон.

Безусловен рефлекс = ерекция.

Условен дразнител = X

Условен рефлекс = ерекция при наличие на X, погалването вече е излишно, нужен е само този X.

„X“ ли? Какъв е този „x“? Ами че това е знаменитият „Тайнствен дразнител“, който е очаровал поколения студенти, изучаващи поведенческата психология. Всяко средностатистическо университетско хумористично списание ежегодно публикува 2,7 сантиметра текст на тази тема, което по ирония на съдбата е точно равно на средната дължина на ерекцията на Младенеца T, измерена и докладвана от Джамф.

Съгласно традицията при такива случаи, е редно невръстната жертва да бъде декондиционирана, т.е. рефлексът да бъде унищожен. Напълно нормално е, според павловистката терминология, Джамф да „потуши“ създадения от него еректилен рефлекс, преди да пусне младенеца. И най-вероятно е направил точно така. Но както казва самият Иван Петрович: „Трябва да говорим не само за частично или пълно потушаване на даден условен рефлекс, но също да осъзнаем и приемем, че има вероятност самото потушаване да продължи отвъд точката на заглъхване на рефлекса до нула. Следователно ние не можем да преценяваме степента на затихване само по величината на рефлекса или по отсъствието на такъв, защото отвъд нулата все още е допустимо наличието на мълчаливо угасване.“ Курсивът е на г-н Пойнтсман.

Възможно ли е условен рефлекс, латентен в продължение на 20 или 30 години, да оцелее в човек? Нима д-р Джамф го е потушавал само до нулата и е изчаквал докато младенецът демонстрира нула на брой ерекции в присъствието на дразнител X, и едва тогава е спрял? Дали е забравил или направо е пренебрегнал „мълчаливото угасване отвъд нулата“? Ако го е пренебрегнал, защо? Има ли някакъв коментар по този въпрос от страна на Националния Научноизследователски Съвет?

Когато в края на 1944 г. „Бялото видение“ открива Слотроп — макар и той да бе известен на много хора като знаменития Младенец Тайрън — както е и в случая с Новия Свят, различните хора смятат, че са открили различни неща.

Роджър Мексико го възприема като някаква статистическа ексцентричност. Обаче сега усеща леко разклащане на основите на тази научна дисциплина и то прониква по-дълбоко, отколкото ако е предизвикано от ексцентричността. Странно, много, много странно, представете си каква бяла необратимост има завършващото движение на езика. То загатва за отминаването на спирката на езика отвъд нулата и навлизането в друго царство. Разбира се ти самият не отминаваш. Но осъзнаваш някак мисловно, че именно по този начин трябва да се движиш.

Според Роло Гроуст това е прекогниция[194].

— Слотроп може да предсказва кога ракетата ще падне на определено място. Неговото оцеляване досега е доказателство, че той е действал основавайки се на предварителна информация и е избягвал района по времето, когато се предполага, че там ще удари ракета. — Д-р Гроуст не е сигурен как и дали изобщо това има някаква връзка със секса.

Но Едуин Трикъл, най-отявленият фройдист сред изследователите на парапсихологичните явления, е убеден, че дарбата на Слотроп е в психокинезата[195]. Със силата на своето съзнание Слотроп предизвиква ударите на ракетите там, където те падат. Той сигурно не ги гони из небето във физическия смисъл на думата, но може би по някакъв начин обърква електрическите сигнали в насочващата система на ракетата. Както и да го прави Слотроп, според теорията на д-р Трикъл, това има връзка със секса.

— Той изпитва подсъзнателната нужда да заличи всички следи от онази сексуална Друга Личност, интензивно натоварена смислово и обозначена фигуративно на неговата карта със звезда, анално-садистичният символ за успех в училище, който тъй дълбоко се е просмукал в началното образование в Америка…

Картата, ето това озадачава и плаши всички тях, картата, върху която Слотроп отбелязва своите завоевания, момичетата. Звездите се подреждат в Поасоново разпределение[196], също като ракетните попадения на картата на Роджър Мексико, онагледяваща ударите на бомбите-роботи.

Но тук проблемът не е само в разпределението на попаденията. Излиза, че двете схеми са идентични. Съвпадат точно, квадратче по квадратче. Снимките, които Теди Блоут прави на картата на Слотроп, бяха прожектирани върху картата на Роджър и нагледно бе демонстрирано съвпадението на двете изображения, момичета-звезди и кръгчетата на ракетните попадения.

Слотроп бе датирал повечето от звездите върху неговата карта и това ги улесняваше. Звездата винаги се появява преди съответстващата й ракетна експлозия, която идва от два до десет дни по-късно. Средноаритметичното закъснение е около 4½ дни.

Да предположим, разсъждава Пойнтсман, че използваният от Джамф дразнител Х е някакъв силен шум, както е при експериментите на Уотсън-Рейнър. Да допуснем, че еректилният рефлекс на Слотроп не е бил напълно потушен. Следователно, той би трябвало да получава ерекция при всеки по-силен шум, предшестван от същата зловеща подготовка, с която се е сблъсквал в лабораторията на Джамф, както понастоящем установяват и кучетата в лабораторията на самия Пойнтсман. Това насочва вниманието ни към Фау-1: всяка бомба-бръмчилка, оказала се достатъчно близо, че да стресне Слотроп, трябва да предизвиква неговата ерекция. Бумтенето на мотора се усилва и усилва, по-нататък изключване, заглъхване и тишина, напрежението расте и накрая идва експлозията. Ерекция, надървяне. Да, обаче не. В нашия случай Слотроп получава ерекция само когато тази последователност се развива в обратен ред. Първо експлозията, а след това звукът от приближаването: Фау-2.

Но така или иначе, дразнителят трябва да бъде ракетата. Според Слотроп, процентният дял на усмихващите се в автобуса включва неустановен предшестващ фантом, неизвестен двойник на ракетата, все още неизяснено, тайнствено влияние на менструалните цикли, защото какво кара тия гаджета да го правят тъй охотно и безплатно? Съществуват ли някакви колебания на сексуалния пазар, в порнографията или сред проститутките, свързани с цените на фондовата борса, за които ние, чистофайниците, изобщо не сме чували нищо? Новините от фронта предизвикват ли сърбеж между хубавите им гладки бедра, нараства ли желанието им право или обратнопропорционално на реалната вероятност за внезапна смърт — дявол да го вземе, има ли някакво подсещане или знак, точно пред очите ни, който не сме притежавали душевната и сърдечна проницателност да забележим?…

Но ако това витае във въздуха, тук, сега, от него ще последват ракетите, непрекъснато, постоянно, 100% от времето. Без изключения. Открием ли този знак, ние ще сме показали отново несъкрушимата — всеобща, а и на всяка отделна човешка душа — безвъзвратност. И за каквато да е надежда ще остава много малко, съвсем незначително място. Разбирате колко важно е едно такова откритие.

Те вървят покрай заснежените кучешки заграждения, Пойнтсман с ръкавици „Гластънбъри“ от овча кожа и двуредна сиво-бежова полушубка, Мексико с наскоро изплетен от Джесика шал, пърхащ в посока към брега като ален език на дракон — днес е най-студеният досега зимен ден, минус 14 градуса. Надолу към скалите с вледенени от вятъра лица, надолу към безлюдния морски бряг. Вълните прииждат, плискат, с приплъзване се отдръпват назад и оставят големи полумесеци от тънък като кожа лед, заслепяващ на анемичната слънчева светлина. Два чифта високи мъжки обувки с хрустене го пробиват и мачкат в пясък или камъчета. Самият край на годината. Днес се чуват оръдията от Фландрия, вятърът донася тътена им от другия бряг на Канала. Горе на скалата са замрели руините на абатството, сивкави и кристално ясни.

Снощи, в къщата в покрайнините на градчето, тъкмо преди да заспят, Джесика, сгушена в него, понесла се към съня, бе прошепнала: „Роджър… ами момичетата?“ Само това. Но Роджър се разсъни напълно. И макар да бе смъртно уморен, още цял час лежа загледан в тавана, унесен в размисъл за момичетата.

Сега, разбрал, че трябва да престане да мисли за това:

— Пойнтсман, ами ако Едуин Трикъл е прав? Че това е психокинеза. Ами ако Слотроп, дори несъзнателно, ги заставя да падат?

— Е, в такъв случай вашата групичка ще има над какво да си блъска главите.

— Но… защо му е да го прави? Ако те падат точно там, където е бил той…

— Сигурно е женомразец.

— Говоря сериозно.

— Мексико, вие наистина ли се тревожите?

— Не знам. Навярно съм се питал дали това не е свързано по някакъв начин с вашия ултрапарадоксален етап на развитие. Може би… може би искам да знам какво всъщност търсите.

В настоящия момент небето над тях пулсира тежко от бученето на ескадрила Б-17, устремени днес към някоя необичайна цел, далеч отвъд традиционните въздушни коридори. Иззад тези Летящи Крепости синеят коремите на студените облаци, чиито гладки талази са изпъстрени със сини жилки и обагрени тук-там с посивяващо розово или виолетово… Крилата и стабилизаторите отдолу са загатнати в тъмно сиво. Сенките са леко оперени в по-светло по извивките на корпусите или гондолите. От закачулената тъмнота на защитните моторни обвивки изникват обтекателите, въртящи невидими витла, небесната светлина улавя всички уязвими повърхности в еднообразно мрачно сиво. Самолетите бучат тържествено, високо в това, което е нулево небе, т.е. посока юг, към хоризонта, разпръсват скрежа още с образуването му, обсипват пространството зад тях с бели ледени бразди, чийто цвят отчасти съответства на някои оттенъци на облака, всичките миниатюрни илюминатори и отвърстия са засенчени в мека чернота, плексигласовият нос отразява безкрайното движение на деформираните облаци и слънцето. Вътре — черен обсидиан.

Пойнтсман все говореше за параноята и за „понятията за противоположност“. Драскаше безразборно въпросителни знаци в Книгата и напълно вярно, където му падне в полетата на отвореното писмо на Павлов до Жане относно sentiments d’emprise[197] и Глава LV „Опит за физиологическо обяснение на натрапчивите неврози и параноята“[198]: той явно не бе успял да обуздае своята безобидна простащина, въпреки че седемте собственици се бяха споразумели да не правят никакви допълнителни вписвания в Книгата — тя беше много ценна и всеки поотделно бе вложил нея по една гвинея. Бяха му я продали крадешком по време на едно въздушно нападение на Луфтвафе (почти всички съществуващи екземпляри унищожени в склада още в началото на битката за Британия). Пойнтсман така и не бе видял лицето на продавача, който бе изчезнал в осезаемо доловимото дрезгаво начало на отбоя и бе оставил доктора с Книгата, безмълвното снопче хартия вече се загряваше и овлажняваше стискащата го длан… да, може да е била рядка еротична творба, този ъгловат шрифт наглед ръчно набран разбира се… тромавата фразировка, сякаш странният превод на д-р Хорсли Гант[199] бе кодиран, а разшифрованият текст описваше безнравствени удоволствия и престъпни страсти… А доколко във всяко куче навестяващо неговите тестовите стендове Нед Пойнтсман вижда прелестна жертва, която се напряга да разкъса пристегналите я каиши… и скалпелът и медицинската сонда не са ли също тъй декоративни и спомагателни, както бастунът и камшикът?

Предшестващият Книгата том — първите четиридесет и една лекции — го връхлетя на 28-годишна възраст подобно на заповед на Венера от пещерата[200], на която той определено не бе в състояние да противостои: да зареже „Харли Стрийт“[201], да тръгне на странстване твърде необичайно и встрани от нормалния път, блажено напред и напред, в лабиринта на работата по условните рефлекси, откъдето сега едва, след като бе размотавал кълбото в продължение на тринайсет години, той започва да го навива обратно, да се натъква на стари доказателства, че и преди е минавал този път, и да се сблъсква тук-там с последствията от безразборните ентусиазирани одобрения правени от него в по-младите му години… Но тя го бе предупреждавала, — нали? а той послуша ли я поне веднъж? — че плащането, макар и отложено, трябва да бъде извършено напълно, без остатък. Венера и Ариадна![202] Тя като че ли струва всяка възможна цена, а лабиринтът по онова време изглеждаше прекалено заплетен и сложен за тях, сенчестите посредници, които бяха уредили споразумението между неговия вариант на таен Пойнтсман и неговата съдба… прекалено объркан и разнообразен, както мислеше тогава, за да го намерят. Но вече е разбрал. Навлязъл твърде дълбоко, той предпочита все още да не си го признава, знае, че те само чакат, каменни и уверени, тези агенти на Синдиката, на които тя трябва също да плати, чакат в централната зала, докато той приближава… Те притежават всичко: Ариадна, Минотавъра, даже, опасява се Пойнтсман, и него самия. Напоследък му се привиждат, голи, атлети, стоят неподвижни и дишат в залата, ужасяващи вирнати пениси, неорганични като очите им, които блестят от скреж или от слюдени люспи, но не и от страст, или за него. Просто такава им е работата…

— Пиер Жане… този човек понякога се изразяваше като ориенталски мистик. Не упражняваше реален контрол над противоположностите. „Действието нараняване и акта на причиненото нараняване са обединени в процедурата на сумираното нараняване.“[203] Обсъждащ и обсъждан, господар и роб, девица и прелъстител, всяка двойка е възможно най-подобаващо свързана и неразделима… Мексико, тази ян-инска безсмислица[204] е последното убежище на непоправимите мързели. По този начин се скатават от всяка неприятна работа в лабораторията, но някой да е казал нещо?

— Не желая да влизам в религиозен спор с вас — днес Мексико по-раздразнителен от обикновено поради недоспиването, — но се питам дали вие, хора, не сте малко… ами-и, дали не съдите прекалено строго достойнствата на анализа. Тоест, когато изследвате и проверите детайлно всичко, отлично, аз първи ще приветствам вашето прилежание. Но освен да подхвърляте всевъзможни незначителни дреболии, да сте казали нещо смислено?

Такива аргументи не са по вкуса и на Пойнтсман. Но той се взира изпитателно в този млад анархист с червен шал.

— Павлов е бил убеден, че идеалът, финалът, към който всички ние сме устремени в науката, е вярното и точно механическо тълкуване. Той е бил в достатъчна степен реалист, за да не очаква подобно нещо през целия си живот. Или през следващите няколко живота. Но е хранел надеждата за една дълга верига от все по-близки и по-непосредствени паралели и съприкосновения. В края на краищата той е вярвал в чисто психологическата основа на живота на душата. Няма следствие без причина и ясна последователност на връзките.

— Не съм експерт в тази област, разбира се — Мексико определено не желае да обиди събеседника си, но все пак, — обаче имам усещането, че тези причини и следствия вече са изчерпани. Ако науката изобщо иска да продължи напред, тя трябва да търси по-широк и… по-разнообразен, по-творчески набор от предположения. Следващият голям пробив може да настъпи, когато съберем смелост да се откажем напълно от причина и следствие и да поемем в някоя друга посока.

— Не. Никакво „поемане“! Има регрес… назад. Вие сте на 30 години, човече. Няма „други посоки“. Има само напред, тоест навлизане навътре, или назад.

Мексико гледа как вятърът придърпва пешовете на пойнтсмановия шинел. Чайка отлита с крясък встрани покрай замръзналия бряг. Варовиковите скали се извисяват нагоре, студени и безучастни като смъртта. Древните европейски варвари, които рискували да приближат достатъчно този бряг, зървали през мъглата тези бели прегради и тогава разбирали къде са отиват техните покойници.

Ето, Пойнтсман се бе обърнал и… о, Господи. Той се усмихва. В това предположение за братство прозира нещо толкова древно, че — не сега, а няколко месеца по-късно, когато пролетта е настъпила и войната в Европа е завършила — Роджър ще си припомни тази усмивка, тя ще започне да го преследва, като възможно най-злобната гримаса, която е виждал на човешко лице.

Спират. Роджър се обръща и гледа своя спътник, тоест Антимексико. Двамата са въплъщение на „Понятията за противоположностите“, ала на коя част от мозъчната кора, на кое зимно полукълбо? Коя разрушена мозайка, обърната навън към Безплодната Пустош… с гръб към даващото подслон населено място… разбираема само за пътуващите извън града… очи в далечината… варвари… конници…

— Ние двамата имаме Слотроп — току-що е отбелязал Пойнтсман.

— Какво очаквате от това, Пойнтсман? Имам предвид освен слава.

— Не повече от това, което е очаквал Павлов. Физиологична основа за това, което изглежда много странно поведение. Не ме е грижа в коя от вашите ДПИ[205] категории може да бъде класифицирано. Странното е, че на никого от вас дори не му е хрумвало да спомене телепатията. Може би Слотроп е бил настроен на някой там, на човек, който предварително е запознат с разписанието на германските изстрелвания. Така ли е? И хич не ми пука дали това не е някакво ужасно фройдистко отмъщение насочено против майка му, защото тя била опитала да го кастрира или нещо друго. Мексико, аз не съм претенциозен. Аз съм непридирчив, методичен…

— Скромен.

— Поставил съм си ограничения в това отношение. Мога само да продължавам по-нататък изхождайки единствено от обратния ход на шумовете от ракетите… клиническата история на създаването у Слотроп на условен сексуален рефлекс, вероятно към слухови дразнители, и към това, което изглежда е размяна на местата на причина и следствие. Нямам такава готовност като вас напълно да се откажа от причина и следствие, но ако има нужда от промяна, тъй да бъде.

— Но какво целите?

— Вие сте виждали неговия МПВМ. А какво ще кажете за Ф-ска̀лата[206] му? Преиначавания, деформирани мисловни процеси… Точковите резултати го показват ясно: той е психопатично ненормален, маниакален, латентен параноик… а Павлов е смятал, че маниите и параноичните видения са резултат от определени… да ги наречем клетки, неврони в мозайката на мозъка, които са възбудени до такава степен, че посредством взаимна индукция потискат целия участък на мозъчната кора наоколо. Една ярко горяща точка, заобиколена от тъмнина. Тъмнина, която тази точка по някакъв начин е предизвикала и създала. И тази ярка точка е изолирана, вероятно до края на живота на пациента, от всички други идеи, усещания, самокритики, които могат да регулират нейния пламък, да го върнат до нормално състояние. Павлов го нарича „точка на патологичната инертност“. Понастоящем ние работим с едно куче… то е преминало „уравнителната“ фаза, при която всеки дразнител, силен или слаб, предизвиква един и същи брой отделени капки слюнка… и по-нататък през „парадоксалната“ фаза, т.е. силни дразнители предизвикват слаби отклици и обратното. Вчера го задействахме на „ултрапарадоксалната“ фаза. Свръх. А сега, когато включваме метронома, което по-рано означаваше за него храна и съвсем доскоро предизвикваше поройно слюноотделяне, кучето се извръща. Изключим ли метронома, то веднага се обръща към него, души го, опитва да го ближе, да го захапе, търси в тишината отсъстващия дразнител. Павлов е мислел, че всички душевни болести могат в края на краищата да бъдат обяснени с ултрапарадоксалната фаза, патологично инертните точки по мозъчната кора и бъркотията в представите за противоположност. И тъкмо бил стигнал до идеята да постави всичко това на експериментална основа, когато починал. Но аз съм жив, съществувам. Разполагам с финансиране, време, желание и воля. Слотроп е спокоен, уравновесен и силен. Няма да бъде лесно да го приведем към която и да е от трите фази. Накрая вероятно ще трябва да го подложим на глад, да го сплашваме и тероризираме, не знам… по-добре да не се стига до това. Но аз ще открия неговите точки на инертност, ще изясня какви и кои са те, дори ако трябва да отворя проклетия му череп, и как са изолирани и може би ще реша загадката защо ракетите падат така, въпреки че, признавам, това е само залъгалка, подкуп, за да получа подкрепата ви.

— Защо? — Като че ли ти е малко неловко, а, Мексико? — Защо имате нужда от мен?

— Не знам. Но наистина е така.

— Вие сте маниак.

— Мексико. — Стои съвсем неподвижно, обърнатата към морето половина на лицето му сякаш за секунда е остаряла с петдесет години, гледа как приливът три пъти поред оставя след себе си стерилен леден слой. — Помогнете ми.

Никому не мога да помогна, размишлява Мексико. Какво толкова го привлича Пойнтсман? Това е опасно и направо извратено. Роджър не желае да помага, той, както и Джесика, изпитва същия неестествен страх от Слотроп. А момичетата? Навярно самотата му в Сектор Пси, и убеждението, че сърце не му дава нито да сподели нито да зареже… вярата и убедеността им, дори на неизменно мрачния Глоуминг, че би трябвало да има нещо повече, освен и отвъд сетивата, отвъд смъртта, отвъд Вероятностите, съдържащи всичко, в което Роджър е принуден да вярва… О, Джеси, лицето му е долепено в нейния гръб, гол, спящ, със сложно костно и сухожилно оформление, тук вече съвсем се обърках…

По средата между твърдата и остра морска трева и водата, дълга ивица опасан от бодлива тел тръбопровод звънти на вятъра. Черната ограда е захваната за наклонени към морето високи полегати подпори. Запуснат и математически вид: оголена до държащи конструкцията на място силови вектори, и тук-там подсигурена с насложени два реда един върху друг, успоредно с тръгналите отново Пойнтсман и Мексико, оградата се задвижва назад в дебела вълнообразна линия с повтарящи се вертикални подпори в паралакс[207] на фона на повтарящи се диагонали, а по-долу плетениците от бодлива тел се кръстосват общо взето наслуки. Далеч напред, където конструкцията завива в мъглата, ажурната стена посивява. Снощният снеговалеж бе гравирал в бяло всяка отделна линия от черните драскулки. Но днес вятърът и пясъкът са оголили наново тъмното желязо, осолили са го и разкриват тук-там къси ивици ръжда… а на други места ледът и слънцето превръщат конструкцията в наелектризирани до бяло потоци енергия.

Още по-нататък, отвъд полузаритите сухопътни мини и противотанкови кръстачки от разяден бетон, в покачен върху скалата и покрит с мрежа и чимове бункер, младият д-р Блеф и медицинската сестра Айви почиват след извършена трудна лоботомия. Неговите старателно измити привикнали пръсти са под жартиерите й, разтеглят ги настрани, пускат ги с мигновено силно плющене и хо-хо-хо на Блеф, а тя подскача и се засмива също, като опитва, не много настойчиво, да се извърти. Двамата лежат на постеля от избелели и обезцветени навигационни карти, ръководства за експлоатация на съоръжения, разкъсани и разсипани чували с пясък, изгорени кибритени клечки и разнищени коркови филтри от отдавна изгнили цигари, носили облекчение през нощите на ’41-ва когато сърцата внезапно забумтявали ускорено при най-слабия проблясък на светлина в морето.

— Ти си луд — шепне Айви.

— Само надървен — усмихва се той и отново изплющява с жартиера й като момче с прашка.

По възвишенията, редици от цилиндрични блокове, предназначени да повреждат тихите Кралски Тигри, които никога няма да пълзят по тази земя[208], се разпростират надалеч като верига множество бледо сиви кифли, пресичаща сиво-кафявото пасище, сред плоските снежни кръпки и белезникавите оголени варовикови скали. На едно заледено езерце дошлият от Лондон негър, неправдоподобен като зуав[209], се пързаля, висок и преизпълнен с достойнство сякаш е роден за кънките и за леда, а не за пустинята. Около него се разпръсват градските деца, но остават достатъчно близо, тъй че къдравите дири леден прах парват бузите им при всеки негов завой. Докато той не се усмихне, децата не дръзват да го заговорят, а само потичват подир него, следват го, подкачат го, жадуват усмивката му, боят се от нея, искат я… Лицето му е вълшебно, познато им е. Застаналите на брега Майрън Грънтон и Едуин Трикъл пушат цигара след цигара, размишляват гласно за Операция „Черно крило“ и благонадеждността на Черната Команда, наблюдават техният вълшебен негър, техният прототип, и никой от тях не си позволява риска да отиде на леда, да подскача и се върти пред тези деца.

Началото на зимата е; цялото небе е безцветно сияещо желе. Малко по-надолу на плажа Пойнтсман изважда от джоба си руло тоалетна хартия, върху всеки отделен лист маркирано „Собственост на правителството на Н.В.“, за да се изсекне. Роджър от време на време подпъхва косата си под кепето. Мълчат. И тъй, ето ги двамата: крачат тежко, изваждат и пъхат ръце в джобовете, фигурите им се смаляват, бежова и сива с леки алени мазки, много рязко очертани контури, отпечатъците от стъпките им се превръщат в продължителен замръзващ полет на изтощени звезди, отражението на мрачното небе от заледения плаж е почти бяло… Губим ги от поглед. Никой не е слушал тези първи разговори, не се е запазила даже и случайна снимка. Вървят докато не ги скрива тази зима и като че ли след малко ще замръзне и самият жесток Канал, и никой, нито един от нас повече няма да ги намери изцяло. Следите им се запълват с лед и малко по-късно морето ги отнася.

□ □ □ □ □ □ □

Тайно от нея, камерата безмълвно следи дългокраките й целеустремени движения напосоки из стаите, юношески широките й леко прегърбени плещи, определено нехоландската й прическа изтеглена нагоре със стара патинирана сребърна корона в елегантно подобие на кок, светлорусата й коса втвърдена от вчерашното ново накъдряне в стотици заврънкулки, сияещи през тъмния филигран. Този следобед блендата е възможно най-широко отворена, включени са допълнителни волфрамови лампи, с години не е имало толкова дъждовен ден, от време на време далеч от изток и юг до къщурката долитат ракетни експлозии и блъскат, ала не в запотените прозорци, а по вратите с бавно три-четирикратно разтърсване, като зажаднели за компания окаяни привидения, молещи да бъдат пуснати вътре само за минутка, петимни за кратко подобие на близост… Тя е сама в къщата, ако не броим тайния оператор и Осби Фийл, който е в кухнята и извършва нещо загадъчно с реколта гъби набрани от покрива. Те имат блестящи червено-оранжеви чашки с изпъкнали петънца от сиво-бяло було. От време на време геометрията на нейното неспокойствие я кара да поглежда към отворената врата на кухнята и неговата нескопосана момчешка суетня около Amanita muscaria[210] защото именно тази своеобразна разновидност на отровната „ангел-унищожител“ е привлякла вниманието на Осби или това, което при него минава за внимание) и да отправя към него кратка усмивка, замислена от нейна страна като приятелска, но според Осби ужасно многоопитна, проницателна, изтънчена, порочна. Първото холандско момиче, с които изобщо е говорил и той с изненада установява, че тя не е с дървени обувки, а с високи токчета и е поразен до почти тотално изкуфяване от нейния толкова изискан и (както предполага) континентален стил, интелектът личащ под светлите ресници или зад тъмните очила, които тя обикновено слага на улицата, зад следите от пухкавост и широките трапчинки от двете страни на устата й. (Отблизо се вижда, че макар и почти идеална, кожата й е леко напудрена и докосната с руж, миглите слабо потъмнени, извивката на веждите е фино коригирана с две-три празни фоликули…)

Какво ли може да замисля младият Осби? Той издълбава внимателно вътрешността на всяка алена гъбена чашка и накълцва останалото. Изпъдени елфи тичат по покрива и ломотят несвързано. Сега той разполага с нарастваща купчина оранжево-сиви гъби, които хвърля с шепи в тенджера с вряща вода, сваля от печката покритата с жълта пяна къкреща предишна партида сгъстена каша и я пасира допълнително в миксера на Пирата. После разстила гъбената каша върху тенекиен лист за печене. Отваря фурната, изважда с азбестови държалки друг лист покрит с тъмен спечен прах и го заменя с току-що приготвения. С чукало стрива в хавана запечената маса и я изсипва в стара тенекиена кутия от бисквити „Хънтли & Палмърс“, а оставя само достатъчно количество, за да го свие изкусно в лакрична цигарена хартийка „Ризла“, запалва я и вдъхва неговия дим.

Обаче тя случайно бе погледнала тъкмо в момента, когато Осби отваряше кънтящата фурна. Камерата не зафиксира никаква промяна в изражението й, но защо стои тъй неподвижно тя до вратата? сякаш този кадър трябваше да бъде спрян и разтеглен до такъв продължителен миг на току-що нанесено и помътняло злато, микроскопично замаскирана невинност, леко свит лакът, ръка опряна в стената с разперени пръсти върху оранжевия тапет, сякаш докосва собствената си кожа, замечтано умислен допир… Навън почти замръзналият силициев порой на безспирния дъжд плющи бавно разяждащ и безутешен в средновековните прозорци и скрива като димна завеса далечния речен бряг. Този град с всичките негови пронизани от бомби километри: тази безкрайно объркана жертва… кожа от проблясващи покривни плочи, почернели от сажди тухли, заливани високо около всички светещи или тъмни прозорци и милионите други отвърстия, беззащитни пред сумрака на този зимен ден. Дъждът мие, мокри, с песен запълва канавките, градът го приема и се надига с необхватно свиване на раменете… Фурната е затворена отново със скърцане и металически звучно хлопване, но за нея тя никога няма да се затвори. Днес Катье прекалено често бе позирала пред огледалата, знае, че гримът и прическата й са безупречни, възхитена е от роклята, която й бяха донесли от модното ателие „Харви Никълс“, прозрачен креп спускащ се от подпълнените рамена надолу към дълбоката гънка между гърдите й, плътен какаов оттенък известен в тази страна като „негърски“, половин дузина метри от тази изпредена и преточена изящна коприна, омотани около талията и спускащи се на меки плисета към колената й. Операторът е доволен от неочаквания ефект на толкова много диплещ се креп, особено когато Катье минава пред прозорец и проникващата вътре дъждовна светлина само за няколко кратки притваряния на диафрагмата променя тъканта и я превръща в непрогледно стъкло, пропито с тъмносив въглен, древно и помътняло от капризите на времето, рокля, лице, коса, ръце, стройни глезени, всичко се е превърнато в стъкло и глазура, за замрялото целулоидно мигновение — полупрозрачният пазител на дъжда, разтърсван цял ден от близки и далечни ракетни експлозии, устремен надолу, тъмна и гибелна е зад Катье земята, която при преминаване на кадрите я очертава.

В зърнатите в огледалото образи Катье долавя също и задоволството на оператора, но знае това, което той не може да види: че вътре в себе си, обгърната от елегантната лъскава повърхност на скъпа материя и мъртви клетки, тя е само поквара и пепел, угнетително и непоносимо, както никой от тях не би могъл да предположи, нейното място е в Пещта… в Der Kinderofen[211]… в паметта й нахлуват зъбите му, дълги, ужасяващи, прошарени с ярко кафяви загнивания, докато той изрича тези думи, жълтите зъби на капитан Блицеро, мрежата от зацапани пукнатини, и Катье е засмукана обратно от нощния му дъх, в тъмната фурна на него самия, сред неизменно лъкатушният шепот на разрухата… На първо място, преди която и да е друга негова черта, тя помни зъбите му, които щяха да бъдат най-пряко облагодетелствани от Пещта: от това, което е предвидено за нея и Готфрид[212]. Той никога не го бе изричал недвусмислено като открита заплаха, нито го бе насочвал пряко към някой от тях, а с вечерните гости говореше по-скоро през нейните дисциплинирани гладки бедра, или надолу по протежение на покорния гръбнак на Готфрид („оста Рим-Берлин“, както го нарече в онази нощ, когато дойде италианецът, всички се бяха разположили на кръглото легло, и капитан Блицеро го начука във вирнатия гъз на Готфрид и същевременно италианецът — в хубавичката му уста), а същата вечер безучастната и само пасивна Катье, завързана, със запушена уста и изкуствени мигли, изпълняваше ролята на жива възглавница за сивеещите парфюмирани къдри на италианеца (рози и тлъстина току пред гранясване)… всяка произнесена дума затворено цвете, способно да се разлиства и разкрива безпределно (което й напомня математическа функция готова специално за нея да се отвори и разцъфти в степенен ред без общ член[213], безкрайна, заплашителна, макар и никога съвсем изненадваща)… неговата фраза Падре Игнасио се раздипля в испански инквизитор, черна мантия, мургав орлов нос, задушаваща миризма на тамян + изповедник/палач + Катье и Готфрид коленичили един до друг в тъмната изповедалня + коленичили деца от старите приказки, с измръзнали и наболяващи колена, пред Пещта, нашепват й тайни, що не могат да споделят с никой друг + параноидалната мания за вещици на капитан Блицеро подозиращ и тях двамата, въпреки членството на Катье в ХНСД[214] + Пещта като слушателка/отмъстителка + Катье на колене пред Блицеро нагизден в женски дрехи от черно кадифе и боти с конични токове, пенисът му натъпкан и притиснат в кожен бандаж с телесен цвят, върху който е закрепил фалшива путка и самурена лонна перука и двете ръчно изработени в Берлин от скандално известната Мадам Офир, изкуствени срамни устни и ярко морав клитор отлети от — Мадам низкопоклонно молеше за извинение, изтъквайки като оправдание военновременния дефицит — синтетична гума и миполам, новият поливинилхлорид… от изглеждащото съвсем като истинско розово влажно лоно стърчат миниатюрни остриета от неръждаема стомана, стотици, в които коленичилата Катье е задължена да изпонарязва устни и език и след това да изрисува с кървави целувки абстракции по златистия негрундиран гръб на „брат“ й Готфрид. Брат по игра, по робство… тя изобщо не го бе виждала, преди да отиде в реквизираната къща край стартовите площадки, скрити в гората и парковите насаждения на този заселен клин от малки имения и ферми, простиращ се на изток от столичния кралски град между два широки отводнени участъка полдер в посока към Васенаар[215] — обаче неговото лице онзи първи път на проникващата през огромния западен прозорец на гостната есенна светлина, когато той стоеше на колене гол, ако не броим украсения с кабари нашийник и, подканван от изкрещяваните заповеди на капитан Блицеро, мастурбираше с метрономно отсечени движения, цялата му светла кожа следобедно изпъстрена в лъчезарно синтетично оранжево, което тя никога дотогава не бе свързвала с кожа, стърчащият му като монолит от кръв пенис, чийто хрипливо примляскващ отвор се чува ясно в застланата с килими тишина, и лицето му надигнато, ала не и към тях, а сякаш към нещо на тавана или на небето, в неговите представи вероятно символизирано от тавана, очите сведени, в което състояние той изглежда остава повечето време — лицето му, извърнато нагоре, напрегнато докато той се празни, е тъй близо до това, което тя е виждала цял живот в огледала, нейният собствен изискано претенциозен поглед на манекен, че тя затаява дъх, за миг усеща ускорения бумтеж на сърцето си, преди да обърне точно такъв поглед към Блицеро. Той е очарован. „Вероятно ще те подстрижа съвсем късо — казва й, а после се усмихва на Готфрид. — А него може би ще го накарам да си пусне дълга коса.“ Унижението ще бъде полезно за момчето всяка сутрин в казармата, докато стои в строя заедно с останалите от неговата батарея до Стартова Площадка 3, където някога с тътен са препускали коне пред очите на губещите залаганията обезумели мирновременни редовни посетители на хиподрума, и при всяка инспекция му откриват провинения обаче покровителството на неговия капитан го пази от армейски дисциплинарни наказания. В замяна на това, между изстрелванията, денем или нощем, недоспал, във възможно най-неподходящи часове, той изтърпява персоналното бичуване на капитана. Но отряза ли Блицеро също и нейната коса? Тя не помни вече. Знае, че един-два пъти обличаше униформите на Готфрид (вдигаше косата си, да, пъхаше я под фуражката му), спокойно минаваше за негов двойник, прекарваше нощите „в клетката“, тъй като Блицеро бе определил правилата, а Готфрид бе задължен да носи нейните копринени чорапи, нейната дантелена престилка и шапчица, всичкия този атлаз и муселин с ленти. Но после винаги трябваше да се връща в клетката. Такова е положението. Техният капитан не позволява никакво съмнение относно кой, братът или сестрата, в действителност е прислужницата и кой е гъската за угояване.

Доколко сериозно участва в играта тя? В една завладяна страна, в собствената окупирана страна, е по-добре, предполага тя, да се включи в някаква привидно организирана разновидност на онова, което навън тече денонощно без формалности или благопристойни ограничения, екзекуциите без следствие и съд, мъченията, побоите, хитрините, параноята, срама… въпреки че помежду си те никога не обсъждат открито това, изглежда между Катье, Готфрид и капитан Блицеро е постигнато някакво споразумение, че тази древна северна форма, добре позната и удобна за тях древна северна форма — изгубените деца, горската вещица в шоколадената къщурка, пленничеството, угояването, Пещта — ще бъде защитната им практика, убежището им, съпоставено с непоносимите за тях неща отвън: Войната, абсолютната власт на случайността, собственото им окаяно положение тук, насред…

Не е безопасно, дори вътре, в къщата… почти всеки ден някоя ракета отказва запалване или аварира. В края на октомври недалеч от това имение една рухна обратно, експлодира, изби 12 души от наземното обслужване, потроши всички стъкла в радиус от стотици метри, включително и западния прозорец на гостната, където Катье бе видяла за първи път нейния златист брат по игра. Според официалните слухове, избухнали само горивото и окислителят. Но капитан Блицеро с трепетно — а според нея с нихилистично — удоволствие отбеляза, че аматоловият заряд[216] в бойната глава също е експлодирал и съответно ги бе превърнал в мишена наравно със стартовата площадка… Че всички те били обречени. Къщата е разположена западно от хиподрума Дуиндигт, в обратната посока от Лондон, ала всъщност безопасно местоположение няма — ракетите често пощръкляват, въртят се произволно, вият кошмарно в небето, обръщат се на 360° и падат според капризите на собственото безумие, толкова недостижимо и, с известни опасения, неизлечимо. Когато му дойде времето, стопаните им ще ги унищожат, по радиото, посред конвулсиите им. Изстрелванията на ракетите се редуват с английските въздушни нападения и бомбардировки. Привечер ниско над тъмното море с рев долитат „спитфайъри“, колебливо шарят градските прожектори, високо в небето над мокрите железни скамейки в парковете е увиснало затихналото бръмчене на сирените, зенитните оръдия пухтят търсейки цел, а бомбите падат в гората, в полдера, сред мочурливите низини, където се предполага, че са разквартирувани ракетните батареи.

Това прибавя към играта обертон, леко променящ музикалния тембър. Катье е тази, която в някой неопределен бъдещ момент обезателно ще бутне Вещицата в Пещта, предназначена за Готфрид. Ето защо капитанът не трябва да изключва вероятността Катье да е британска шпионка или от холандската съпротива. Независимо от всички усилия на германците, в Главното Командване на Кралските ВВС все още продължават като непрекъснат поток да пристигат от Холандия разузнавателни данни, свидетелстващи за разгръщане на военни части, снабдителни маршрути, или подсказващи в кой тъмнозелен гъсталак може да се крие ракетна платформа А4: данните се променят ежечасно, толкова високоманеврени са ракетите и спомагателното им оборудване. Обаче на „спитфайърите“ обикновено им е достатъчна някоя електростанция, склад за течен кислород или квартирата на командир на батарея… ето това е любопитният въпрос. Няма ли да почувства Катье някой ден, че задължението й е отменено и недействително и да повика и насочи английските изтребители-бомбардировачи точно към тази къща, към затвора на нейната игра, въпреки че това ще означава смърт? Капитан Блицеро не може да бъде сигурен. Тази душевна борба според него е донякъде очарователна. Досието на Катье при хората на Мюсерт[217] несъмнено е безупречно, приписват й разобличаването на поне три укриващи се еврейски семейства, най-предано ходи на партийните събрания, служи в курорта на Луфтвафе край Шевенинген[218], където началството я хвали за бодрия дух и изпълнителността, не клинчи от работа. Не използва, както много от тях, партийния фанатизъм, за да прикрива липсата на способности. Може би само един загатнат сигнал: предаността й е някак равнодушна, студена. Сякаш има свои причини да членува в Партията. Жена с математическо образование и със своите основания… „Желай Промяната — казвал е Рилке. — О, нека те вдъхновява Пламъкът!“[219] На лавъра, на славея, на ветровете[220]… да я пожелаеш, да й се отдадеш, да я приемеш, да попаднеш в пламъка й, който нараства и изпълва всички сетива и… да не обичаш, защото вече е невъзможно да действаш… но безпомощно да се намираш в състояние на любов…

Ала не и Катье: тя не се навира като нощна пеперуда в пламъка. Блицеро е принуден да стигне до извода, че тя изпитва скрита боязън от Промяната, и вместо нея предпочита само дребнаво да поправя маловажни неща, украшения и тоалети, като не стига по-далеч от политическата травестия, не само с дрехите на Готфрид, но дори и с традиционната мазохистка униформа, костюмчето на френска камериерка крайно неподходящо за нейната висока фигура и дългокрака походка, русата й коса, търсещите й крилоподобни рамена — тя играе само на това… играе на забавление.

Той не може нищо да направи. Насред умиращия Райх, с неизпълними заповеди деградиращи до хартиено безсилие, Катье му е нужна тъй много, Готфрид му е нужен, кожени ремъци и бичове, истински и осезаеми във все още чувстващите му ръце, нейните викове, червените белези по задника на момчето, устите им, неговият пенис, пръстите на ръцете и краката, през цялата зима това са неща сигурни, на тях може да разчита, той не може да го изрази аргументирано, обаче дълбоко в душата си вярва, може би вече само привидно, единствено в тази от всички приказки и легенди, вярва, че тази омагьосана къща в гората ще бъде запазена, че нито една бомба няма да падне върху нея случайно, това може да стане само в резултат от предателство, само ако Катье действително насочва и кани англичаните, знае, че тя не би могла да го направи: че по някакво вълшебство, под костния резонанс на която и да е дума, британското въздушно нападение е единствената забранена разновидност на всички възможни блъскания отзад в желязното и последно безвъзвратно лято на Пещта. Тя ще дойде, да, ще дойде неговата Съдба… не по този път, но ще дойде… Und nicht einmal sein Schritt klingt aus dem tonlosen Los[221]… От цялата поезия на Рилке той обича най-много именно тази Десета Елегия, и усеща как горчивото пиво на Копнежа започва да пощипва някъде вътре зад очите и синусите му при спомена за който и да е откъс от… наскоро умрелият младеж прегръща своята Жалост, своето последно свързващо звено, в този момент отхвърля навеки даже нейното не напълно човешко докосване, изкачва съвсем сам, гибелно сам, високо и все по-високо планините на първобитното Страдание, а над главата му просветляват неистови далечни съзвездия… И стъпките му не изкънтяват ни веднъж от беззвучната Съдба… Блицеро е този, който изкачва планината, изкачва я почти 20 години, от времето, когато още не бе приел пламъка на Райха, още от Югозападна Африка… сам. Каквато и плът да имаше там за засищане на Вещицата, канибала и магьосника, с каквито и успешни инструменти за Страдание да бе разполагал, той беше сам, сам. Той даже не познава Вещицата, неспособен е да проумее глада, който определя него/нея, а само в моменти на слабост е озадачен как гладът може да съществува съвместно в същото тяло, както и той самият. Атлет и неговите умения, отделни съзнания… Поне младият Раухандел[222] бе казал така… колко години преди войната… Блицеро бе наблюдавал своя млад приятел (дори още тогава вече тъй явно тъй покъртително обречен на някаква форма на Източен Фронт) в бара и на улицата, пременен в някакъв отеснял или лошо скроен костюм и полуразпаднали се обувки: колко елегантно откликваше на футболната топка, която шегаджиите изненадващо му подхвърляха веднага щом го разпознаеха — безсмъртните финтове! онзи импровизиран шут, тъй невъзможно нагоре, с такава съвършена парабола, топката се издига на километри, за да прелети точно между двата фалически високи електрически стълбове пред кинотеатър „Уфа“ на Фридрихщрасе… бе способен да държи топката на главата си цели квартали, с километри, с часове, а краката му изразителни като поезия… Обаче само поклащаше глава в желанието си да бъде добро момче, когато го питат, а в действителност бе неспособен да отвърне — „Просто… просто така става… мускулите от само себе си…“ — и после да припомни думите на неговия стар треньор — „Това е мускулно“, с очарователна усмивка и само с това свое действие той вече е мобилизиран за военна служба, вече е пушечно месо, бледата светлина на бара облизваща решетката на обръснатата му глава — „рефлекси, нали разбираш… Това не съм аз… Просто рефлексите.“ Кога измежду онези дни бе започнала промяната в Блицеро, от похот в истинска жалост, безмълвна като удивлението на Раухандел от собствения му талант? Толкова много от тези Рауханделовци бе виждал, особено от ’39-та година насам, нали бе приютявал все същите тайнствени гости, непознати хора, често не по-странни от умението винаги да бъдат там, където не падат бомби… „желае ли Промяната“ някой от тях, от този суров материал? Наясно ли са изобщо те? Много е съмнително… Само рефлексите им по стотици хиляди наведнъж, биват използвани от други хора, от кралски пеперуди, които Пламъкът е вдъхновил. Блицеро отдавна бе изгубил всякаква невинност в това отношение. И тъй, неговата Съдба е Пещта: а заблудените деца, които не проумяват нищо и не променят нищо, освен униформите и личните карти, ще оцелеят и процъфтяват още дълго след газовете и пепелта от него, след като той излети през комина. Така, така. Вандефогелец[223] на планините на Страданието. Това продължава прекалено много, Блицеро бе избрал играта само заради края, който тя ще му донесе, нали? твърде стар е вече, гриповете го държат все по-дълго, стомахът често го боли силно по цял ден, зрението му отслабва с всеки следващ преглед, прекалено „практичен“ е, за да предпочете геройска или дори обикновена войнишка смърт. Сега единственото му желание е да се отърве от зимата, да се пъхне на гопло в Пещта, в нейната тъмнина, в нейното стоманено скривалище, и зад него като стеснен правоъгълник от кухненска светлина да остане вратата, която с гонгов кънтеж се затваря завинаги. Останалото е любовна игра, прелюдия към акта.

Обаче не му е все едно, безпокои се за децата и за техните подбуди повече, отколкото би трябвало и това го озадачава. Стига до заключението, че те търсят свобода, желаят я тъй силно колкото настойчив е и неговият стремеж към Пещта, а подобна своенравност му тежи, угнетява го… и мислено той се връща отново и отново към запуснатия и нелеп образ на онова, което е било къщурка в гората, но вече деградирало до трохи и захарни петна, от него е останала само неукротимата черна Пещ и двете деца, чийто връх на прелестна енергия е преминал, гладът отново е започнал, и те се загубват в зелената пустота на дърветата… Къде ще отидат те, къде ще се подслонят през идущите нощи? Детското нехайство… и гражданският парадокс на тази тяхна Малка Държава, имаща за основа същата тази Пещ, която трябва да я унищожи… „“

Но всеки истински бог е длъжен да бъде едновременно организатор и разрушител. Допреди неговото пътуване до Югозападна Африка израсналият и възпитан в християнска среда Блицеро се затрудняваше да разбере това: до неговото африканско завоевание. Сред смъкващата кожата жар на пустинята Калахари, под широко разпростряното крайбрежно небе, огън и вода, той се учеше. Момчето-хереро, отдавна изтерзано от мисионерите внушили му ужас от християнските грехове, призраците на чакали, яки европейски хиени, които го преследват, за да изядат душата му, безценния червей обитаващ неговия гръбначен стълб, сега опитваше да затвори в клетки своите стари богове, да ги впримчи в капана на думите, да ги пожертва, диви и парализирани, на този високоерудиран бял човек, който изглеждаше тъй влюбен в говоримия и писмен език. Когато се качи на парахода за Югозападна Африка, носеше в чантата наскоро отпечатаните „Дуински елегии“, подарък връчен от майка му пред трапа, миризмата на прясно печатарско мастило замайваше нощите му, докато старият товарен кораб пореше водите на тропик след тропик… а съзвездията, като новите звезди над земята на Страданието[224], ставаха съвсем непознати и земните сезони се обръщаха наопаки… и той слезе на брега от една високоноса дървена лодка, същата, която 20 години по-рано бе докарала синьопанталонестите войници от железния рейд, за да потушат голямото Въстание на хереросите. За да открие далеч във вътрешността на страната, високо на една пресечена планинска верига разпростряна между Намиб и Калахари, своя верен туземец, своето нощно цвете.

Опърлена от слънцето непроходима скална пустош… много километри виещи се наникъде каньони, дъната им посипани с бял пясък, който с удължаването на следобедите се оцветяваше в студено кралско синьо… Ние прави Нджамби Карунга сега, омухона[225]… шепот иззад горящите глогови клони, където германецът пропъжда с неговата тъничка книжка натрупалите се около огъня енергии. Вайсман се оглежда разтревожено. На момчето му се ебе, но то използва херерското название на бога[226]. Необичайни тръпки побиват белия човек. Подобно на Рейнското Мисионерско Общество, развратило това момче, Вайсман придава голямо значение на светотатството. Особено тук в пустинята, заобиколен от опасности, които той не може да се застави да назове дори в града, дори посред бял ден, очакващи със свити крила и опрени в студения пясък бутове… В тази вечер Вайсман усеща силата на всяка отделна дума: словата са на едно премигване само от тяхното значение. Опасността да наебе момчето, докато святото Име още не е заглъхнало го изпълва с похот до безумие, похот в лицето — маската — на мигновеното правосъдие иззад огъня… но за момчето Нджамби Карунга е онова, което става, когато се съвкупяват, и това е всичко: Бог е създател и унищожител, слънце и мрак, всичките двойки от противоположности събрани заедно, включително бяло и черно, мъжко и женско… и в своята невинност то става дете на Нджамби Карунга (каквито са и всички други от неговия изоставен от бога род, неумолимо, далеч отвъд пределите на тяхната история), тук натиснато от европейската пот, ребра, коремни мускули, хуй (мускулите на момчето остават свирепо напрегнати вероятно с часове, сякаш то има намерението да убива, обаче нито дума, само преминаващите над телата им дълги, спазматични, дебели отрязъци от нощта).

Какво направих от него? Капитан Блицеро знае, че в този момент африканецът е насред Германия, в планините Харц[227], и че ако тази зима Пещта се затвори зад него, какво пък, те вече са казали довиждане за последен път. Приведен над пулта той седи в маскировъчно боядисания фургон за контрол на изстрелванията. Сержантите на контролното табло и на волана са излезли да пушат и той е сам в пункта за управление на изстрелванията. В зацапания перископ, кълбеста мъгла навън се отделя от светлата зона на скрежа обгърнала изправената и призрачна ракета, там, където става презареждането на резервоара с течен кислород. Дърветата се сгъстяват: над главата се вижда само квадратче небе, колкото да проследи излитането на ракетата. Стартовата площадка — бетонна плоча върху стоманени ленти — е разположена на място обозначено от три дървета набелязани така, че да триангулират точния пеленг, на 260° спрямо Лондон. Маркировката представлява груба мандала, червен кръг с дебел черен кръст в средата, в него се разпознава древния слънчев диск, от който според преданията ранните християни са отчупили свастиката с цел да замаскират техния незаконен символ. В дървото, точно в центъра на кръста, са забити два гвоздея. До единия изписан с боя маркировъчен знак, по-западния, са надраскани в кората с върха на щик думите IN HOC SIGNO VINGES[228]. Никой в батареята не признава да го е направил. Може това да е дело на Съпротивата. Но заповед за заличаването му нямаше. Около стартовата площадка примигват бледо жълти плоскости на пънове, свежи трески и дървени стърготини се объркват с опадали преди време листа. Миризмата, детска, всепроникваща, е примесена с алкохол и нафта. Очаква се дъжд, може би още днес и сняг. Суетят се нервно разчетите, сиво-зелени. Проблясващи черни каучукови кабели се вият към гората и свързват наземното оборудване с холандската електромрежа на 380 волта. Очакване…

Кой знае защо в тези дни му е все по-трудно да запомня. Обхванатото в призмите мръсно замъгление, ритуалът, ежедневното повторение извършващо се в тези току-що разчистени триъгълници сред гората, е заело мястото на това, което е представлявало безцелна разходка на паметта, безобиден набор от образи. Със зачестяването на изстрелванията, приятно прекарваното време с Катье и Готфрид ставаше все по-малко и по-ценно. Въпреки че момчето е зачислено в неговото подразделение, капитан Блицеро го вижда много рядко през дежурствата им — проблясък на злато, който помага на контрольорите да измерят километрите до радиопредавателната станция, потрепващата от вятъра лъскавина на косата му изчезва сред дърветата…

Каква странна противоположност на африканеца — цветен негатив, в жълто и синьо. Капитанът в някакъв сантиментален прилив на емоции, някакво предчувствие, бе кръстил своето африканче „Енциан“, на описаната от Рилке планинска тинтява със северни цветове, донесена в низините под формата на чисто слово:

Bringt doch der Wanderer auch vom Hange des Bergrands

nicht eine Hand voll Erde ins Tal, die alle unsägliche, sondern

ein erworbenes Wort, reines, den gelben und blaun Enzian.[229]

— Омухона… Виж ме. Аз съм червен и кафяв… черен, омухона…

— Миличък, това е другата половина на земята, долното полукълбо. В Германия ти щеше да бъдеш жълт и син. — Огледална метафизика. Възхищава се от своята въображаема елегантност, от своите претенциозни симетрии… И все пак защо да обсипва с празни приказки безплодната изсъхнала планина, пладнешката горещина, дивото цвете, от което тъй безкрайно дълго пиеше… защо да прахосва тези думи по жълтото слънце, по миража и синеещите ледени сенки в клисурите, освен ако това не е пророкуване, стигащо отвъд целия предкатастрофален синдром, отвъд изпълненото с ужас макар и повърхностно съзерцание на приближаващата негова ранна старост, колкото и неосъществима да е вероятността за някакво „обезпечение“: там отвъд нещо се надига, раздвижва, винаги отдолу, винаги изпреварващо думите му, значи нещо способно да види настъпващите ужасни времена, ужасни поне колкото тази зима и обликът възприет понастоящем от Войната, форма правеща неизбежно очертанието на едно последно парче от пъзела: тази игра на Пещ с русокосия и синеок юноша и безмълвната двойничка Катье (кое беше нейното подобие в Югозападна Африка? кое така и останало невидяно от него черно момиче, винаги скрито под ослепителното слънце, сред дрезгавия и саждив грохот на среднощните влакове, плеяда от тъмни звезди, които никой, никакъв анти-Рилке не бе назовал…), но в 1944 година вече бе твърде късно, за да има някакво значение. Всички тези симетрии бяха предвоенен разкош. За него не оставаше какво да пророкува.

Определено не и внезапното й оттегляне от играта. Единственият непредвиден от него вариант, навярно защото така и не бе видял черното момиче. Може би черното момиче е гений на решенията относно самите решения: да прекатури шахматната дъска, да застреля съдията. Но след раняването и трошенето, какво ще стане с държавицата на Пещта? Ще може ли да бъде ремонтирана тя? Вероятно нова по-подходяща форма… стрелецът с лък и неговият син, и пронизването на ябълката… да, и самата Война като цар-тиранин… все още може да бъде спасена играта, нали?, закърпена и ролите да бъдат преразпределени, няма смисъл да бързат за навън, където…

От своята клетка Готфрид следи как тя се измъква от веригите и излиза. Рус и слаб, космите по краката му се виждат само на слънчева светлина и то като тъничка почти безтегловна златиста мрежа, клепачите му вече се набръчкват в причудливи младежки/старчески плетеници, завъртулки, очите са в рядко срещано синьо, което в определени дни, в съответствие с времето, е твърде много за тези бадемови ресни и прелива, капе, сълзи и осветява с девствена синева цялото лице на момчето, удавническо синьо, девствено синьо, пропило тъй ненаситно варосаните стени на средиземноморски улици, из които спокойно обикаляхме с велосипеди в пладнините на стария мир… Той не може да я спре. Ако капитанът го попита, ще разкаже какво е видял. Готфрид я бе виждал и преди да се измъква, а има и слухове, че тя е от Съпротивата, че върти любов с пилот на „щука“, с когото се е запознала в Шевенинген… Но тя сигурно обича и капитан Блицеро. Готфрид се смята за пасивен очевидец. С дързък ужас, сякаш наблюдаваше стремителното приближаване на завой, в който навлиза за първи път с овладяно приплъзване, и увеличава скоростта до последния възможен момент, той бе изчаквал да бъде застигнат от своята настояща възраст и повиквателната за войник, вземи ме, неговата единствена молитва преди лягане, вземи ме. Опасността, от която според него има нужда, засега е въображаема: от нещата, с които той се шегува и флиртува, смъртта не е реален изход, героят винаги изскача от епицентъра на взрива с изпоцапано и опушено лице, но усмихнат: експлозията е само промяна и шум, просване зад някое укритие. Готфрид още не е виждал труп, не и отблизо. От къщи му пишат от време на време за загинали приятели, той е наблюдавал в далечината как натоварват дълги провиснали брезентови чували в отровената сивота на камионите и фаровете им прорязват мъглата… но когато ракетите аварират и опитват да паднат обратно върху теб, който си ги изстрелвал, и дузина от вас клечат натъпкани като сардели в прорязаните окопи, чакат, целите в увонена на пот вълна, напрегнати от едва сдържан смях и мислиш само: ех, каква история мога да разкажа в столовата, и да напиша на мама… Тези ракети са негови домашни зверчета, криво-ляво опитомени, обикновено доста немирни, дори склонни да се върнат към предишното диво състояние. Той ги обича, както би обичал коне или танкове „тигър“, ако бъде преназначен да служи другаде.

Тук Готфрид се чувства приет, на своето място, наистина като у дома. Без Войната на какво би могъл да се надява? Но да участва в тази авантюра… Ако не си кадърен да пееш Зигфрид, поне можеш да държиш копие.[230] На кой планински склон, от чие загоряло и обожавано лице бе чул това? Помни само бялата стръмнина, отрупаните с облаци пухкави ливади… Сега той учи занаят, обслужва ракетите, а когато Войната свърши, ще учи за инженер. Наясно е, че Блицеро ще загине или ще замине, и той самият ще излезе от клетката. Но свързва това с края на Войната, а не с Пещта. Знае, както всеки друг, че затворените деца винаги биват освобождавани в момента на най-голяма опасност. Ебането, соленото парче на уморения и често безсилен пенис на капитана натикван в неговата покорна уста, жилещите бичувания, отражението на лицето му, когато целува ботушите на капитана, чийто блясък е нашарен и разяден от лагерна грес, смазочно масло и разлят при зареждането спирт, затъмнява лицето му до неузнаваемост — всичко това е необходимо, и придава специфичен характер на пленничеството му, което иначе едва ли би се различавало от казармения тормоз, от казармените издевателства. Срам го е, че описаните подробности са му толкова приятни: от произнесеното с уверен тон обръщение кучка Готфрид получава ерекция, която никакво усилие на волята не е в състояние да свали и го е страх, че ако не бъде наистина порицан и прокълнат, значи е полудял. Цялата батарея е наясно с уговорката помежду им: въпреки че те все още се подчиняват на капитана, то е изписано на лицата им, усеща в треперенето на стоманените рулетки, излива се върху неговия поднос в столовата, блъска го с лакът в десния ръкав при всяко равнение на ракетния разчет. В последно време често му се присънва една много бледа жена, която мечтае за него, желае го, винаги мълчаливо, но абсолютната увереност в очите й… неговата благоговейно зловеща убеденост, че тя — известна на всички знаменитост — го познава и съвсем не й е нужно да го заговаря, достатъчно е да му даде знак с изражението си, и нощем той се буди разтреперан, а умореното лице на капитана отстои на няколко сантиметра измачкана сребриста коприна, изнуреният му взор вперен в неговите очи, бакенбардите, в които той внезапно изпитва желание да отърка буза, разхлипан в стремежа си да опише каква е била тя, как го е гледала…

Капитанът я е виждал, разбира се. Кой ли не е? Неговата представа за утеха е да каже на детето:

— Тя е истинска. Тук нямаш думата, нищо не можеш да направиш. Разбери, че тя иска да те притежава. Няма смисъл да се будиш с викове и да ме безпокоиш по този начин.

— Но ако тя се върне…

— Подчини се, Готфрид. Отстъпи, зарежи всичко. Виж къде ще те заведе тя. Припомни си първия път, когато те наебах. Колко стегнат и тесен беше. Докато не разбра, че ще се изпразня в теб. Розичката ти направо разцъфтя. В този момент ти вече нямаше какво да губиш, дори и невинността на устните ти…

Но момчето продължава да плаче. Катье няма да му помогне. Тя навярно спи. При нея нищо не е сигурно. Той иска да бъде неин приятел, но двамата почти не си говорят. Тя е хладна, тайнствена, той понякога я ревнува, а друг път — обикновено когато иска да я ебе и не успява, поради някой хитър номер на капитана — е убеден, че я обича безнадеждно. За разлика от капитана, той никога не гледа на нея като на предана сестра, която ще го освободи от клетката. Готфрид сънува това освобождение, но като мрачен чужд Процес извън клетката, който ще се случи, независимо от желанието им. Независимо дали ще си отиде тя или ще остане. Затова когато Катье се отказва веднъж завинаги от играта, той мълчи.

Блицеро я проклина. Запраща калъп за обувка в едно скъпоценно платно на Терборх[231]. На запад, в Haagsche Bosch[232] падат бомби. Навън духа вятър и накъдря повърхността на декоративните езерца. Ръмжат щабни коли и се отдалечават по обрамчената с букове дълга алея. Полумесецът блести сред замъглени облаци, тъмната му половина е с цвета на старо месо. Блицеро заповядва на всички да слязат в укритието, мазе пълно с отлежал джин в кафяви глинени бутилки, щайги с луковици от анемония. Курвата е поднесла неговата батарея на прицела на англичаните, нападението може да започне след минута! Всички седят, пият отлежал джин, белят пити сирене. Разказват истории, повечето смешни, отпреди Войната. На разсъмване всички са пияни и спят. Целият под е нашарен с восък, като окапали листа. Не се чуват „спитфайъри“. Но по-късно същата сутрин Стартова Площадка 3 е предислоцирана и реквизираната къща е изоставена. А от момичето нито следа. Натъкмена с ботушите на Готфрид и развлечената, дълга до глезените, с един размер по-широка стара рокля от черно моаре, е преминала на английските позиции, на онази издатина, където голямата въздушнодесантна авантюра е затънала за цялата зима. Последният й маскарад. От тук нататък тя ще бъде Катье. Единственият й неуреден дълг е към капитан Прентис. Всички други — Пит, Вим, Барабанчикът, Индианецът — са я зарязали. Изоставили са я, все едно че е мъртва. Или това е предупреждение за нея, че…

— Извинявай, няма да стане, трябва ни този патрон, — горестно шепне Вим под кея в Шевенинг докато по дъските над главите им трополят множество обути в парцали крака, а лицето му е в непроницаема за нейния поглед сянка. — Нужен ни е всеки шибан патрон, който можем да намерим. Нужна ни е тишина. Не можем да отделим човек, за да се отървем от трупа. И без това пропилях цели пет минути с теб… — И той запълва и довършва последната им среща с технически подробности, в които тя вече не може да участва.

Когато Катье се оглежда, Вим го няма вече, избягал е по партизански безшумно и тя е безсилна да свърже неговото изчезване със спомена за тялото му, какво беше то за известно време миналата година под прохладния плюш в онези дни, когато мускулите му още не бяха наедрели и нямаше белези по рамото и бедрото — непричастен наивник, когото най-после бяха импулсирали да преодолее собствените си ограничения, но тя го бе обичала и преди това… трябва да го е обичала…

За тях сега Катье няма абсолютно никакво значение. Нужна им е Стартова Площадка 3. Всичко останало тя им бе дала, обаче продължаваше да изнамира причини, за да не посочи точното разположение на ракетната инсталация на капитана и вече се натрупват твърде уместни съмнения в обосноваността на тези причини. Вярно е, че стартовата площадка често сменя местоположението си. Но по-близо до командването вземащо отговорни решения Катье едва ли би могла да бъде настанена: нейното безпристрастно лице на прислужница се надвесваше над техните ракии и пури, ниските маси застлани с военни карти нашарени с кафеени кръгчета, кремавите листове хартия с виолетови печати като насинена плът. Вим и другите бяха вложили време и живот — три еврейски семейства депортирани на изток — но я чакай, за месеците прекарани в Шевенинген, тя е компенсирала дори с излишък това, нали? Те бяха деца, невротични, самотни, пилоти и наземни екипажи, всички приказливи, и тя бе прехвърлила през Северно море кой знае колко топчета най-секретни фотокопия, нали, номера на ескадрили, пунктове за дозареждане, методики за преодоляване на бързото въртене и радиуси на завоите, радиоканали, сектори, схеми на движение — не е ли така? Какво повече искат? Тя задава въпроса напълно сериозно, сякаш между информацията и човешкия живот съществува реален коефициент на преизчисляване. Е, колкото и да е странно, наистина съществува. Записан в Ръководството, регистрирано в архива на Военно министерство. И да не забравяме, че истинското Предназначение и Функция на Войната е покупко-продажбата. Насилието и убийствата представляват своего рода саморегулация и могат да бъдат поверени на непрофесионалисти. Масовостта на военновременната смърт е полезна по много начини. Тя служи като зрелище и отвлича вниманието от действителния ход на Войната. Предоставя първична информация за включване в историческите анали, така че обучението на децата по История да представлява поредност от насилия, битка след битка, за да бъдат по-добре подготвени те за света на възрастните. Най-доброто обяснение е, че масовата смърт е стимул за обикновените незначителни хора, да опитат да докопат парче от тази Баница, докато са още живи и могат да го излапат. Истинската война е тържество на пазарите. Навсякъде изникват пазари за органични продукти, внимателно определяни от професионалистите като „черни“. Окупационни ваучери, лири стерлинги, райхсмарки все още са в обращение — строги като класически балет — в техните стерилни мраморни зали. Но тук навън, долу сред хората излизат наяве по-истинските валути. Например, евреите могат да бъдат разменяеми и търгувани. Във всяко едно отношение разменяеми, както цигари, путка или шоколадчета „Хърши“. Освен това у евреите е заложен елемент на вина, предпоставка за бъдещо изнудване, работещ, както може и да се очаква, в полза на професионалистите. И следователно Катье отправя крясъци в една тишина, в едно Северно море от надежди, а „Пирата“ Прентис, комуто тя е известна от случайни срещи и бързи разминавания — на градски площади, които все успяват да изглеждат като задушаващо клаустрофобични казармени фасади, под сенчестия иглолистен аромат от невъзможно стръмни стълби, на платноход до импрегниран дървен кей и наблюдаващи го отгоре кехлибарени котешки очи, в стар жилищен блок с дъжд на двора и прашна стая с разхвърляни из нея разглобена до коленните шарнири масивна старовремска картечница „шварцлозе“ и маслена помпа — и всеки път я бе виждал като лице, чието място би трябвало да бъде при други по-добре познати му хора, на предела на всяко рисковано начинание, сега, застанал срещу това неуместно на подобно място лице, на фона на необхватно небе с бързо движещи се високи и бухнали морски облаци, той долавя опасност в нейната самота, осъзнава, че до срещата край вятърната мелница „Ангелът“[233] изобщо не е чувал името й…

Тя му разказва защо е общо взето сама, защо не може да се върне и лицето й е някъде другаде, изрисувано върху платно, окачено заедно с другите оцелели, там в къщата край „Дуиндигт“[234] единствено като присъствала свидетелка на играта на Пещ — вековете отминават като лилавите облаци, затъмняващи неосезаемо тънък слой лак между нея и Пирата, даряват й тъй необходимия й щит на безметежност, на класическа неуместност…

— Но къде ще отидеш?

И двамата са с ръце в джобовете и увити стегнато в шалове, а оставените след отлива блестящо черни камъни са в очакване като надпис в сън, който ще придобие смисъл след малко отпечатан тук по протежение на брега, но още сега всеки отделен фрагмент е тъй удивително ясен…

— Не зная. Ще ми препоръчаш ли някое хубаво място?

— В „Бялото видение“ — предложи Пирата.

— „Бялото видение“, там е добре — съгласи се тя и прекрачи в пустотата…

— Осби, да не съм изперкал?

Снежна вечер, пет ракетни бомби от обед насам, късно е, двамата треперят в кухнята на светлината на свещи, Осби Фийл гениалният домашен идиот е до такава степен погълнат от своята вечерна среща с някакво индийско орехче, щото въпросът звучи напълно уместно, а в един тъмен ъгъл флегматично клечи белезникавата циментова Юнгфрау, съдейки по всичко, обидена.

— Разбира се, разбира се — отвръща Осби с плавно движение на пръстите и китката, имитиращо начина, по който Бела Лугоши подава чаша вино с опиат на някакъв глупав непълнолетен актьор в „Белият зомби“, първият и в известен смисъл последният филм, който Осби е видял в живота си, класиран в неговия Списък на Най-добрите и Вечни Филми наравно с „Уроди“, „Синът на Франкенщайн“, „Полет до Рио“ и може би „Дъмбо“[235], който снощи бе ходил да гледа в киното на Оксфорд Стрийт, обаче насред прожекцията бе забелязал, че вместо да държи вълшебно перо, дебеличкото хоботче на дългомиглестото слонче обвива киселата зелено-червендалеста физиономия на г-н Ърнст Бивин, и реши, че ще бъде по-благоразумно да се извини и напусне залата. — Не, — тъй като Пирата междувременно е изтълкувал погрешно думите на Осби, — не „ти си изперкал, разбира се, Пират“, аз изобщо нямах предвид това…

— А какво тогава? — пита Пирата, след като мълчанието на Осби продължава повече от минута.

— ’Кво? — отзовава се Осби.

Ами това, че Пирата има някои съмнения. Непрекъснато си напомня, че сега Катье избягва каквото и да е споменаване на къщата в гората. Тя е надниквала вътре, поразглеждала е и навън, но кристалните стъкла на истината са пречупвали всички нейни доловими думи, — често до сълзи — и Пирата не разбира напълно казаното, а още по-малко е в състояние да прави догадки относно самия блестящ кристал. Всъщност, защо е избягала тя от Стартова Площадка 3? Изобщо никой не ти казва защо. Но понякога, по време на затишие или критичен момент, на участниците в играта ще бъде напомнено каква е истинската игра и след това ще им бъде невъзможно да продължават в същия дух… И няма нужда подсещането да бъде внезапно или прекалено ефектно, може да бъде по-деликатно, и независимо от резултата, броя на наблюдателите, колективното им желание и наложените от тях или от Федерациите наказания, бавно пробуждащият се играч — може би с характерното за Катье грубо свиване на раменете и резки крачки на млада отшелница — ще изтърси „ебал съм му майката“ и ще излезе от играта, ще се откаже веднъж завинаги…

— Добре де — продължава той сам, докато Осби вглъбен с усмивка на унесено равнодушен към всичко наркоман прокарва ръка по грапавата топчесто-релефна повърхност на чувствените женствени извивки на алпийския масив в ъгъла, той и извисяващият се леден връх и тъмносинята нощ… — значи това е временна слабост на характера, приумица. Като да мъкнеш проклетата „Мендоса“[236]. — Всички други във Фирмата използват автомати „Стен“. Леката картечница „Мендоса“ тежи три пъти колкото „Стен“, а в последно време никой не е виждал 7-милиметрови мексикански патрони „маузер“, дори и на Портобело Роуд[237]: тя не притежава величествената Гаражна Простота или скорострелност на „Стен“, но въпреки всичко Пирата я обича (да, в наши дни това най-вероятно може да бъде определено като любов) — нали разбираш, тук работата е в размяната, нали? — носталгията по нейния затвор с пряко действие от типа на „Луис“[238], възможността да извадиш цевта за секунда (да си опитвал някога да свалиш дулото от „Стен“?) и наличието на двуглав ударник в случай че единия се повреди… — Нима ще се оставя да ме спре разликата в теглото? Това е моя приумица, за мен теглото няма значение, иначе как щях да измъкна онова момиче, а?

— Аз не съм ви подчинена. — Статуя във виненочервено релефно кадифе от шията до китките и надолу до петите, и откога наблюдава тя от сенките, джентълмени?

— О, подчинена си и още как — срамежливо отвръща Пирата.

— Щастливата двойка! — внезапно измучава Осби, взема нова щипка нещо с вид на настъргано индийско орехче и облещва очи до бяло, като цвета на миниатюрната планина. Киха гръмогласно из кухнята и с изумление установява, че обхваща тези двама в едно зрително поле. Лицето на Пирата потъмнява от смущение, а на Катье остава непроменено, наполовина озарено от светлината от съседната стая, наполовина в тъмносиви раирани сенки.

— Значи трябваше да те оставя там, а? — И когато тя само свива нетърпеливо устни. — Или мислиш, че някой тук е бил длъжен да те издърпа?

— Не. — Загря най-после. Пирата бе задал въпроса само защото в него се зараждаше мрачно подозрение, че Някой Тук може да означава произволен брой хора. Но за Катье дългът е нещо, което трябва да бъде изтрито. Нейният упорит стар порок е, че тя иска да кръстосва морета, да свързва страни, между които е невъзможен какъвто и да е обменен курс. На среднохоландски са пели нейните предци:

ic heb u liever dan en everswîn,

al waert van finen goude ghewracht,[239]

за любовта несъизмерима със злато, златен телец, дори в този случай със златен глиган. Но в средата на XVII век вече не били останали никакви златни свине, а само от тленна плът като на Франс ван дер Гроов, още един прародител, който отплавал за Мавриций с пълен трюм от тези живи глигани и пропилял тринайсет години да мъкне своята аркебуза през абаносовите гори, да броди из блатата и потоците застинала лава и, по необясними за него причини, методично да изтребва местните дронтове[240]. Холандските свине се погрижили за яйцата и по-младите птици. Франс подпирал дулото на ченгела, старателно се прицелвал от 10 или 20 метра в родителите им, натискал спусъка бавно с взор фокусиран в сменящата перушината си уродлива грозотия, докато съвсем близо, захванат от челюстите на серпантината вече се придвижвал надолу разцъфналият в червено напоен с вино фитил — и неговата жар върху бузата била „като мое лично малко светило и разпоредник на моята Поличба…“ както пишел у дома на по-големия си брат Хендрик, — а той откривал притуления с другата ръка запалителен барут, върху подсипа светвал внезапен блясък и пробягвал през запалителния отвор, трясъкът на изстрела отеквал от стръмните скали, а откатът блъскал приклада в рамото му (отначало кожата там се изприщвала и ожулвала, а по-нататък след първото лято вече била втвърдена и вроговена). И глупавата тромава птица, неприспособена да лети нито да тича дори бавно, за какво изобщо стават?, неспособна даже да определи къде дебне нейния убиец, бивала разкъсана сред шуртяща кръв и хрипливо издъхвала…

В Холандия братът прочитал бегло доставените наведнъж за няколко години писма, избелели, сбръчкани, нашарени с петна от морска сол, и почти нищо не разбирал от тях, само не го стърпявало да прекара деня както обикновено в градината и парника с неговите лалета (всеобща лудост за онова време), особено с наречения на настоящата му любовница нов сорт: кървавочервени с фино вплетени виолетови жилки… „Всички наскоро пристигнали носят чисто новия мускет… но аз не се отказвам от моята стара аркебуза с фитил… все пак за такъв тромав дивеч заслужавам тромаво оръжие, нали?“ Обаче Франс не проявявал никакво желание да обяснява какво го задържа там сред зимните циклони и го кара да затъква цевта на аркебузата с парцалчета от вехта униформа след оловните куршуми, брадясал, обгорял от слънцето, и мръсен, освен в случаите, когато валял дъжд или изкачвал планините, където кратерите на стари вулкани събирали в чашите си синя като небето дъждовна вода в устремено нагоре приношение.

Той оставял застреляните дронтове да гният, нетърпима била за него мисълта да яде от месото им. Обикновено ловувал сам. Но често, след няколко поредни месеци такова самотно занимание, уединението започвало да го променя, да преобразува неговите възприятия и усещания — назъбените планински хребети на ярка дневна светлина припламвали право пред очите му в причудливи шафрановобагрени и струящи индигови окраски, небето се превръщало в негов стъклен дом, целият остров ставал негова лале-мания. Гласовете — неговият на терзан от безсънието човек, на южните звезди скупчени прекалено нагъсто, за да бъдат съзвездия, изобилстващи с очертания на лица и митически твари още по-невероятни и от дронтовете — изричали хорово думите на спящите, поединично и по двойки. Ритмите и тембрите били холандски, обаче наяве звучали напълно безсмислено. Според него те го предупреждавали… мъмрели го ядосано, че не може да ги разбере. Веднъж седял цял ден вторачен в едно яйце на дронт сред туфа трева. Мястото било прекалено отдалечено, за да бъде намерено от някое търсещо храна прасе. Той очаквал дращене, първата тъмна чертица, която да се превърне в напукана мрежица по тебеширено бялата повърхност: нещо да се появи. Стиснатият в стоманените змийски зъби на серпантината конопен фитил, готов да бъде запален, огънчето му готово да потъне като слънце в чернобарутното море и да унищожи младенеца, да превърне яйцето от светлина в яйце от мрак още в първата минута на удивено проглеждане, още докато южните пасати раздвижват и охлаждат влажния пух на пиленцето… Франс поправял мерника час по час и навярно именно тогава е видял, ако изобщо е забелязал, че оръжието създава ос, равна по мощ на земната, ос между него самия и тази жертва, все още цяла и невредима в яйцето, чиято родова верига не трябва да бъде прекъсвана за по-дълго от едно примигване на всемирната светлина. Така и останали, безмълвното яйце и побърканият холандец и свързалата ги завинаги аркебуза, като поместени в рамка, бляскаво неподвижни сякаш изобразени в картина на Вермеер. Движело се единствено слънцето: от зенита надолу и отвъд кривозъбите планински хребети най-после и към Индийския океан, към смолисточерната нощ. Яйцето не помръдвало, не потрепвало, стояло все още неизлюпено. Трябвало е да го гръмне на място: Франс разбрал, че птицата ще се излюпи още преди разсъмване. Но цикълът бил завършен. Той се изправил с поскърцващи от болка стави на коленете и бедрата, глава кънтяща от разпорежданията на неговите бълнувачи, които напявали монотонно и дърдорели настойчиво един през друг, вдигнал аркебузата на дясното рамо и просто се отдалечил куцукайки.

Когато самотата започвала да го вкарва в подобни обстоятелства той често се връщал в едно от селищата и присъединявал към някоя ловна дружинка. Обхванати от всеобща пиянска студентска истерия те се отдавали на среднощни буйства и стреляли по всеки и всичко — по върхове на дървета, по облаци и прилепи писукащи в недоловима за човешкото ухо честота. Пасатите духали нагоре по планината и охлаждали нощната им пот, половината небе осветено в кървавочервено от вулкана, под краката им тътнеж толкова плътен колкото недоловимо високи били гласовете на прилепите, и всички тези хора вмъкнати в междинния спектър, хванати в честотния капан на собствените им гласове и думи.

Това неистово войнство, съставено изцяло от неудачници, олицетворявало една Богоизбрана раса. Колонията, авантюрата отмирала като абаносовите дървета на острова, почти оголен вследствие на приложената от тях поголовна сеч, и като нещастните биологически видове напълно премахнати от лицето на земята. В 1681 година Didus ineptus[241] ще изчезне, в 1710 година същото ще стане и с последните заселници на Мавриций. Тукашното начинание ще продължи общо взето един човешки живот.

Според някои това било разбираемо. Те виждали препъващите се птици, сътворени тъй нескопосано, щото в тях прозирало вмешателството на Сатаната, толкова грозни и деформирани, въплъщение на аргумент против Божието сътворение. Явявал ли се е остров Мавриций някаква първа отровна струйка процедена през защитните диги на земята? Християните трябвало да я възпрат и задържат още там или да изгинат във втори Потоп, пратен този път не от Бога, а от Дявола. За тези хора самото зареждане на мускетите с куршуми представлявало едно благочестиво дело с лесно обясним символизъм.

Но ако били избрани да отидат на Мавриций, защо са били избрани също да претърпят неуспех и да напуснат острова? Избор ли е било това или недомислие? Избраници ли са били те или изоставени от Бога и обречени както дронтовете?

Франс не би могъл да знае, че освен няколко други екземпляра на остров Реюнион, това били единствените дронтове в цялата Вселена и че той помага за унищожаването на цяла животинска порода. Но мащабите и безумието на изтреблението от време на време прониквали до съзнанието му и тревожели сърцето му. „Ако тази порода не представляваше такова извращение — пишел Франс — тя има добри шансове да бъде изгодно развъждана и да изхранва нашето потомство. Не ми се удава да ги мразя тъй силно както някои хора правят тук. Но сега какво може да спре тази касапница? Твърде късно е… Навярно, да речем по-приятен на вид клюн, по-гъсто оперение, умение да лети, макар и на съвсем кратки разстояния… подробности от Божия замисъл. Или ако бяхме намерили диваци на острова, външният вид на тези птици едва ли би ни изглеждал по-странен от този на североамериканската дива пуйка. Уви, трагедията на въпросните птици се изразява в това, че представляват господстващата форма на живот на Мавриций, която обаче не притежава речеви способности.“

Точно така, напълно правилно. Отсъствието на говорим език означавало невъзможност дронтовете да бъдат приобщени към онова, което техните закръглени и лененокоси нашественици наричали Спасение. Но Франс, по-самотен от всички при изгрев-слънце, най-после станал неволно свидетел на чудото: Дарът на Речта… Покръстване на Дронтовете. Строени с хиляди на брега, зад гърбовете им сияен профил на риф щръкнал над водата, чието бучене е единственият утринен звук, спокойни вулкани, безветрие, есенен изгрев разпръсква над всички лъскава като стъкло плътна светлина… те са надошли от гнездата и подслоните, от ручеите извиращи от пастта на тунелите от лава, от островчетата разхвърляни като отломки край северния бряг, от неочакваните водопади и опустошените тропически гори, където ръждясват брадви, грубо скованите улеи гният и се разпадат на вятъра, от мокрите утрини под сенките на планински пънове, те осъществили с тромаво клатушкане поклонническото пътешествие до това сборище: да получат благословия, да бъдат приети и подслонени… „Ибо те са Божии твари и притежават умението на смисления разговор и потвърждават, че единствено в Неговото Слово ще постигнат вечен живот…“ И очите на дронтовете се овлажняват от щастливи сълзи. Сега всички са братя, те и хората, които са ги преследвали и убивали, братя во Христе, во младенеца, до когото те седят в мечтите си, гнездят в Неговите ясли, укротили и пригладили перушината си, лицезреят милия му образ цяла нощ…

Ето такава е най-чистата форма на европейски авантюризъм. За какво е било всичко това, съкрушителното море, гангренозните зими и гладните пролети, нашето безмилостно преследване на неверниците, среднощните стълкновения със Звяра, превръщането на потта ни в лед и сълзите ни в белезникави снежинки, ако не за моменти като този: малките новопокръстени преливат извън зрителното ни поле, толкова кротки, толкова доверчиви — как могат да се свиват гушите им от страх, как да бъде нададен малодушния вопъл в присъствието на нашата сабя, нашата тъй необходима сабя? Вече благословени и с опростени грехове, сега те ще ни хранят, техните благословени останки и гремки ще наторяват нивите ни. Да сме изричали пред тях думата „Спасение“? Нима сме имали предвид едно безкрайно жителство в Града? Вечен живот? Да бъде ли възстановен този рай земен, да им бъде ли върнат техният остров, такъв какъвто е бил преди? Вероятно. Непрекъснато в мислите му били малките братя, причислявани сред нашите благословии. Всъщност, ако те ни спасяват от глад на този свят, значи в отвъдния свят в царството Христово нашето спасение би трябвало да бъде в еднаква степен неразривно свързано. Иначе дронтовете ще бъдат само такива, каквито изглеждат в илюзорната светлина на този свят, тоест само наши жертви. Господ не може да бъде толкова жесток.

Франс е в състояние да приема и двата варианта, — чудото и ловът продължаващ повече години, отколкото той помни, — като действителни, равностойни възможности. И в двата накрая дронтовете умират. Но що се отнася до вярата… той може да приема за истина само единствената стоманена реалност на оръжието, което носи. „Той е знаел, че мускетът ще бъде по-лек, а ударникът, кремъчният затвор и стоманата ще способстват за по-сигурно възпламеняване на заряда, но изпитвал носталгия по аркебузата… нямал нищо против допълнителната тежест, това било негова приумица…“

Пирата и Осби Фийл се облягат на по̀кривния парапет, разкошен залез отвъд импозантно виещата се змия на реката и над цялото й протежение, безброй фабрики, апартаменти, паркове, опушени тъмносиви фронтони и върхове на кули, пламтящото небе търкаля надолу по километри хлътнали улици, хаотично разхвърляни покриви и криволичещата Темза огромно тъмнооранжево ярко петно, за да напомня на посетителя за неговата тленна мимолетност тук, да запечата или да опразни всички врати и прозорци за очите му, които търсят само поне малко компания, две-три думи на улицата, преди да се изкачи и навлезе в преситения с аромат на сапун въздух на стаята под наем и квадратите от коралов залез по паркета — самопогълнала се древна светлина, попивана и изразходвана като гориво в размереното зимно всесъжение, по-отдалечените форми сред тънките лъчи или пластовете дим, представляващи сега образцови пепелни руини на самите себе си, пронизаните за миг от слънцето по-близки прозорци изобщо не отразяват, а поглъщат същата унищожителна светлина, това ускорено притъмняване, което не съдържа обещание за завръщане, светлина що оцветява в ръждиво правителствените коли по тротоарите, лакира последните лица забързани край магазините в студа, сякаш най-после е заревала някаква огромна сирена, светлина преобразяваща много улици в замръзнали неизследвани канали и изпълвана от лондонските скорци кръжащи с милиони около обгърнати в мъгла каменни пиедестали, над пустеещи площади и възвишена колективна дрямка. На радарните монитори те летят в кръгове, концентрични кръгове. Радиометристите ги наричат „ангели“.

— Той те преследва — Осби пафка цигара със стрита червена мухоморка.

— Да, но това е последното нещо, което искам да предполагам — Пирата раздразнено обхожда в залеза краищата на по̀кривната градина. — Другото е предостатъчно лошо…

— А тогава какво мислиш за нея.

— Смятам, че някой може да я използва — решил това вчера на гара Чаринг Крос, когато тя тръгваше за „Бялото видение“. — Непредвиден дивидент за някого.

— Знаеш ли какво кроят те?

Само това, че са замислили нещо с участието на гигантски октопод. Обаче никой тук в Лондон няма представа точно какво. Дори „Бялото видение“ е обхванато от внезапна суетня и объркващо неведение относно причината. Забелязали са Майрън Грънтон да отправя не особено приятелски погледи към Роджър Мексико. Зуавът се е върнал в своята част в Северна Африка, отново под знамето с лотарингския кръст и всичко, което германците могат да счетат за зловещо в неговата чернота, е заснето на филмова лента, измъкнато от него с ласкателства или принудително от самия Герхард фон Гьол, някога близък приятел, а сега все още равен на Ланг, Пабст и Любич[242], в последно време замесен в делата на неопределен брой правителства в изгнание, валутни колебания, създаването и разтурването на удивителна мрежа от пазарни операции възникващи и изчезващи по целия воюващ континент, още докато пожарникарските свирки пищят насам-натам из улиците и огнените стихии отнасят кислорода нагоре в небето и клиентите се търкалят задушени като дървеници в присъствието на „флит“[243]… но търговията не е отнела нищо от Усета на фон Гьол: в последно време той е дори още по-чувствителен от всякога. В тези първи филмирани епизоди негърът се размотава в униформа на СС сред ракетни модели от летви и платно и транспортно-пусковата установка (неизменно заснети през борове или сняг, от далечни ракурси, за да не бъде разкрито английското местонахождение на външните снимки), останалите с правдоподобно почернени лица, ангажирани за деня, целият готов за веселба разчет, г-н Пойнтсман, Мексико, Едуин Трийкъл и Роло Гроуст, постоянният представител на ЛАИ[244] неврохирургът Аарон Троустър, всички в ролите на чернокожи ракетчици от въображаемата Черна Команда — дори Майрън Грънтон в роля без думи, замъглен статист, както и всички останали. Хронометражът на филма е 3 минути и 25 секунди и съдържа дванайсет кадъра. На лентата ще й сложат малко плесен, ще я пуснат на феротипия[245] и така състарена тя ще бъде изпратена в Холандия, за да стане част от „останките“ от фалшивата стартова ракетна площадка в Rijkswijksche Bosch[246]. После холандската съпротива ще „нападне“ тази площадка, ще създаде голяма суматоха, ще остави фалшиви следи от автомобилни гуми ще разпръсне боклуци свидетелстващи за припряно оттегляне. Каросерията на един военен камион ще бъде изтърбушена от „коктейли Молотов“: сред пепелта, обгорените униформи и почернелите полуразтопени бутилки от джин ще бъдат открити фрагменти от старателно подправени документи на Черната Команда и ролка с филм, само 3 минути и 25 секунди. С безизразна физиономия фон Гьол обявява това за свое най-велико постижение.

„И действително, съдейки по развитието на събитията — пише изтъкнатият филмов критик Мичъл Притифейс — много трудно може да бъде оспорена една такава оценка, макар и поради съвсем различни причини, отколкото фон Гьол би могъл да предположи или дори да предвиди от своята ексцентрична субективна гледна точка.“

В резултат от нередовното финансиране, в „Бялото видение“ има само една прожекционна машина. Всеки ден около обед, след като персоналът за операция „Черно крило“ е изгледал филмовия материал с тяхното фалшиво африканско ракетно поделение, идва Уебли Силвърнейл и отнася прожекционната машина през мразовитите коридори с протрити изподраскани дъски в крилото на ЛАИ, в задната стая, където октоподът Григорий мрачно изпуска слуз в своя резервоар.

В другите помещения кучетата вият, лаят пронизително от болка, скимтят умолително за дразнител, който не идва и няма да дойде, а снегът продължава да се вихри, невидими татуировъчни игли се забиват в безучастните стъкла на прозорците зад зелените жалузи. Ролката е сложена, осветлението изключено и вниманието на Григорий е насочено към екрана, където един образ вече ходи. Камерата следи дългокраките й целеустремени движения напосоки из стаите, юношески широките й леко прегърбени плещи, определено нехоландската й прическа изтеглена нагоре със стара патинирана сребърна корона в елегантно подобие на кок…

□ □ □ □ □ □ □ □

Беше много ранна утрин. Залитайки той изскочи сам на една павирана с тухли мокра улица. На юг, като сърфисти върху гребените на островърхите утринни вълни, преградните балони проблясваха в розово и седефено на изгрева.

Отново бяха пуснали Слотроп, той е пак на улицата, мамка му, последна възможност за освобождаване по Параграф 8[247] и той я провали… Защо не го оставиха в онова психиатрично отделение за колкото му бяха обещали, не трябваше ли да бъде за няколко седмици? Без обяснение, просто „Всичко най-хубаво!“ и онзи психически лабилен глупак го връща в ПОЧИТ[248]. Момчето от Къноуша, онзи първозаселник Краучфилд и неговият съдружник Хуапо, ето това беше целият негов свят през последните дни… все още имаше нерешени проблеми, недовършени приключения, да бъде приложено тук-там малко насилие и да бъдат постигнати сериозни компромиси, за да може купеното от старата жена прасе да мине през вратата и да влезе в нейния двор[249]. Сега обаче отново се намесва Лондон и то грубо.

Но тук има нещо различно… нещо… е променено… не искам да се оплаквам бе, хора, но — ами например той бе почти готов да се закълне, че го следят или, най-малкото, наблюдават. Някои от „опашките“ са доста ловки, но други той засича лесно. Вчера докато пазаруваше в „Улуърт“ за Коледа той бе зърнал в отдела за играчки две мънички лъскави очи, иззад купчина дървени модели на изтребители от балсово дърво и детски пушки „Енфилд“. Намек за постоянство на онова, което се появява в огледалото за обратно виждане на неговия „хъмбър“, не може със сигурност да посочи определен цвят или модел кола, обаче едно постоянно присъствие в мъничката рамка го бе накарало да започне да проверява за други коли сутрин, когато тръгва на работа. Нещата върху бюрото му в ПОЧИТ като че ли не стоят там, където са били преди. Момичетата намират извинения да не идват на срещи. Той усеща, че внимателно го изолират от живота, който бе водил преди да влезе в „Света Вероника“. Дори в киното винаги зад него има някой тип, който избягва да говори, да шумоли с хартия и да се кикоти силно: Слотроп е бил на достатъчно на брой прожекции, така че може веднага да разтълкува подобна аномалия.

Кабинката близо до Гроувнър Скуеър започва все повече да му напомня капан. Той прекарва времето, често по цели дни, в размотаване из Ист Енд, диша противния въздух край Темза и търси места, където следящите няма да могат да го проследят.

Веднъж тъкмо когато навлиза в една тясна улица цялата в стари тухлени стени с гъсто наредени покрай тях сергии на амбулантни търговци, той чува някой да го вика по име — и, браво, браво!, какво е това, ето я, наистина идва, развяват се руси плитки, бели обувки с клиновидни токове топуркат по паважа, очарователна красавица в униформа на медицинска сестра, и тя се казва, а-а-а, ами-и, о — Дарлийн, разбира се. Божичко!, това е Дарлийн. Тя работи в болницата Света Вероника, живее наблизо у някоя си госпожа Куоуад, отдавна овдовяла жена и страдаща оттогава насам от дълъг низ старомодни болести: хлороза[250], лишеи, измръзнали стъпала, пустули[251], кожни абсцеси и възпалени лимфни възли, а отскоро и лек скорбут. Та излязла е да търси лимети за нейната хазяйка и плодовете започват да подскачат и изсипват от сламената й кошница и се търкалят жълто-зелени надолу по улицата, а младичката Дарлийн тича със своята сестринска касинка, гърдите й меки буфери за тази среща насред сивото градско море.

— Ти се върна! Ах, Тайрън, ти се върна — няколко сълзи, и двамата са клекнали и събират цитруси, колосаната маслиненозелена рокля похлопва и склонният към сантименталности нос на Слотроп даже прибавя две подсмърчания.

— Да, аз съм, любов моя…

Следите от автомобилни гуми в кишата се превръщат в седеф, лъскаво мазен седеф. Чайки кръжат бавно край високите слепи тухлени стени на квартала.

Жилището на госпожа Куоуад е на три тъмни реда стъпала нагоре, откъдето през кухненския прозорец може да бъде видян сред дима на някои следобеди купола на далечната катедрала Свети Павел, а самата госпожа изглежда съвсем дребничка в розовото плюшено кресло до радиото в хола, където слуша „Акордеонният оркестър на Примо Скала“. На външен вид напълно здрава. Обаче на масичката лежи омачкана шифонена кърпичка: изпод гънките й като шарки на цвете изникват и се скриват кървави петна наподобяващи по форма птичи пера.

— Вие бяхте тук, когато ме връхлетя оная ужасна маларийна треска — припомня си тя Слотроп, — него ден запарвахме чай от пелин.

И наистина самият вкус прониква през подметките му, надига се и го подхваща. Събират се отново… това вероятно става извън паметта му… прохладна чиста обстановка, момиче и жена, несвързани с отбелязаните от него на картата звездички… толкова много избледняващи лица на момичета, ветровити брегове на канали, гарсониери, сбогувания на автобусни спирки, как могат да очакват да ги, помни?, но картината на тази стая бе продължила да се прояснява: част от който и да бе той в нея тогава, бе любезно останала вътре, била е летаргично съхранена през тези месеци извън главата му и разпръсната по зърнестите сенки, помътнелите от мазнина буркани с билки, бонбони и подправки, всичките романи на Комптън Макензи[252] на рафта, и изцъклените сивкави амбротипи[253] на покойния й съпруг Остин в позлатени рамки на полицата на камината, където миналия път го бяха посрещнали и радостно приветствали астри във вазичка от севърски порцелан, открита от нея и Остин заедно една събота много отдавна в магазинче на Уордур Стрийт…

— Остин символизираше моето здраве — често повтаря госпожа Куоуад. — Когато той почина, аз се превърнах в едва ли не отявлена вещица, единствено от стремеж за самозащита.

От кухнята мирише на току-що нарязани и изстискани лимети. Дарлийн влиза-излиза, търси всевъзможни растения, пита къде се е дянала марлята.

— Тайрън, помогни ми да стигна до онзи… не, не, ето там, до него, високият буркан, благодаря, миличък — и обратно в кухнята, с поскърцване на ко̀ла и розово полюшване.

— Тук аз единствена не съм изфирясала — въздиша госпожа Куоуад. — Ние си помагаме една друга, така е. — Тя изважда иззад кретоновата завеска голяма купа с бонбони. — Ето — с лъчезарна усмивка към Слотроп. — Гледайте, с винени желета. Отпреди войната. Вече си припомних кой сте. Вие имате някаква далавера с Министерството на снабдяването!

Но от миналия път насам той знае, че никаква галантност няма да му помогне сега. След онова гостуване той бе писал в къщи на Налин: „Мамо, англичаните са много странни що се отнася до вкусовете. Те не са като нас, различни са. Може би това се дължи на климата. Те харесват неща, които ние изобщо не сме и помисляли. Понякога направо ми се повдига, честна дума. Онзи ден опитах едно от тия неща, дето ги наричат «винени желета». Това е представата им за бонбони, мамо! Ако дадат няколко от тях на Хитлер, войната със сигурност ще свърши още утре!“ И сега той за втори път опитва тези проклети червено-кафяви желатинови предмети и кима, надява се приветливо, на госпожа Куоуад. На бонбоните са изписани релефно названията на различни вина.

— Само половин капчица ментол — госпожа Куоуад пъха бонбон в устата си. — Много вкусно.

Най-после Слотроп избира една с надпис „Лафит Ротшилд“[254] и я налапва.

— О, да. Да. Мммм. Великолепно.

— Ако наистина искате нещо специално, опитайте „Бернкастлер доктор“[255]. О! Вие не сте ли онзи, който ми донесе чудесните американски бонбончета с екстракт от бряст и на вкус като кленов сироп с лек аромат на дафинов лист…

— От червен бряст. Пусто да остане, извинявам се, вчера ми свършиха.

Дарлийн идва с поднос, изпускащ пара чайник и три чаши.

— Какво е това? — прибързано пита Слотроп.

— Не ти трябва да знаеш, Тайрън.

— Точно така — след първата глътка, съжалявайки, че Дарлийн не бе капнала повече сок от лимета, за да притъпи основния ужасно горчив вкус. Тези хора наистина са побъркани. Без захар, естествено. Той заравя ръка в купата, изважда черен, сребрист лакричен бонбон. На вид безопасен. Но тъкмо когато го захапва, Дарлийн хвърля странен поглед към него и бонбона, отлично преценява точния момент това момиче, и подмята:

— О, мислех, че сме се отървали от всички тези — игриво „те-е-е-зи“ като наивно момиче от оперетите на Гилбърт и Съливан[256], — още преди години — в който момент Слотроп се натъква на капещата течна сърцевина, наподобяваща вкуса на майонеза с портокалови кори.

— Взехте последната от моите Мармаладени Изненади! — вика госпожа Куоуад, и с фокусническа скорост изважда яйцевидно пастелно зелено сладкарско изделие, цялото обсипано с бледолилави миниатюрни топченца. — Ето затова няма да ви дам нито една от тези възхитителни ревенови пралини. — И целият бонбон потъва в устата й.

— Така ми се пада — отпивайки билков чай, за да отмие вкуса на майонезения карамел, Слотроп размишлява какво е имал предвид с това възклицание, уфф, това явно е грешка, точно така, ето устата му отново се изпълва с противното алкалоидно опустошение, което блъсва силно чак до самото меко небце. Дарлийн, с неподправено милосърдие като истинска Флорънс Найтингейл, му подава твърд червен бонбон, оформен като стилизирана малина… мммм, странно, дори има вкус на малина, макар че изобщо не може и да започне да неутрализира горчивината. Той го захапва нетърпеливо и моментално установява, какъвто си е смотан идиот, че са го прекарали още веднъж, върху езика му се изсипва възможно най-ужасната кристалинна концентрация на, Исусе Христе, ами трябва да е чиста азотна киселина. — О, Господи, това наистина е кисело — едва успява да изговори думите, толкова е сгърчен, точно такива шегички погаждаше Хоп Хариган на Танк Тинкър, за да го накара да спре да свири на окарината[257], подъл номер тогава и двойно по-осъдителен, когато ти го прави възрастна жена, за която се предполага, че е наш съюзник, мамка му, той дори не може да види, че тази гадост, каквато и да е тя, е проникнала в носа му, не ще да отслаби въздействието си, продължава да тормози сбърчения му език и скърца на зъбите му като натрошено стъкло. Междувременно госпожа Куоуад вкусва с истинска наслада, хапчица след изящна хапчица, от черешово-хининова петифура. И отправя иззад вазата с бонбони лъчезарна усмивка към младите хора. Захласнат Слотроп протяга ръка отново към чая. В настоящия момент вече не съществува елегантен изход от положението. Дарлийн е свалила още два-три буркана с бонбони от рафта и сега Тайрън се хвърля, сякаш захваща пътешествие до центъра на някоя малка враждебна планета, в гигантско бонбонохрупане през шоколадовата кора и обилно напоения с евкалиптова есенция фондан и най-после стига да сърцевината от някаква много твърда гроздова гуми арабика. Изчовърква парченце от нея от зъбите си и го гледа втренчено известно време. То е лилаво на цвят.

— Сега вече схващате! — госпожа Куоуад размахва в негова посока слоесто-петнист конгломерат от джинджифил, карамел и анасоново семе. — Трябва да ви харесва и външния му вид. Защо американците са толкова импулсивни?

— Ами, обикновено най-сложното, до което сме стигали, е млечен шоколад „Хърши“… — мънка той.

— Опитай това — крещи Дарлийн и, стиснала гърлото си, побутва с цяло тяло Слотроп.

— Я гледай, това май наистина е нещо специално — колебливо взема тази противна на вид кафеникава новост, точно копие в мащаб 1:4 на Милсовата граната-лимонка[258], с предохранително лостче, щифт и всичко останало, една от серията патриотични бонбони произведени още преди захарния дефицит, включваща също и, забелязва Слотроп, когато надниква в буркана, 11,56 мм патрон за полицейски револвер Уебли от твърд карамел на розови и зелени райета, 6-тонна сеизмична бомба от син желатин на сребристи петънца и лакрична базука.

— Давай — подканва го Дарлийн, хваща ръката му с бонбоната и се опитва да я пъхне в устата му.

— Аз само я разглеждах, както ме посъветва госпожа Куоуад.

— А-а-а-а, не е честно да я дъвчеш, Тайрън.

Под тамариндовата глазура гранатата-лимонка се появява сладка до накъртване нуга с аромат на пепсин[259], натъпкана с пикантни захаросани пиперени зрънца и с жилава сърцевина от камфорова смола. И е неописуемо ужасна. Главата на Слотроп се върти, от камфоровите изпарения му се завива свят, очите му сълзят, отчайващо всесъжение възпламенява езика му. Явански пипер? Ами че той беше пушил тая гадост преди.

— Отровен съм — успява да изграчи той.

— Покажете ни малко смелост — наставлява го госпожа Куоуад.

— Точно така — Дарлийн през размекнатите от езика й слоеве карамел, — не знаеш ли, че сме във война? Хайде, миличък, отвори уста.

Зрението му е напълно замъглено от сълзи, но той чува как от другата страна на масата госпожа Куоуад повтаря „Вкусно, вкусно, вкусно“, и кикота на Дарлийн. Подаденият му бонбон е огромен и мек, като от бяла ружа, ала някак — освен ако мозъкът му вече не е сериозно увреден — има вкус на джин.

— ’Кво е т’ва? — хрипкаво пита Слотроп.

— Бяла ружа с джин — пояснява госпожа Куоуад.

— Ух-х-х…

— О, това е нищо, опитайте една от тези…

С определено извратен рефлекс зъбите му с хрускане пробиват някаква твърда и кисела люспа от цариградско грозде и навлизат във влажно бликащо противно фонтанче от, надява се той, тапиока, съставено от лепкави късчета от нещо пренаситено от карамфилова пудра.

— Още чай? — предлага Дарлийн.

Вдъхнал от карамфиловия пълнеж, Слотроп кашля неудържимо.

— Лоша кашлица — госпожа Куоуад предлага тенекиена кутия с невероятните английски пастили за кашлица „Мегизоун“. — Дарлийн, чаят е прекрасен. Усещам как скорбутът ми минава, наистина.

„Мегизоунът“ е като шамар през лицето с тежестта на Швейцарските Алпи. От небцето в устата на Слотроп веднага започват да израстват ментолови висулки. Полярни мечки търсят опорни точки за ноктестите си лапи докато катерят вледенените и заскрежени разклонения на алвеоларните храсталаци в белите му дробове. Зъбите го болят толкова силно, че не може да диша, дори през носа, дори с разхлабена вратовръзка и ноздри опрени в отвора на охрено-зелената му тениска. Главата му плува в леден ореол.

Даже след час „Мегизоунът“ все тъй блуждае във въздуха като ментов призрак. Слотроп лежи с опрени в топлия задник на Дарлийн слабини, а Отвратителните Английски Бонбонени Маневри са в миналото. Единственият все още неопитан от него бонбон, защото госпожа Куоуад му го бе отказала, беше „Райски огън“, знаменитото прескъпо сладкарско изделие с многообразни и променливи вкусови качества: „осолена слива“ за едни, „изкуствена вишна“ за други… „захаросани теменужки“… „Устършърски сос“… „лютив петмез“… безброй подобни обяснения, точни, недвусмислени, кратки, не превишаващи две думи, напомнят описанията на отрови и парализиращи газове в учебните пособия, „сладко-кисел патладжан“ може би най-дългото засега. Понастоящем „Райският огън“ е спрян от производство, а през 1945 година много трудно може да бъде намерен: определено не и сред осветените от слънцето магазини и лъскавите витрини по Бонд Стрийт или похабената Белгравия[260]. Но тук-там на места, където обикновено не търгуват със захарни изделия, от време на време се появяват отделни райски огньове: спокойно разположени дълбоко в помътнели от времето големи стъклени буркани заедно с подобни на тях предмети, понякога само един-единствен бонбон в целия буркан, почти скрит между заобикалящите го турмалини в обков от немско злато, издълбани абаносови напръстници от миналия век, щипки за пране, клапани, резбовани метални части от загадъчни музикални инструменти, електронни компоненти от мед и смола, които Войната с нейната лакома непрестанно дъвчеща всеядност още не е открила и погълнала в своята тъмна паст… Места, където се чува само далечен шум от автомобили и по улиците има дървета. Където проникващата през тавански прозорци светлина, все по-жълта с приближаването на края на годината, очертава стари лица и вътрешни стаи…

Преследване отвъд нулата между пробуждането и съня, полуомекналият му кур все още в нея, обезсилените им крака свити под еднакъв ъгъл… Спалнята потъва още по-дълбоко във вода и прохлада. Някъде слънцето залязва. Светлината стига колкото да различи по-тъмните лунички на гърба й. В гостната госпожа Куоуад сънува, че отново е в борнмутските градини, сред рододендроните и внезапно руква дъжд, Остин крещи Пипнете й гърлото, Ваше Величество. Пипнете го! и Ирджо — претендент, но истински крал, тъй като в 1878 година по време на интригите около Бесарабия една съмнителна родова линия узурпирала трона — Ирджо, в старомоден редингот с блестящи златни галуни на ръкавите, се наклонява към нея под дъжда, за да я излекува завинаги от скрофулозата, и той изглежда точно като на ротогравюрата, неговата прелестна Хрисула на една-две крачки отзад, любезно, сериозно чака, а дъждът плющи наоколо, бялата кралска ръка без ръкавица се гъне като пеперуда, за да докосне вдлъбнатинката на гърлото на госпожа Куоуад, чудодейното докосване, нежно… докосване…

Мълнията…

И Слотроп се прозява — Колко е часът? — и Дарлийн изплува от съня. И тогава, без предупреждение, стаята се изпълва с обедна светлина, ослепително сребриста, всички косми по шията на Дарлийн щръкват очертани съвсем ясно като посред бял ден, а експлозията ги блъска, разтърсва сградата чак до горкия й скелет, удря в транспаранта, превърнат изцяло в черно-бяла решетка запълнена с погребални траурни програми. Над главите им бързо нараства догонващият напор на ракетата, въздушният експрес слиза надолу, отдалечава се в звънтящата тишина. Навън се чупи стъкло, продължителен трясък на неблагозвучни чинели нагоре по улицата. Подът се гъне и клати като изтръскван килим, а заедно с него и леглото. Пенисът на Слотроп подскача, болезнено изправен. Внезапно пробудената Дарлийн, с неудържимо блъскащо сърце и сковани от мъчителен страх пръсти и длани, логично възприема това надървяне като част от бялата светлина, от оглушителния грохот. Когато експлозията замира до яркочервено примигване върху транспаранта, тя е започнала да недоумява… за тях двамата заедно… но те вече се ебат, има ли някакво значение, но за Бога защо тази глупава война да не бъде поне за едно нещо хубава?

А кой е там, през пролуката на оранжевия транспарант, що диша внимателно? Наблюдава? И, кажете вие, пазители на географски карти и специалисти по наблюдението, къде ще падне следващата?

□ □ □ □ □ □ □

Най-първото докосване: той дърдореше някакви тъпи баналности, обичайните за Мексико самообвинения от типа на: о, ти изобщо не ме познаваш, аз съм истински негодник.

— Не — понечи Джесика да сложи пръсти на устните му, — не говори така… — Когато тя го доближи съвсем, Роджър, без да се замисля я хвана за китката и отмести ръката й, чиста самозащита, но продължаваше да я държи, за китката. Двамата стояха очи в очи и не показваха никакво желание да се извърнат. Тогава Роджър вдигна ръката й към устните си и я целуна, без да отпуска погледа й. Пауза, сърцето отсечено блъска в гърдите му… — О-о-о… — изтръгна се от нея шумна въздишка, тя го прегърна, съвсем неудържимо, открито, трепереща, и двамата замряха притиснати един в друг. Впоследствие тя сподели с него, че още щом той бе хванал ръката й онази вечер, тя се бе изпразнила. И когато за първи път Роджър бе допрял путката й, бе стиснал леко през гащичките меката путка на Джесика, високо между бедрата й треперенето се бе възобновило, усилило и я бе обхванало цялата. Преди изобщо курът да бе официално въведен в путката, Джесика се бе изпразнила два пъти, и това е важно и за двамата, въпреки че никой от тях не бе разбрал точно защо.

Обаче, всеки път, когато става така, светлината неизменно силно почервенява за тях. Веднъж се срещнаха в една чайна: тя беше с червен пуловер с къси ръкави и отпуснатите й отстрани ръце грееха в червено. Никаква козметика, за първи път Роджър я виждаше такава. На път към автомобила тя хваща ръката му и я пъха за секунда между своите движещи се крака. Сърцето на Роджър моментално се надървя и изпразва. Наистина така го чувства той. Рязко нагоре до нивото на кожата, като знака V около неговата осова линия, облива зърната на гърдите му… това е любов, това е изумително. Даже когато Джесика я няма, след като е сънувал или при вида на нечие женско лице на улицата, което изобщо не би могло да бъде нейното, Роджър никога не съумява да я сдържа, той е във властта на любовта.

Що се отнася до Бобъра, или Джереми, както е известен на своята майка, Роджър опитва да не мисли за него, ако не се налага. Естествено, особено мъчителни за него са някои технически въпроси. Невъзможно е тя — или е много вероятно? — да Прави С Джереми Същите Неща. Например, Джереми целува ли изобщо путката й? Може ли наистина този позьор… протяга ли ръка тя, докато се ебат, и-и-и завира ли немирен пръст, в неговата английска роза, в гъза на Джереми? Стига, стига, престани (налапва ли тя кура му? Пъхал ли е той някога традиционно наглата си физиономия между възхитителните й бедра?), няма смисъл, това е период на младежка безразсъдност и по-добре ще е да отидеш в кино „Тиволи“ да гледаш Мария Монтес и Джон Хол[261] или да търсиш леопарди или диви свине в зоологическата градина „Риджънс Парк“ и да се чудиш дали ще завали преди четири и половина.

Времето, което Роджър и Джесика са прекарали заедно възлиза само на няколко часа. И всичките изречени от тях думи са по-малко от една средно дълга паметна записка на ВКСЕК[262]. И за първи път в своята кариера статистикът не може да открие някакъв смисъл в тези цифри.

Заедно те двамата са една дълга допирна повърхност на кожите, лееща се пот, мускули и кости притиснати колкото е възможно по-плътно, почти нито дума произнесена, освен нейното или неговото име.

Поотделно това е за техните несериозни диалози с размяна на реплики от филми, за съчинени от тях сценарии, които да разиграват сами нощем, когато зенитките „Бофорс“ блъскат по нейните небесни порти, а неговият вятър фучи из спиралите бодлива тел на морския бряг. Хотел „Мейфеър“.

— Направо реактивни сме, а? Само половин час закъснение.

— Е — момичета от интендантството и от женската спомагателна служба, окичени с бижута млади вдовици им хвърлят коси погледи, — сигурна съм, че докрай оползотворяваш времето.

— Остава ми достатъчно време за няколко срещи[263] — отвръща той, поглеждайки демонстративно скришом часовника си, който, по модата от ІІ Световна война, е завъртян към вътрешната страна на китката, — и, бих казал, засега една-две потвърдени бременности, ако не и…

— Ах — игриво подскача тя (нагоре, а не върху него) — това ми напомня за…

— Я-а-а-а-х-х! — Роджър се люшва назад към саксия с някакво растение, акомпаниран от саксофоните на Роланд Пийчи и Неговия Оркестър, изпълняващи „Ето, казах го отново“[264], и прикляка. — Значи това си наумила. Ако изобщо е подходящо да използвам дума свързана с ума.

Те объркват всички. Изглеждат тъй невинни. Околните веднага изпитват желанието да ги закрилят: в присъствието на Роджър и Джесика се въздържат от разговори за смърт, работа, лицемерие. Само дефицит, песни, гаджета, филми и блузки…

С пригладена зад ушите коса, и плавно извита брадичка, тя изглежда девет-десет годишна, сама до прозорците, примигва срещу слънцето, извърнала глава върху леката завивка, просълзена се празни, детското зачервено и сбръчкано лице още малко и ще се разплаче, ох, ох…

Една нощ в тъмното юрганено-студено убежище на леглото им, задрямвайки на пресекулки, той бе приспал Джесика с лизане. Когато усети началните повеи на диханието му да докосват срамните й устни, тя потрепери и извика като котка. Две-три ноти, като че слети, хрипкави, призрачни, издухани заедно със запомнените още от привечер снежинки. Дърветата навън пресяваха вятъра, невидимите за нея камиони фучаха неспирно по улици и пътища, зад къщите, през каналите и/ли реките, отвъд скромния парк. О, и кучетата и котките, що оставяха следите си върху ситния пухкав сняг…

— … пред очите ми непрекъснато пробягват картини, по-точно сценки, Роджър. От само себе си, тоест не са плод на въображението ми… — Ято от тях прехвърча на фона на слабото равномерно мъждукане на тавана. Двамата лежат и дишат, устите им са обърнати нагоре. Омекналият хуй капе, леко увит около бедрото му, долното, което е по-близо до Джесика. Обгърнатата от нощта стая изпуска тежка въздишка, да Въздиша Тежко — старомодна смешна стая, о колко съм безнадеждна, веселячка по рождение и такава ще си остана, кокетничи със себе си през рамката на огледалото, в някаква дреха на зелени райета, с панталони, разчорлена. Ала междувременно, колкото и странно да е, но днес повечето стаи откровено казано някак бръмчат, и освен това е известно, че „дишат“, точно така, и даже изчакват с притаена надежда и това би трябвало да е една доста зловеща традиция тук, издължени тънки същества, тежък парфюм и наметки в обгърнатите от нощната тъмнина стаи, пронизани от спираловидни стълби, градински беседки обрасли със сини венчелистчета, среда, където никой, колкото и да го предизвикваш, колкото и да е откачен, моя скъпа млада госпожице, никога не Въздиша Тежко. Не е прието така.

Но сега тук. Ах, тази млада госпожица. Евтин кариран плат. Рошави вежди, стърчащи във всички посоки. Червено кадифе. Веднъж, в отговор на някакво предизвикателство, тя бе съблякла блузката си, докато пътуваха по магистралата край Долни Бийдинг.

— Божичко, тя сигурно е полудяла, какво е това, защо всички се вторачват в мен?

— Ами, ха, ха, ха — Джесика усуква вратовръзката на своята униформена блуза като стриптийзьорка, — ти нали каза, че ме е страх да го направя. Нали? Нарече ме „бъзлива, бъзлива лайнарка“ или нещо подобно, доколкот’ помня. — Естествено, няма и следа от сутиен, тя никога не носи.

— Виж ’кво — отправя свиреп кос поглед към нея, — знаеш ли, че могат да те арестуват? Пък и остави теб, — идва му наум в този момент, — но ще арестуват и мен.

— Ще хвърлят цялата вина върху теб, ла, ла. — Долните й зъби се оголват в усмивка на зло момиче. — Аз съм само едно невинно агънце, а този… — изпъва напред тънка ръка, фините косъмчета по нея сякаш се запалват, а малките гърди подскачат освободени, — тоя перверзник Роджър! тоя ужасен звяр! ме принуждава да правя такива срамни и унизителни…

А междувременно възможно най-огромният камион, който Роджър е виждал през живота си, е успял да изманеврира своята потръпваща стоманена грамада съвсем наблизо и сега не само шофьорът, но и няколко противни на вид… джуджета в странни оперетни костюмчета, нещо като емигрантско правителство от Централна Европа, всички до един натъпкани кой знае как във високо разположената кабина, и всички зяпат отгоре, блъскат се като прасенца върху свиня-майка, та да заемат по-добра позиция, пулят се, мургави, разлигавени, за да видят спектакъла разиграван от неговата скандално гологърда Джесика Суонлейк, а той прави отчаян опит да забави и да поизостане от камиона, обаче в този момент зад Роджър се е появила, и даже го притиска със същата скорост както камиона отпред, о, мамка му, това наистина е кола на военната полиция. Той не може да забави, а ако ускори, те наистина ще го заподозрат…

— Ъмм, Джеси, миличка, хайде да се облечеш, а? — Той демонстративно рови из джобовете за гребен, който, както обикновено, е изчезнал някъде, заподозреният е известен като отявлен ктенофил[265]…

Сега шофьорът на грамадния шумен камион опитва да привлече вниманието на Роджър, а струпаните край прозорците джуджета подвикват „Хей! Хей!“ и се хилят гърлено-мазно. Техният водач говори английски с някакъв плавен и неописуемо противен европейски акцент. А също много побутване с лакти и намигане: „Ми-и-и-стер! ’Ей, ти! Чака едъна минутъка, а?“ Още смях. В огледалото за задно виждане Роджър съзира порозовели от високонравствена добродетелност лица на английски полицаи, наклонени червени пагони, подскачат, съветват се, от време на време се извръщат рязко вторачени в двамата в „ягуара“, които се държат толкова…

— Какво правят, Пригсбъри, можеш ли да видиш?

— Изглежда това са мъж и жена, сър.

— Глупак! — И изважда черния бинокъл.

През дъжд… след това през съня за вечерно позеленяло стъкло. И сама в креслото, със старомодна шапка боне, гледа на запад през Земната палуба, адът е поръбен в червено, а по-навътре плават кафяви и златисти облаци…

После изведнъж е нощ: Празният стол-люлка ярко осветен в тебеширено синьо — от луната или от някое друго небесно светило? само твърдия стол, вече празен, в много ясната нощ и тази студена светлина отгоре…

Картините се сменят, разцъфтяват, свиват се и разширяват, някои от тях прекрасни, други просто ужасни… но Джесика е сгушена тук в нейното агънце, нейният Роджър, и колко обича тя цялата извивка на шията му… а ето го тилът му, точно тук, неравен и на бубунки, като на десетгодишно момче. Тя целува навсякъде, където може да достигне тъй силно запленилата я кисело-солена кожа, покорилото я в нощната светлина протежение на напрегнатите сухожилия, целува го тъй сякаш целувките излизат безкрайно заедно с дъха й.

Една сутрин — не бяха се виждали около две седмици — той се пробуди в неговата отшелническа килия в „Бялото видение“ с ерекция, сърбящи клепачи и заплетен в устата дълъг светлокестеняв косъм. Не беше негов. Не беше и на никой, за когото можеше да се сети, освен на Джесика. Но това е невъзможно — не беше я виждал отдавна. Подуши го два-три пъти, после кихна. През прозореца навън се разгръщаше утрото. Десният кучешки зъб го наболяваше. Той разви дългия косъм, обточен с капчици слюнка, зъбен камък, езикови обложения на спящ с отворена уста, и се вторачи в него. Как бе попаднал тук? Истинска загадка. Донякъде je ne sais quoi de sinistre[266]. Пикае му се. Докато се влачеше към тоалетната, с небрежно подпъхната посивяла униформена фланела в пояса на пижамата, нещо го осени: ами ако това е някаква готина розовичка приказка, от началото на века, за гибелно зловещо отмъщение и попадналият в устата му косъм е своего рода Първа Стъпка… О, параноя? Да го бяхте видели как анализира всички възможни комбинации докато се мотае насам-натам извършвайки обичайните за тоалетната дейности сред обитателите на Сектор Пси, които залитат, пърдят, стържат лица със самобръсначки, порязват се, изчоплят втвърдени корички от носовете и кихат. Доста по-късно, с напредването на тези свещенодействия, той дори почна да се замисля за Джесика — за безопасността й. Загриженият Роджър. Ами ако, ако тя е умряла през нощта, злополука в артилерийските погреби… и този косъм е единственото сбогуване, което нейната призрачна любов е успяла да промъкне до него, до единствения човек, означаващ нещо за нея… това ми било експерт по дисперсионния статистически анализ: очите му наистина се бяха просълзили, преди да го осени Следващата Идея — о, уха-а. Затвори кранчето, Панчо, признай си го. Той стоеше приведен над мивката, парализиран, временно поставил на Пауза своята тревога за Джесика, изгарящ от желание да погледне назад през рамо, право в старото огледало, нали, да види какво замислят, но бе просто замръзнал на място, напълно блокирал, за да рискува дори това… сега… о, да, семената на умозаключителната възможност бяха попаднали в лехата на мозъка му и ето, моля. Ами ако всички те, всички тези откаченяци от Сектор Пси са в таен сговор против него? Нали? Точно така: да предположим, че могат да четат мислите! ами ако… ами ако това е хипноза? А? Господи Боже мой: тогава всевъзможни други окултни идиотщини като: астрална проекция[267], контрол върху мозъка (нищо окултно няма в това), тайни проклятия за импотентност, циреи, безумие, да-а-а-а — отровни билета! (най-после той става, мислено се завръща в своята канцелария и сега поглежда много предпазливо към столовата, о Господи…) екстрасензорно единство и взаимозаменяемост между него и Контролиращата Агенция, да-да, в главата му се блъскат множество такива идеи, коя от коя по-неприятни, особено в тоя клозет за личния състав, където лицето на Гавин Трефойл днес е ярко пурпурно като разлюляван от вятъра цвят на детелина, а Роналд Черикоук изкашля в плювалника жилести кехлибарени на цвят храчки — какво е всичко това, кои са всички тези хора… Ненормалници! Урррооодддиии! Обкръжили са го отвсякъде. В продължение на цялата война денонощно прослушват мозъка му, телепати, вещици, всевъзможни сатанински агенти се включват към всичко — даже когато те двамата с Джесика се ебат в леглото…

Споко, мой човек, задръж малко, паникьосвай се ако трябва, но по-късно и не тук… Когато Роджър завърта глава, мъждивите слаби лампи в умивалнята открояват струпаните на рояци върху огледалата хиляди стари петна от вода и сапун и ги превръщат в перушина от кожа, дим и облаци, лимонено жълти и бежови, опушено черни и сумрачно кафяви тук, много рехаво раздробени, такава е текстурата им…

Здравей, Втора световна война, прекрасна утрин, нали. Пред съзнанието се задържат само думите: искам преместване, нещо като беззвучно мънкане срещу огледалото, точно така сър, ще подам рапорт веднага. Ще кандидатствам като доброволец за служба в Германия, точно така. Дум ди дум, ди дум. Съвсем наскоро, в сряда имаше съобщение в рекламната страница „Нацисти в новините“, сместено между обявата на Мърсисайдското звено на лейбъристката партия[268] което търси журналист/прес агент и на една лондонска рекламна агенция, предлагаща, по думите им, свободни работни места веднага след демобилизацията. Това междинно разположено съобщение бе поръчано от неупоменат филиал на бъдещия Г-5[269], в опит да подбере и събере няколко експерти по „превъзпитанието“. Жизнено необходима, съдбоносна дейност. Да разяснявам на Германския Звяр текста на Магна Харта[270], спортсменството и принципите на спортния дух, общо взето такива неща, а? Някакви същества преобразени на елфи щъкат нощем насам-натам из горите около тяхното село, представляващо механизъм на баварски селски часовник с невротична кукувица, и оставят подривни листовки пред вратите и прозорците…

— Каквото и да е! — Роджър се връща пипнешком в своята тясна килийка. — Все ще бъде по-добро от това…

Толкова зле беше положението. Той знаеше, че в обезумялата Германия ще се чувства повече като у дома, заедно с Врага, отколкото тук в Сектор Пси. А годишното време допълнително влошаваше всичко. Коледа. Бляяяааагггххх, хваща се за стомаха. Единствено присъствието на Джесика очовечаваше обстановката и я правеше донякъде поносима. Джесика…

И тогава в продължение на половин минута той се прозяваше и трепереше в дългото бельо, меко, почти невидимо в обкръжението на ранната декемврийска утрин, сред толкова много остри ръбове на книги, топчета листа и разни бумаги, диаграми и карти (и главната, с червени белези върху чистата бяла кожа на лейди Лондон, надзирава всичко… чакай… кожна болест… тя дали не е приносител на фаталната инфекция? предопределени ли са местата на попаденията, наистина ли полетът на ракетата е следствие от все още непроявения в града предрешен обрив… но той не може да го предотврати, както и не може да проумее фиксидеята на Пойнтсман за смяната на звуковия дразнител и моля, ако обичате за известно време да оставим тази тема…), терзан, без да го осъзнава, докато усещането не затихна, колко ясно виждаше той честната половина от своя живот, състоящ се понастоящем изключително от Джесика, колко фанатично майка му Войната сигурно порицава нейната красота, нейното дръзко безразличие към институциите на смъртта, в които той до неотдавна бе вярвал — невъзмутимата й вяра (въпреки че тя не обичаше да изготвя планове), прокуждането й от детството (макар тя да отказваше категорично да остава вярна на спомените)…

Неговият живот бе обвързан с миналото. Той бе възприемал себе си като една точка върху настъпващия гребен на вълната, разпростряна по протежение на стерилната история: известно минало, предначертано бъдеще. А Джесика беше вълноломът. Внезапно се появяваше бряг, непредсказуемото… нов живот. Миналото и бъдещето спираха на този бряг: ето по този начин го бе разтълкувал. Но искаше му се и той самия да вярва в това, по същия начин както я обичаше, въпреки целия брътвеж: да вярва, че колкото и неподходящ да е моментът, нищо не е твърдо установено, всичко подлежи на промяна и тя винаги ще бъде способна да отхвърли тъмното море зад гърба му, да го разлюби. И че (егоистично) от мрачен младеж, определено зависим от Смъртта — решил да яхне Смъртта — с Джесика той ще може да намери своя път към живота и радостта. Роджър изобщо не го бе споделял с нея, избягваше да го казва и на себе си, но такова бе мерилото за неговата вяра, когато седмата военновременна Коледа връхлиташе в нова атака срещу мършавия му треперещ фланг…

Тя се препъва неспокойно из общата спалня, крънка от другите момичета по някое дръпване от фас „Удбайн“ или несесер за кърпене на найлонови чорапи и подхвърля глупавички войнишки остроумия, минаващи според нея за съчувствие. Ще прекара вечерта с Джереми, нейният лейтенант, но тя иска да бъде с Роджър. Обаче всъщност не иска. Така ли е? Не помни да била някога толкова объркана. Когато е с Роджър, всичко е само любов, но ако са раздалечени — на каквото и да е разстояние, — Джесика установява, че той я угнетява и дори плаши. Защо? Покачена върху него в необузданите безумни нощи, скачаща нагоре-надолу, неговият кур станал нейна ос, тя полага върховни усилия да остава достатъчно изправена и неразмекната, за да не се разтопи като сметанена свещ от оргазма и разтече по завивката, а там място има само за Роджър, Роджър, о, любими, до последно издихание. Но извън леглото, когато вървят и разговарят, неговата непримирима язвителност и мрачно озлобение стигат по-дълбоко от Войната, от зимата: Роджър мрази тъй силно Англия, презира „Системата“, непрекъснато мърмори, заявява, че ще емигрира щом Войната свърши, заврял се е в неговата пещера на книжен циник, ненавижда себе си… а иска ли тя наистина да го изведе от там? С Джереми не е ли по-сигурно? Джесика опитва да не допуска такъв въпрос прекалено често, но той неизменно витае. Три години с Джереми. Все едно че са женени. Три години би трябвало да означават нещо. Всекидневни смешки и незначителни сръдни. Тя носеше старите халати на Бобъра, вареше му чай и кафе, търсеше очите му из паркинги за камиони, стаи за отдих и подгизнали от дъжда кални ливади, когато всички безславни и угнетителни поражения от деня могат да бъдат спасени с един поглед — доброжелателен, непринуден и доверчив, в сезон, когато до словото се прибягва, за да бъде изречено нещо странно, чудато или за да бъде предизвикан лек смях. И да зареже всичко? три години? заради това опърничаво, самовлюбено момче — точно така, момче. Жалка история, та той сигурно минава трийсетте, с доста години е по-голям от нея. Все нещо би трябвало да е научил, нали? Опитен мъж ли?

Най-лошото е, че Джесика няма с кого да сподели това. Обичайните противоречиви взаимоотношения в тази смесена батарея, професионалното кръвосмешение, болезненото пристрастие и вманиачаването относно кой какво и на кого е рекъл през пролетта на 1942-ра край село Графти Грийн, графство Кент, или някъде другаде, и кой е трябвало да отговори, обаче не отвърнал, а вместо това казал нещо друго на някого и по този начин е разпалил омраза, която процъфтява чудесно до наши дни — шест години честолюбие, злословия и истерия превръщат споделянето на каквото и да е с когото и да е тук в проява на чист неподправен мазохизъм.

— Момичето е под стрес, а Джес? — Маги Дънкърк тръгва към вратата, опъвайки ръкавиците си.

От „таноя“[271] бумти разпалващо синкопирана коледна музика изпълнявана от суинг оркестъра на Би Би Си.

— Да имаш цигарка, Дънкърка? — вече почти автоматично, като как си днес, Джес?

Ами-и-и…

— Мислех, че тук е почти като в някой противен филм с Грета Гарбо, а то било обичайният никотинов глад, но извинявай, май пак съм сгрешила, чао…

Хайде тръгвай, де.

— Мислех да напазарувам за Коледа.

— И какво ще подариш на Бобъра?

Съсредоточена в закопчаването на жартиерите за найлоновите чорапи, по-старите, отпред по-високо и отзад по-ниско, механично потрива гънки между пръстите си, набръчканата след изпирането бяла ластична ивица вече е добре изпъната и допира меката предна извивка на бедрото й, закопчалките на жартиерите проблясват сребристо под или зад червените лакирани нокти, преминават бързо като далечни фонтани зад обагрени в алено обезклонени дървета, Джесика отвръща:

— О. М-м-м. Лула, предполагам…

Някъде в графство Кент, близо до нейната батарея една вечер с колата Роджър и Джесика се бяха натъкнали на църква, издатина върху тъмния хълм, осветена от лампи, като изникнала от земята. Неделята преваляше, наближаваше вечерня. Мъже с мушами, шинели и тъмни барети, които сваляха пред входа, американски летци в кожени якета подплатени с овча вълна, няколко жени с потракващи боти и три четвърти палта с широки рамена, но без деца, не се виждаше нито едно дете, само възрастни, влекат се от техните самолетни площадки, аеростатни лагери, крайбрежни бункери, през обрасла със зимни лози норманска портална арка. Джесика каза:

— О, да, помня… — ала не довърши. Тя помнеше други Коледни пости и плетове обсипани със сняг като овци що бе гледала от нейния прозорец, и Звездата, която може отново да бъде залепена на небето.

Роджър отби от пътя и двамата започнаха да наблюдават военните в протрити сиво-кафява дрехи, които отиваха на вечерна молитва. Вятърът миришеше на нов сняг.

— Трябва да се връщаме, — каза тя след малко, — вече е късно.

— Можем да се отбием само за минутка.

Ето ти изненада, ами да, след толкова седмици пренебрежителни подмятания? Безбожническото му раздразнение от другите в Сектор Пси, които според него изглежда целят да го подлудят, и Свидливостта му, нарастваща все повече с намаляване броя на оставащите до Коледа пазарни дни…

— Не те смятах за такъв — рече му Джесика. Но тя искаше да влезе, снежното небе тази вечер бе натежало от носталгия, а гласът бе готов да я издаде и да се присъедини към коледарите, чиито химни сме тъй склонни да чуваме в далечината в тези окапващи един след друг дни на коледните пости, гласове пеещи над замръзналите хълмове нагъсто засети с мини като стафиди в кекс… често над звуците на топящия се сняг, ветрове, които трябва да духат не през коледния въздух, а през субстанцията на времето, донасяха до нея тези детски гласове, пеещи детски песнички, и ако сърцето й не бе готово да поеме натоварването на нейната собствена и тяхната тленност, поне оставаше страхът, че тя започва да ги губи: че някоя зима тя ще изтича навън да погледне, навън до портата, за да ги намери, ще тича чак до дърветата, ала напразно, гласовете им вече ще заглъхват…

Двамата минаха по следите на всички останали в снега, тя опряна сериозно и тържествено на ръката му, вятърът подухваше и разбъркваше косата й, токовете й се подхлъзнаха веднъж на леда.

— Да послушаме музиката — обясни Роджър.

Тази вечер импровизираният хор бе изцяло мъжки, в широките отвори на белите халати се виждаха пагоните на рамената, и много лица бяха почти толкова бели от умората натрупана из подгизналите кални полета, нощните караули, удържането с дебели въжета на клатещи се от нерви аеростати, които ловят риба-луна сред облаците, палатки, чиито вътрешни лампи по здрач излъчват през мрежестите стени подобно на душа ядрено сияние и превръщат брезента в тънка марля, докато вятърът фучи навън. Все пак там имаше и едно черно лице, контратенорът, ефрейтор от Ямайка, взет от неговия топъл остров и докаран на този — цялото му детство минало в пеене по задимените и вмирисани на ром кръчми по Хай Холборн Стрийт[272], където моряците хвърлят през летящите врати огромни червени фойерверки, направо четвърт палка динамит брато, и кикотейки се тичат на отсрещната страна на улицата, или се разхождат с момичета с къси полички, момичета от острова, китайки или французойки… смачкани в канавките лимонени кори изпълват с ухание ранните утрини там, където той често пеел, О, не сте ли виждали моята Лола, с форми на бутилка от кока-кола, моряци подтичват насам-натам под кафявите сенки на алеите с развяващи се крачоли и шалчета, момичетата събрани на групички шепнат нещо, смеят се… всяка сутрин той отброява половин джоб монети от всички страни на света. Сложно преплетените нужди на Англо-Американската Империя (1939–1945) го бяха поели от цветущия палмов Кингстън и довели в тази студена и обитавана от мишки църква, достатъчно близо, за да чува едно северно море, което едва е забелязвал по време на прекосяването му, за вечернята, чиято програма включва грегорианско пеене на английски, задълбава от време на време в полифония: Томас Толис, Хенри Пърсел и даже в немската макароника от петнайсети век, приписвана на Хайнрих Сузо[273]:

In dulci jubilo

Nun singet und seid froh!

Unsers Herzens Wonne

Leit in praesipio,

Leuchtet vor die Sonne

Matris in gremio.

Alpha es et O.[274]

Високият му негърски глас се носи над останалите и ги надпява, не е главен фалцет тук, но е съвършен, излизащ от честна гръд баритонов глас, постигнал този диапазон след години на потайни упражнения… той кара мургавите момичета да се полюшват захласнато сред тези нервни протестанти, по проправените от музиката древни пътеки, Голямата Анита и Малката Анита, „Камата“ Мей, Плонжет, на която много й харесва между гърдите и е готова да го прави безплатно, а да не говорим за латинския и немския? в една английска църква? Всъщност не толкова ереси, а, както и присъствието на негъра, по-скоро необходими имперски последствия от прояви на незначителен сюрреализъм и взети като съвкупност те се превръщат в самоубийствен акт, но в своята патология, в своя несънуващ вариант на действителността, Империята ги извършва хиляди пъти ежедневно, изобщо без да осъзнава какво прави… Чистият глас на контратенора се извисява и прониква в Джесика, за да обнадежди нейното сърце, а също и сърцето на Роджър, както предполага тя, рискувайки по време на речитативите или паузите да поглежда лицето му отстрани и през кестенявите призраци на своята коса. Не се забелязва никакъв нихилизъм у него, даже и пошъл. Той е…

Не, Джесика никога не е виждала лицето му такова, на светлината на няколко окачени газени лампи, пламъчетата им равномерни и много жълти, на най-близката два издължени отпечатъка от пръстите на църковния прислужник оформят с фин цветен прашец знака „V — това е победа“ върху издутото коремче на стъклото, кожата на Роджър е повече детски розова, очите му блестят по-ярко, това не може да се дължи само на светлината от лампите, нали?, или на нея така й се иска да бъде, а? Църквата е студена толкова, колкото и вечерта навън. Мирише на мокра вълна, на горчива бира в дъха на тези професионалисти, на пушек от свещи и топящ се восък, на безшумно изпуснати пръдни, на тоник за коса, на самата изгаряща газ, която обгръща майчински всички други миризми, по-близко свързана със Земята, с дълбоките слоеве, с другите времена, и слушай… слушай: това е вечернята на Войната, дневният молитвен час на Войната, а нощта е истинска. Черни шинели се тълпят, празни качулки изпълнени с плътни сенки от вътрешността на църквата. По брега на морето работят до късно жените от ЖССФ[275], в опразнени и студени помещения, а техните сини горелки са нови звезди в приливната вечер. В небето като огромни листа се полюшват стоманени плочи, увиснали на пресекливо скриптящи кабели. Нетрепващи и равномерни, замрели в готовност, смекчените пламъци на горелките изпълват с оранжево-розова светлина кръглите стъклени циферблати на измерителните уреди. В бараките на водопроводчиците, се търкалят хиляди празни стари туби от паста за зъби, заледени и потракващи, когато в Проливите има буря, често натрупани в купчини до тавана, хиляди навъсени човеко-сутрини направени поносими, превърнати в ментови па̀ри и нерадостна песен, оставяща бели петна по живачните огледала от Хароу до Грейвсенд, хиляди деца, които преживят пяна в меките хаванчета на устите и с лекота губят хиляди пъти повече думи сред тебеширено бледите мехурчета — оплаквания и хленчове преди лягане, плахи признания в любов, известия за дебели или прозрачни, мъхнати или кротки същества от околността под завивката — безчислени сапунено-лакрични мигновения изплюти и отмити в канализацията и сивото бавно пенещо се речно устие, сутрешните зловонни усти обрастват с дневния тютюн и рибешка козина, пресъхват от страх, задръстени от безделие, задавени при мисълта за невъзможни трапези, но задоволяващи се със седмичната баница с дреболии, дехидрирано „Домакинско мляко“, начупени бисквити за половината ненормирани купони, и не е ли ментолът едно прекрасно изобретение, което всяка сутрин отнася надолу достатъчно от тези неща, за да се превърнат в мозайка от гигантски прашни мехури неподвижно застояли посред катраносаните брегови линии, сложните плетеници и разклонения на захранващите ги и размножаващи се до самото море оттоци, докато една по една тези стари туби от паста за зъби биват изстискани и върнати на Войната, купища неопределено ароматен метал, ментови призраци в зимните бараки и всяка туба сбръчкана или вдълбана от неодушевените ръце на Лондон, изписана с пресичащи се шарки, ръка срещу ръка, изчакваща сега, — това е истинско завръщане, — да бъде разтопена за припой, за пластини, сплавена за отливки, за лагери, уплътнения, за скрити пищящо-димящи спирачни накладки, които децата от онова друго домашно въплъщение никога няма да видят. Обаче последователността, от плът към сродни метали, от дома към безпределното море, се е запазила. Не е смъртта, която разединява тези въплъщения, а хартията: характерните особености на хартията, приложението на хартията. Войната и Империята ще издигнат такива прегради между нашите животи. На Войната е необходимо да разединява по този начин и след това да подразделя, въпреки че нейната пропаганда винаги ще изтъква значението на единство, сътрудничество, съюз. Войната като че ли не желае народностно самосъзнание, дори от вида изнамерен от германците, ein Volk ein Führer[276], на нея й трябва машина сглобена от множество отделни части, не единство, а сложносъставност… Но кой ще се осмели да предположи какво точно иска Войната, толкова огромна и надменна е тя… толкова отчуждена. Може би Войната дори не е осъзнаване и въобще не е живот. В нея може да има само някакво жестоко, случайно подобие на живот. В „Бялото видение“ отдавна пребивава един шизофреник, който смята, че е Втората световна война. Не получава вестници, отказва да слуша радио, обаче в деня на десанта в Нормандия, кой знае как и защо, но температурата му скочи до 40º С. Сега, когато клещите от изток и запад продължават бавно и рефлекторно да се стягат, той говори за мрак, който овладява съзнанието му, за изтощение на личността… Все пак офанзивата на Рундщет[277] го поободри малко и посъживи: „Прекрасен коледен подарък — сподели той с ординатора — сезон на рождество, на нови начала.“ Всеки път, когато ракетите удрят — онези, което чуваш — той се усмихва, тръгва да обикаля с отмерени крачки отделението, сълзите аха-аха да рукнат от ъгълчетата на веселите му очи, обхванат от цветущ висок тонус, който неизбежно окуражава неговите събратя-пациенти. Дните му са преброени. Той ще умре в Деня на победата[278]. Ако той всъщност не е самата Война, значи е нейно дете-заместител, което известно време живее нашироко, но трябва много да внимава, когато настъпи ритуалния ден. Истинският цар може да бъде сполетяван само от мнима смърт. Помнете това. Докато истинският цар, този хитър дърт негодник, продължава да живее, вместо него ще бъдат избрани да умрат произволен брой младежи. Ще се появи ли той под Звездата, притворно коленичил заедно с другите царе, докато това зимно слънцестоене все повече ни доближава? Ще донесе ли в сарая подаръци от волфрам, кордит, високооктанов бензин? Ще погледне ли тогава младенецът от неговата свилено-сламена постилка, ще втренчи ли взор в очите на стария цар, който мъчително бавно се разгъва и надвесва над него, накланя се, за да предложи своя дар, ще се срещнат ли очите им и какъв завет, какво вероятно приветствие или съглашение ще произлезе между царя и младенеца-принц. Усмихва ли се младенецът или това е просто райски газ? Кой от тези варианти предпочитате?

Пришествие подухва от морето, което в залеза днес блести зелено и гладко като железисто стъкло: духа ежедневно към нас, цялото небе горе е натежало от светии и елегантно издължени глашатайски тръби. Още една година на сватбени рокли изоставени по средата на зимата, повече непотърсени, сега висят на тихи атлазени редици, омачканите им бели воали започнали да пожълтяват, поклащат се леко само когато минаваш край тях, зрителко… посетителка в града на всички безизходни положения… Един два пъти зърва в роклите собственото си отражение, полуизлязло от сянката, само замъглени и неясно очертани телесни оттенъци по матово лъскавата коприна, подтиква те натам, където можеш да подушиш първото неприятно докосване на плесента, какъвто всъщност беше замисълът — прикриване на всички следи от собствената й миризма, потяща се бъдеща заможна младоженка, изискана пудра и сапун. Но девственица по душа и в надеждите си. Нищо кристално прозрачно или ведро швейцарско няма тук, а сезон на мрачно подпухнали дни с облаци в небето и сняг падащ като провинциални рокли, зимни рокли, сипещ се нежен и тих нощем в почти безветрено дихание около теб. На градските гари пристигат от Индокитай бивши военнопленници, кажи-речи безтелесни като звездобройци или лунни хора, разхождат жалките си ясно личащи кокаляци сред гласовито екливи като барабани бебешки колички от черна кожа с хромирани пружини, високи розови и сини столчета за хранене от светло дърво облепени с изподраскани и нацапани с каша ваденки на цветя, сгъваеми легла и мечета с червени филцови езичета, детски завивки образуващи светли пастелни облаци сред миризми на въглища и па̀ра, металните пространства между чакащите, оставилите се на съдбата, спящите тревожен сън, надошли със стотици за празниците, въпреки предупрежденията, строгостта на г-н Морисън[279], вероятността германска ракета да пробие сега тунела на метрото под реката дори в момента още докато изричаме тези думи, навярно очакващите ги отсъствия, сигурно вече несъществуващите градски адреси. Очите от Бирма, от Тонкин[280] наблюдават тези жени със стократна упорита настойчивост — блещят се от потъмнели почти до черно орбити, през главобол, който никакъв аспирин не може да облекчи. Италиански военнопленници псуват изпод чувалите с писма, които пухтят и кънтящо подрънкват сега вече на всеки час, в многократно кресчендо, задръстват като гъби заснежените железопътни състави, сякаш влаковете са прекарали цялата нощ под земята, прекосявайки страната на мъртвите. Ако тези макаронаджии тананикат сега, значи можете да се обзаложите, че не пеят „Джовинеца“[281], а вероятно нещо от „Риголето“ или „Бохеми“ — Министерството на пощите даже обмисля публикуването на списък на Неприемливи Песни с акорди за хавайска китара като помагало за своевременното им разпознаване. Мелодичната жизнерадост на тези хора е донякъде неподправена — но с течение на времето оргията от ежедневни коледни поздравления надвишава здравословните предели без изгледи за уталожването й преди Коледа, и те преминават към по-типично професионално италианско поведение, хвърлят сластни ко̀си погледи към евакуираните дами, намират начини да уравновесяват чувала с една ръка, докато другата се преструва на „умряла“ — cioe[282], условно жива — там, където безцелно пристъпващите жени сгъстяват тълпата… многообещаващо. Животът трябва да продължава. Това признават и двата типа военнопленници, обаче никаква mano morta[283] няма за пристигналите от КБИ[284] англичани, няма скок от мъртво към живо в резултат от обикновено съгласие на някое апетитно бедро или дупе — и за Бога, никакви игрички с живота и смъртта! Те не искат повече приключения: само възрастната дама да шета около старата печка или да топли стария креват, а крикетистите през зимата, на тях им дай неделна дрямка сред окапалите листа на пресъхналата градина близнак с тази на съседа. Ако трябва също да настъпи прекрасният нов свят, нещо като неочакван късмет, те сигурно ще имат време да се приспособят към положението… Но за тази седмица им се е приискал почти следвоенния разкош да придобият комплект електрическо влакче с железопътна линия за момчето и по този начин да опитат всеки от тях да запали своя персонална гирлянда от гладички личица тук, да провери и класифицира своята странност, всички добре познати фотографии, сега оживели, ах и ох, ала още не, не тук на гарата, без каквито и да било наложителни телодвижения: Войната ги е отклонила, приземила е тези непредпазливи унищожителни сигнали на любовта. Децата са разопаковали миналогодишните играчки, намерили преродени кутии от месни консерви „Спам“, те са наясно, че това може да се окаже обратната и, кой знае, неизбежната страна на коледната игра. През изминалите месеци — пролети и лета на село — те са играли с истински консерви „Спам“: танкове, самоходни оръдия, бункери, военни кораби, и оставяли месно-розови, жълти и сини петна по прашните подове на килери и складове за провизии, под детските креватчета или леглата на тяхното изгнание. Сега отново е дошло време. Гипсовото бебе, златоваракосаният бивол и овцата с човешки очи отново стават истински и боята се превръща в жива плът. Децата не заплащат с вяра — тя идва от само себе си. Той е Новият Младенец. През вълшебното навечерие животните ще заговорят, от небето ще потече мляко. Баби и дядовци, които преди са очаквали всяка неделя Радио-Докторът[285] да запита „Какво представляват хемороидите?“, „Какво е емфизема?“, „Какво е инфаркт?“, ще се застояват дълго след безсъницата, отново нащрек да не се повтори ежегодно-невъзможното, но с някаква противна утайка — това е склонът на хълма, небето е способно да ни разкрие една светлина — като нервен трепет, като силно желано приятно прекарване, загубата не е пълна, но общо взето е твърде далеч от чудото… навлечени с пуловери и шалове продължават с техните нощни бдения, театрално непримирими, но утайката в тях всяка изминала година претърпява нова зимна ферментация, всеки път малко по-слаба, но винаги достатъчно добра за съживяване и подем в този сезон… Сега всички са почти голи, блестящите костюми и вечерните рокли от гуляйджийските им години отдавна са изподрани на парцали за изолация на радиатори и тръби за топла вода на техните наемодатели, за чужди хора, за да устои на зимата индивидуалната цялост на къщите. Войната има нужда от въглища. Те са предприели предпоследните мерки, присъствали са, когато Радио-Докторът е удостоверявал какво им е известно за собствените им тела, а по Коледа вече са голи като оскубани гъски под тези вълнени, тъмни, евтини старчески повои. Електрическите им часовници избързват, дори Големият Бен сега ще избързва[286] докато не дойде следващата пролет, всички бързат и като че ли никой друг не разбира или не му пука. Войната има нужда от електроенергия. Бърза и напрегната игра тече между „Електрически монопол“ от енергийните компании и Централното електроразпределително управление и другите военни ведомства за поддържане на синхронизацията на часовото време на електроразпределителната мрежа с това по Гринич. Нощем, в най-дълбоки бетонни шахти на нощта, динамомашини със засекретено местоположение се въртят по-бързо и съответно в отговор часовниковите стрелки в близост до всички стари безсънни очи забързват, наслояват в техните минути скимтене и хленч и надават все по-пронизителни вопли доближаващи се до шеметния вой на сирена. Това е Разюзданият Нощен Карнавал. Веселие лудее под сенките на минутните стрелки. Истерия по белите циферблатни пространства между числата. Електроенергийните компании говорят за натоварвания, военновременните загуби на електроенергия по трасето са толкова големи, че ако не се възползват потайно от това нощно предимство, часовниците отново ще започнат да изостават, но липсват очакваните ежедневни натоварвания, и Енергосистемата постепенно набира все по-висока скорост и старите лица се обръщат към часовниковите циферблати, убедени, че има заговор, и цифрите се устремяват вихрено към Рождество Христово, към насилие, към нова звезда на сърцата, призвана да промени всички нас, да ни превърне навеки в самите забравени корени на тези, които сме. Но тази вечер мъглата над морето все още е безгласна перла затворена в мида. В града дъговите лампи пращят яростно, в приглушено сияние по протежение на уличните осови линии, прекалено бледосини като за свещи, обсипани с твърде много ледени капчици като за всесъжение… поклащат се високите червени автобуси, всичките им фарове, вече незатъмнени съгласно новите разпоредби, се сблъскват, кръстосват, пресичат и заслепяват, наоколо прехвърчат големи парцали влага, унили като безлюдните плажове обгърнати от седефена мъгла, чиято бодлива тел непознаваща вътрешното ужилване на електричеството само е лежала безучастно и се е окислявала в нощта, а сега се преплита като подводна трева, запримчва се, леденостудена, остра като жилото на скорпион, всичките тези гладки и без никакви следи километри пясък покрай изоставени през последните мирновременни лета екскурзионни кораби, които някога са прекарвали безкрайни ваканционни празници из целия свят, вечери с вино, дим от лула и маслинови горички от другата страна на Войната, сега одрани до ръждясали валове, скоби и вътрешности смърдящи на същата саламура, както и този бряг, по който всъщност не можеш да вървиш поради Войната. А прехвърлиш ли хълмовете, след прожекторите — там през есента прелетните птици всяка нощ препречват лъчите им, които ги задържат в своя пагубен обсег, докато те не падат изтощени от небето, дъжд от мъртви птици — в неотоплената църква енориашите седят за вечерната служба, треперещи и безгласни, когато хорът ги попита: къде са радостите? Къде другаде, ако не там дето Ангелите пеят нови песни и в Кралския двор камбаните звънят. Eia — странна хилядагодишна въздишка — eia, warn wir da![287] бяхме ние ако не там… Уморените мъже и техният чернокож водач със звънец стигат докъдето могат, на такова разстояние от техните овчи кожи, колкото годината ще им позволи да се отдалечат. Хайде! Оставете за малко вашата война, на хартия или наистина, желязна, война за нефт или за плът, влезте с вашата любов, със страха да не загубиш, с умората ви от нея. Цял ден ви е атакувала, принуждавала, заблуждавала, изисквала доверието ви за толкова много неистини. Това ти ли си, тази смътно криминална физиономия на личната карта, чиято душа е била изтръгната от държавната фотокамера при затварянето на гилотината на диафрагмата — или душата ти заедно със сърцето е останала в Столовата „Вход за артисти“[288], където момичетата на име Ейлийн от военното интендантство броят нощния улов, внимателно разпределят в охлаждани преградки еластичните червено-кафяви органи с дантели от жълта мазнина — о, Линда, ела да пипнеш тук, пъхни пръст в тази камерка, о, направо ще припадна, то още пулсира… В това са замесени всички изобщо неподозирани от теб хора, всички освен теб: капеланът, докторът, твоето мамче живеещо с надеждата да си закичи Златната звезда[289], унилото сопрано от снощната радиопрограма по Би Би Си „Предавания за страната“, а да не забравяме г-н Ноел Кауърд, толкова стилен, толкова интелигентен и остроумен в разсъжденията си за смъртта и задгробния живот, вече четвърта година пълни „Дъчис“[290], момчетата от Холивуд все повтарят колко прекрасно е тук, колко забавно е, Уолт Дисни е накарал слона Дъмбо да хване онова перце[291] подобно на кой знае колко трупове под снега тази вечер сред боядисаните в маскировъчно бяло танкове, кой знае колко вледенени ръце и всяка вкопчена, стиска безмълвно Чудотворен медальон[292] с изображение на Дева Мария или амулет от изтъркана кост или монета от половин долар с ухилено слънце надникнало изпод тънката мантия на Свободата, когато е ударил 88-милиметровия снаряд: как мислиш, това детска приказка ли е? Такива приказки не съществуват. Децата са някъде другаде и сънуват, но в Империята няма място за сънища и тази вечер е Само За Възрастни, тук в това убежище, където лампите догарят в предкамбрийско[293] издихание, ароматно като приготвяна в момента храна, плътно като сажди. А сто километра на север в продължение на един неизмерим миг ракетите увисват над черното Северно море преди снижаването, все по-бързо и се превръщат в оранжева горещина, в безвъзвратно устремена към земята Коледна звезда. Малко по-ниско в небето и летящите бомби са в готовност и реват като Сатаната, търсят кого да погълнат. Дълъг ще бъде пътят към дома тази вечер. Чуй песента на този фалшив ангел, нека поне изслушването й да бъде твоето причастие, дори ако тя не изразява точно надеждите ти, твоя истинен, най-мрачен ужас, послушай. Би трябвало да има вечерна молитва много преди вестта за Христос. Щом е имало подобни лоши вечери, нали би трябвало да съществува нещо, да повишава вероятността за настъпването на друга нощ и да й предлага възможността да освети с песен на петли и любов пътя към Дома, да прогони Врага, да премахне границите между нашите земи, нашите тела, нашите фалшиви докрай истории за това кои сме: колко е продължавала единствената нощ оставила ни само чистия път към дома и спомена за този тъй крехък младенец, прекалено много лайна има по улиците, камили и други зверове пристъпват тежко навън, всяко копито е риск да бъде унищожен младенеца, да бъде превърнат най-малкото в нов Месия, и някой сигурно вече приема залози за това, докато тук в този град евреите колаборационисти разпространяват полезни за Имперското Разузнаване слухове и местните курви поддържат доброто настроение на необрязаните нашественици таксувайки ги колкото да не е без хич, както и хотелиерите, естествено във възторг от това изискване за регистрация, а в столицата се чудят дали пък не трябва всички да бъдат номерирани, да, така ще бъде подобрена отчетността на SPQR[294]… и Ирод[295] или Хитлер, момчета (капеланите в Издатината[296] са мъжкари, необуздани, сериозни пияници), що за свят е този („Забравяш Рузвелт, падре“, долитат гласовете от задните редове, добрият отец никога не може да ги види, тормозят го тези изкусители, даже и насън: „Уендър Уилки!“, „Ами Чърчил?“, „Хари Полит!“[297]) за бебе дето се пръква и накланя везните марка „Толедо“ на 3,400 кг. с мисълта, че ще го спаси от греховете му, ами той явно не е наред с главата и ще трябва да се прегледа… Обаче на път за къщи тази вечер ти изпитваш угризения на съвестта, че не си го взел в ръце и приласкал за малко. Само да го подържиш съвсем близо до сърцето, бузката му да опре във вдлъбнатината на ключицата ти, спящо. Сякаш именно ти си човекът, който би могъл да го спаси по някакъв начин. В момента не те е грижа с кое име би трябвало да се регистрираш. Във всеки случай поне за момента ти повече не си този, който Кесарите твърдят, че си.

O Jesu parvule

Nach dir ist mir so weh…[298]

И тази поемна сбирщина, тези изгнаници и похотливи хлапета, навъсени цивилни граждани мобилизирани на средна възраст, мъже дебелеещи въпреки гладуването и в резултат от него страдащи от газове, предязвеници, прегракнали, сополиви, със зачервени очи, възпалени гърла, препълнени пикочни мехури, измъчвани от радикулит и целодневен махмурлук, желаещи смъртта на дълбоко омразните им офицери, намръщени мъже в пеши строй, виждал си ги в града, но си ги забравил, мъже които също не те помнят и знаят, че трябва да си откраднат малко сън, обаче не и тук докато изнасят представление за непознати, даряват ти вечерня, стигаща в момента до своята кулминация с този възходящ фрагмент от някоя древна гама, гласовете се застъпват по три по четири, все по-високи, отекват, изпълват целия неф на църквата, никакви фалшиви младенци, никакви провъзгласявания на Царства, не е направен дори опит да бъде затоплена или осветена църквата в тази ужасна вечер, само, проклети да сме, това наше небрежно задължително пожелание — благословен да е Господ! — което да отнесеш на твоя военнополеви адрес, твоята военна самоличност, през следите от крака и гуми в снега накрая до пътеката, която трябва собственолично ти да проправиш, сам в тъмнината. Независимо дали го искаш или не, каквито и морета да си преплавал, на път за Дома…

□ □ □ □ □ □ □ □

Парадоксална фаза, когато слаби дразнители предизвикват остри реакции… Кога се случи това? На определен ранен етап от съня: още не си чул поелите към Германия тази вечер „москити“ и „ланканстри“[299], моторите им блъскат небето, цял час го раздират и тресат, редки валма от зимни облаци се носят под стоманено-занитения корем на нощта, обхваната от вибрациите на целеустремеността и ужаса на толкова много бомбардировачи отлитащи към друга страна. Тялото ти е неподвижно, диша през устата, усамотено по гръб на тясното походно легло до стената без никакви снимки, диаграми, морски или сухопътни карти: тъй привично гола… Стъпалата ти сочат към висок тесен прозорец в далечния край на стаята. Звездна светлина, равномерно бучене на отдалечаващи се бомбардировачи, проникващ мразовит въздух. Масата е отрупана с чаени чаши, чинийки, моливи и писалки, надраскани таблици с колони озаглавени Време / Дразнител / Секреция (30 сек.) / Забележки, книги с прегънати и смачкани корици. Спал си, сънувал си: вълна след вълна стоманените бомбардировачи прелитат на хиляди метри над физиономията ти. Намираш се в някакво помещение, огромна зала за събрания. Много хора. Напоследък в определени часове една твърде интензивна кръгла бяла светлина, се плъзга нагоре-надолу по права линия във въздуха. Тук внезапно тя се появява отново, нейният ход е линеен както обикновено, от дясно на ляво. Но сега е непостоянен — припламва ярко с кратки светлинни взривове или остро звънтене. Този път появата й е възприета от присъстващите като предупреждение — нещо се е случило и явно съвсем не е наред с днешния ден… Никому не бе известно какво означава кръглата светлина. Бе назначена комисия, води се разследване, отговорът е мъчително близък — но светлината вече е променила поведението си… Комисията се оттегля. Видиш ли светлината да играе така, започваш да очакваш да се случи нещо ужасно — не непременно въздушно нападение, но нещо сходно. Бързо поглеждаш към часовника. Точно шест е, стрелките са в идеална права линия отдолу нагоре и разбираш, че шест е часът, когато се появява светлината. Излизаш навън във вечерта. Виждаш улицата пред дома, в който си прекарал твоето детство: камениста, издълбана от коловози и попукана, вода блести в локвите. Тръгваш наляво. (Обикновено в подобни сънища за родния Дом предпочиташ околността вдясно — широки вечерни поляни, сред които се извисяват стари орехи, хълм, дървена ограда, коне с хлътнали очи в полето, гробище… Задачата ти в тези сънища обикновено е да прекосиш разстоянието под дърветата през сенките, преди да се е случило нещо. Често вървиш през малко по-ниската от гробището угар, плътно обрасла с есенни къпини, там има много зайци и живеят циганите. Понякога летиш. Ала все не успяваш да се издигнеш над определена височина. Може да усетиш, че нещо те забавя, неумолимо те спира: не силния ужас от падането, а само неотменима възбрана… и докато околността започва да притъмнява… ти знаеш… че…) Но тази вечер, в тези шест часа на кръглата светлина, ти обаче си поел наляво. Придружава те момиче, определяно като твоя съпруга, въпреки че изобщо не сте били женени, изобщо не си я виждал преди, но я познаваш от години. Тя не говори. Току-що е преваляло. Всичко блещука, контурите са очертани пределно ясно, осветлението е приглушено и много чисто. Накъдето и да погледнеш, никнат китчици бели цветя. Всичко цъфти. Съзираш още веднъж кръглата светлина, която следва своя наклон надолу с кратко премигване, включена, изключена. Въпреки явната ведрина, скорошния дъжд и разцъфналите цветя, сцената те тревожи. Опитваш да различиш някой свеж аромат съответстващ на това, което виждаш, без успех. Всичко е безмълвно, без миризма. Поведението на светлината подсказва, че нещо ще се случи, а ти можеш само да чакаш. Околността сияе. Паважът е мокър. Загръщаш тила и раменете с някакво подобие на качулка, готов да отбележиш на жена си: „Това е най-зловещият час от вечерта“. Обаче има по-подходяща дума от „зловещ“. Търсиш я. Това е нечие име. То чака притаено зад здрача, зад яснотата, зад белите цветя. Прозвучава леко почукване на вратата.

Рязко се изправяш в седнало положение на леглото, сърцето ти блъска уплашено. Чакаш да се повтори тропането и усещаш, че в небето има множество бомбардировачи. Ново почукване. Това е Томас Гуенхидуи, пристига чак от Лондон, с новини за горкия Спектро. Проспал си непрекъснатия оглушителен рев на ескадрилите, а колебливото тихо почукване на Гуенхидуи те е събудило. Нещо подобно става с мозъчната кора на Кучето по време на „парадоксалната“ фаза.

Призраци се тълпят сега под стряхата. Простират се между заснежени комини, стреловидно се разрастват над вентилационни шахти, толкова крехки и нездравословно слаби, че дори звук не могат да издадат, сега изсъхнали завинаги в тези влажни пориви на вятъра, изопнати, но без да се чупят, преплетени в изящни стъклоподобни релефни криволици върху покривите, през сребристите дюни, пълзят натам, където морето се разбива и замръзва на брега. Все по-плътно се трупат с течение на времето, среднощна блъсканица на множество английски призраци, спомени разказвани на зимата, семена, които никога няма да поникнат, толкова изгубени, сега едва по някоя дума понякога, подсказка за живите: „Лисици“ вика Спектро-Е[300] през астралните пространства, думата предназначена за отсъстващия г-н Пойнтсман, комуто тя няма да бъде предадена, защото малкото присъстващи от Сектор Пси имали възможността да я чуят, получават на всеки сеанс подобно възпаление на сливиците — ако изобщо бъде записана, тя намира място в словопреброителния проект на Милтън Глоуминг — „Лисици“, жужащ отглас от следобеда, Карол Ивънтир, щатният медиум на „Бялото видение“ с гъсто преплетени къдри на главата произнася думата „Лисици“, с яркочервени тънки устни… половината от болницата Света Вероника разрушена и без покрив, както старото Абатство Ик Реджис, стрита на прах като ситния сняг, и горкият Спектро убит, осветената кабинка и тъмното отделение погълнати от експлозия и той дори не е чул приближаването, звукът е дошъл след взрива, призракът на ракетата приканва създадените току-що от него призраци. После тишина. Още едно „събитие“ за Роджър Мексико, кръглоглава карфица ще бъде забита в неговата карта, квадратът ще бъде променен от две на три попадения, потвърждавайки по този начин прогнозата за трите попадения[301], която в последно време изостава зад…

Карфица? Даже не е и това, дупчица от карфица в хартията, която ще бъде свалена един ден, когато ракетите престанат да падат или когато младият статистик реши да прекрати своето броене, хартия, която ще бъде изнесена от чистачката, скъсана, изгорена… Пойнтсман е сам, киха безпомощно в неговия притъмняващ отдел, лаят от кучешките колибки вече приглушен и отслабнал от студа, той клати отрицателно глава, не… в мен, в паметта ми… нещо повече от „събитие“… нашата съвместна тленност… тези трагични дни… Но сега вече той трепери, позволява си да погледне през цялата канцелария към Книгата, да си напомни, че от първоначалните седем, понастоящем са останали само двама собственици, той самият и Томас Гуенхидуи, който се грижи за неговите бедняци оттатък Степни[302]. Петте призрака са подредени в отчетлива възходяща градация: Пъм в катастрофа с джип, Истърлинг загинал рано при въздушно нападение на Луфтвафе, Дромонд убит на т.нар. Бомбардиран Ъгъл) от германската артилерия, Ламплайтър от ракетна бомба, а днес Кевин Спектро… кола, бомба, пушка, Фау-1, а сега Фау-2, и Пойнтсман чувства единствено ужас, цялата му кожа бленува за нарастващата усложненост, за това, за логическата аргументация, което то изглежда загатва…

— Ах да, наистина. Проклятието на мумията[303], идиот такъв. Господи, Исусе Христе, готов съм за Крило Г.

Крило Г е прикритието на „Бялото видение“, все още приютяващо няколко истински пациенти. Само отделни служители на РИБИ го доближават понякога. Основният болничен персонал има свои канцеларии, спални помещения, тоалетни, столова, продължава да действа както при стария мир, и просто търпи между редовете си Онези Другите. Точно както от своя страна персоналът на РИБИ търпи градинската или мирновременна лудост на Крило Г, като само изрядко намира възможности да размени информация за лечения или симптоми. Да, от една такава връзка би трябвало да се очаква повече. Истерията в края на краищата си е истерия, нали? Ами не, става ясно, че не е. Как да се чувстваш законосъобразен и спокоен задълго относно прехода? От такива безобидни и хрисими съзаклятия, от змията навита в чашата за чай, от парализата на ръката или отклоняването на погледа при определени думи, тъй силно плашещи думи, чак до това, което Спектро намираше ежедневно в своето отделение, вече унищожено… до това, което Пойнтсман вижда в кучетата Пьотър, Наташа, Николай, Сергей, Катинка — или в Павел Сергеевич, Варвара Николаевна, а по-нататък и в техните деца, и — когато това може съвсем ясно да бъде прочетено в лицата на лекарите… на сгушеният в своята пухкава брада Гуенхидуи никога не му се удава да бъде толкова равнодушен, колкото би желал, Спектро излиза тичешком със спринцовка в ръка за неговата Лисица, когато фактически нищо не може спре Абреакцията на Повелителя на Нощта докато не бъде прекратена войната, ракетите демонтирани, и целият филм бъде върнат назад: избеляла кожа назад към чаршаф стомана обратно към чугун към нажеженост до бяло към руда, към Земя. Но действителността е необратима. Всяко алено разцъфване, сподирено от експлозия, а после от рева на пристигането, е подигравка (как може да не бъде преднамерена?) към обратимия процес: с всеки нов взрив Повелителят узаконява своето Положение, а ние, които не можем да го открием, не можем дори да го видим, започваме да мислим всъщност не по-често от преди… и, без да предупреждаваме кога ще ударят те, без да сме намерили начин да ги сваляме, ние се преструваме, че живеем както преди войната. Когато стане това, ние се задоволяваме да го наречем „случайност“. Или сме били убедени. Съществуват нива, където случайността изобщо остава неприемлива. Но за подобните на Роджър Мексико служители тя е музика, нелишена от величие, този степенен ред

общи членове, номерирани в съответствие с броя на ракетните попадения на един квадрат, Поасоново разпределение определящо не само тези неизбежни унищожения[304], но също и нещастни случаи при езда, кръвни картини, радиоактивно разпадане, средногодишен брой на войните…

Пойнтсман стои до един прозорец, в който навяваният отвън сняг обсипва неясно отразеното му лице в потъмняващия ден. Далеч отвъд хълмовете приплаква влакова свирка, сипкава като късна мъгла: кукуригане —  —  — —, продължителна свирка, ново кукуригане, огън край релсите, ракета, още една ракета, в гората или в долината…

Е, добре… Нед, защо тогава не се отречеш от Книгата, да се откажеш и това е всичко, остарели и невалидни вече данни, откъслечни и редки поетически мигове на Учителя, това е само хартия, нямаш нужда от нея, Книгата и нейното ужасяващо проклятие… преди да е станало твърде късно… Да, отречи се, унижи се, о невероятно, обаче пред кого? Слуша ли те някой? Но той се връща обратно при бюрото и наистина полага ръце върху него…

— Глупак. Суеверен глупак. — Мотае се, празноглав… напоследък такива епизоди се случват все по-често. Собствената му занемара му го полазва както студа. Пъм, Истърлинг, Дромонд, Ламплайтър, Спектро… трябваше да отиде тогава в Сектор Пси и да помоли Ивънтир да спретне един спиритически сеанс, да опита свързване поне с един от тях… може би… да… Какво го спира? — Имам ли, — шепне той в стъклото, последните преградни съгласни букви замъгляват студения прозорец с ветрила от дихание, топъл и неутешим полъх — толкова много гордост? — Човек не може, той не може да мине по именно този коридор, не може дори да намекне, дори и на Мексико, колко му липсват те… въпреки че много слабо познаваше Дромонд или Истърлинг… но… му липсва Алън Ламплайтър, който бе винаги готов да залага на всичко, нали, на кучета, на гръмотевични бури, номера на трамваи, за вятъра на кръстовището, за това каква най-вероятно ще бъде полата на следващата минувачка, колко далече ще прелети дадена Фау-1, може би… О, Господи… даже на тази, която е паднала върху него… Пъм с неговите аранжименти за пиано, пиянския баритон и авантюрите му с медицинските сестри… Спектро… Защо да не може да попита? Когато има стотици начини да бъде казано…

Аз трябваше… трябваше… Толкова много неизиграни ходове има в неговата история, толкова много „аз трябваше“ — трябваше да се ожени за нея, да приеме да бъде напътстван от баща й, трябваше да остане на Харли Стрийт[305], да бъде по-любезен, по-често да се усмихва на непознати, даже трябваше днес следобед да върне усмивката на Манди Чилкс… защо не можа да го направи? Глупава идиотска усмивка, защо не, какво го забранява, какво объркване в мозайката? Красиви, кехлибарени очи зад тези казионни очила… Жените го избягват. Причината общо взето му е ясна: има зловещо излъчване. И обикновено усеща кога е зловещ — известна напрегнатост на лицевите мускули, склонност към потене… но Пойнтсман изглежда не желае да промени това, изобщо не може да се съсредоточи за достатъчно дълго, толкова го отвличат — и докато се усети започва отново да излъчва старата злокобност… и реакцията им е предсказуема, тичат насам-натам и надават вопли, чуваеми само за тях и за него. О, как би искал поне веднъж да им даде повод истински да запищят…

Аха, размърдва се ерекция, явно довечера пак ще го приспива мастурбация. Нерадостна постоянна величина и установена система в неговото битие. Но чии образи ще се устремят неудържимо и завихрят в главата му, подтиквайки го, миг преди ослепителната кулминация? Естествено, кулите и сините води, платната и църковните куполи на Стокхолм — жълтата телеграма[306], обърнатото към него лице на висока, добре информирана и прекрасна жена, за да изгледа как той преминава в церемониалната лимузина, жена, която впоследствие, ще го посети, едва ли случайно, в неговия апартамент в Гранд Хотел… и контактът им няма да бъде сведен само до рубинено червени зърна на гърдите и гащеризон с черни дантели, нали. Има безшумни навлизания в миришещи на хартия стаи, съпътстващи гласувания в тази или онази комисия, заседателните съвети, наградите… може ли да става някакво сравнение! Ще разбереш по-нататък, когато остарееш, казваха те. Да, и това все повече му натежава, всяка военна година се равнява на дузина мирновременни, Господи, колко прави бяха те.

Както отдавна бе известно на късмета му, на неговия подкорно мозъчен, животински късмет, на дарбата му за оцеляване, докато други и по-добри хора биват грабнати от Смъртта, това е вратата, която толкова често си бе представял в самотните Тезееви потърквания из неговите излъскани коридори на годините: изход от ортодоксалния Павловизъм, показващ му далечни изгледи от Нормалм, Сьодермалм, Еленовия парк, Стария град…[307]

Един след друг хората около него биват отстранявани: в неговия ограничен кръг от колеги съотношението постепенно става пределно неравностойно, с всяка изминала зима повече призраци и по-малко живи… и с всеки изгубен човек му се струва, че усеща как определени участъци от мозъчната му кора потъмняват, потъват във вечен сън, части от него, който и да е бил той, сега биват лишени от всякакво определение и се връщат към някаква безгласна скучна химия…

Кевин Спектро, за разлика от Пойнтсман, не разграничаваше толкова категорично Вън от Вътре. Той възприемаше мозъчната кора като междинен орган, посредничещ между тях, но същевременно и част от Вън и от Вътре. „Ако сме видели какво представлява тя в действителност, как можем ние, който и да е от нас, да бъдем разделяни?“, бе попитал веднъж Кевин. Той е моят Пиер Жане, бе помислил Пойнтсман…

В съответствие с диалектиката на Книгата, скоро Пойнтсман ще остане сам, в едно черно поле изпаднал до изотропия[308], деградирал до нулата, изчакващ да бъде последният смъртник… Ще стигне ли времето? Пойнтсман трябва да оцелее… да се домогва до Наградата, не за своя прослава, не — а за да изпълни едно обещание, дадено на човешкото поле на числото седем[309] какъвто той някога е бил, на неуспелите да опазят своя живот… Ето го в среден план, подсветка отзад, той стои сам до високия прозорец на Гранд Хотел, чаша с уиски леко наклонена към сияйното предполярно небе, и наздраве момчета, утре всички ще бъдем там на сцената, Нед Пойнтсман просто случайно оцеля, това е всичко… КЪМ СТОКХОЛМ, това е неговото знаме и неговият призив, а след Стокхолм, мъгла, продължителен златист сумрак…

О, да, някога, знаете ли, той вярваше, че един Минотавър го очаква: често сънуваше как се втурва в последната стая с вдигнат блестящ меч, крещи като десантник, най-после се отпуска напълно и замахва — някаква наистина удивителна кулминация на жизненост вътре в него за първи и последен път, докато муцуната се обръща към него, древна, изнурена, изобщо не забелязва милосърдието на Пойнтсман, готова само да предяви правата си върху него с поредното отдавна привично мушване с рога, ритник с копитото (но този път няма да мине без борба, минотавърска кръв, проклет звяр, викове идващи дълбоко от самото средоточие на Пойнтсман, чиято мъжественост и ярост го изненадват)… Такъв бе сънят. Обстановката и муцуната се променяха, малко детайли освен структурата оцеляваха след първата чаша кафе и едно плоско бежово хапче „бензедрин“. Може да бъде огромен паркинг за камиони съвсем на разсъмване, паважът току-що измит, с кафяви петна от грес, там стоят закачулените маслиненозелени камиони, всеки от тях има своята тайна, всеки от тях очаква… но Пойнтсман знае, че в един от тях… и най-после, оглеждайки ги внимателно, той го намира, невъзможният за изговаряне идентификационен код, покатерва се на каросерията, под платнището, чака сред прах и кафява светлина, докато през мътното правоъгълно задно прозорче на кабината започва да се извръща позната муцуна, среща на погледите… преследват Reichssieger von Thanatz Alpdrucken[310], най-неуловимата нацистка хрътка, ваймаранера шампион за 1941 г., чийто племенен номер 416832 е татуиран от вътрешната страна на ухото му, из една лондонизирана Германия, сиво-кафявият му силует се отдалечава, подскача из осеяните с отломки от войната сумрачно озарени крайбрежни канали, ракетните удари никога не успяват да ги улучат, преследването им е запазено, поднос гравиран с лумнали пламъци, карта на жертвен град, на мозъчните кори, кучешка и човешка, кожата на кучешкото ухо кротко се полюшва, темето му ярко отразява зимните облаци, в разположено на километри под града бронирано убежище върви опера с балканска интрига, в чиято херметична защита, сред чиито кичури от унили дисонанси с неравномерни ударения той не може напълно да се отърве, защото ваймаранерът национален шампион все упорства, води го, невъзмутим, неотменим, и към чието буквално преследване Пойнтсман съответно се завръща, трябва да се завръща отново и отново в трескаво рондо, докато привечер в края на един дълъг следобед изпълнен с депеши от Армагедон най-подир те се озовават на някакъв планински склон, сред алени тераси с бугенвилея, златисти пътечки, където се надига прах, далечни димни стълбове над подобен на паяжина град, който са прекосили, гласове във въздуха съобщават, че Южна Америка е напълно изгорена, че небето над Ню Йорк свети пурпурно от новия всепобеждаващ смъртоносен лъч, и там най-после сивото куче може да се обърне и кехлибарените очи се втренчват в очите на Нед Пойнтсман…

Всеки път, при всяко обръщане, неговата кръв и сърце биват помилвани, победени, ликуващо възвисени, запратени към ледените ноктилуки[311], към пламъка и разтопяването на термита[312], и Пойнтсман започва да се разраства, неудържима светлина, докато стените на камерата се нажежават до кърваво сияние, оранжево, после бяло и започват да се приплъзват, да изтичат като восък, и всичко, което е останало от лабиринта се руши кръгообразно в посока навън, воин и вой от ужас, машинистът и Ариадна биват погълнати, разтопени в излъчваната от него светлина, от собствената му необуздана експлозия…

Преди години. Полузабравени сънища. Посредниците отдавна са застанали между него и неговия последен звяр. Те ще му откажат дори незначителното извращение да бъде влюбен в своята собствена смърт…

Но сега с включването на Слотроп — ненадеен ангел, термодинамична изненада, независимо какъв е… ще настъпи ли някаква промяна сега? Може ли Пойнтсман все пак да опита да катурне Минотавъра?

Слотроп вече би трябвало да е на Ривиерата, стоплен, нахранен, сексуално презадоволен. Но тук навън в тази късна английска зима кучетата, изоставени, все тъй обикалят из алеите и крайните улички, душат кофите за смет, пързалят се по снежните килими, бият се, тичат, треперят насред техните прускосини локви… стараят се да избягват онова, което не може да бъде подушено или видяно, чиято поява е придружена от тъй безусловно хищен рев, че те се отпускат на снега скимтейки и се претъркалят, за да Му предоставят своите меки и незащитени кореми…

Отрекъл ли се е Пойнтсман от тях заради един още не подлаган на експерименти човешки индивид? Отхвърлете мисълта, че той не е имал съмнения най-малкото относно законността на този метод. Нека Викарий да ла Нюи се безпокои за неговата „справедливост“, той е щатният капелан. Ами… кучетата? Пойнтсман ги познава, умело е отключвал катинарите на тяхното съзнание. Те нямат тайни. А той е способен да ги подлуди и с помощта на правилни дози бромиди да ги върне в предишното им състояние. Но Слотроп…

И така, павловистът се щура насам-натам из своята канцелария, чувства се неспокоен и остарял. Би трябвало да спи, ала не го хваща сън. Вероятно някога отдавна е било извършено нещо повече от простото създаване на условен рефлекс у детето. Как може да е бил доктор толкова дълго и да не е разработил рефлекси за определени състояния? Той не е толкова глупав и разбира: има още нещо. Спектро е мъртъв, а преди два дни Слотроп (sentiments d’emprise[313], старче, сега пипай по-деликатно) беше с неговата Дарлийн само на няколко пресечки от болницата Света Вероника.

Когато дадено събитие настъпва след друго с такава ужасяваща редовност, разбира се не допускаш автоматично, че са налице причина-и-следствие. Но търсиш някакъв способ, механизъм, с чиято помощ да ги проумееш. Анализираш, подготвяш скромен експеримент… Поне това му дължи на Спектро. От юридическа гледна точка американецът даже не е убиец, но той е болен. Трябва да бъде проследена етиологията[314], да бъде намерено лечение.

Пойнтсман е наясно, че в това начинание има опасност от съблазни. Поради симетрията… Нали разбирате, симетрията го е заблуждавала и преди: при определени резултати от изпитания… бе допускал, че всеки способ трябва да съдържа свой огледален образ — например „излъчване“ предполага и „обратна индукция“[315]… а кой изобщо е казал, че и едното и другото задължително съществуват? Навярно така ще бъде и този път. Но колко упорито го преследва мисълта за симетрията на тези две тайни оръжия, Навън, под систематичните въздушни атаки и воя на Фау-1 и Фау-2, едното представляващо обратната страна на другото… Павлов е демонстрирал как тези огледални образи Вътре могат да бъдат объркани. Понятия за противоположност. Но що за нова патология се притайва Навън сега? Каква болест на събитията — на самата История — може да създаде симетрични противоположности идентични на тези роботизирани оръжия?

Символ и симптоми. Прав ли беше Спектро? Могат ли Навън и Вътре да бъдат части от едно и също поле? Но ако трябва честно… в интерес на истината…

Пойнтсман би следвало да търси отговора в допирните точки, в границата между тях… нали… в мозъчната кора на лейтенант Слотроп. Човекът ще страда — и навярно ще бъде унищожен в някакъв клиничен смисъл — но колко много други хора страдат тази вечер от негово име? Моля ви се, та нали всеки ден в Уайтхол[316] преценяват и поемат рискове, в сравнение с които неговият изглежда почти нищожен. Почти. Тук има нещо, прекалено краткотрайно и прозрачно, за да бъде схванато — Сектор Пси може да споменава ектоплазми — но той знае, че по-подходящ момент от този няма и че точният обект на експеримента е в ръцете му, сега. Пойнтсман трябва да улови момента незабавно или да обрече себе си на същите каменни коридори, чиято крайна точка му е известна. Но той трябва да остане отворен — дори за вероятността хората от Сектор Пси да се окажат прави. „Възможно е всички ние да сме прави — записва днес той в дневника си — а също е напълно възможно всичко, което сме предполагали, да се окаже истина и дори нещо повече. Каквото и да открием, няма място за съмнение, че той, физиологически, исторически, е чудовище. В никакъв случай не трябва да изпускаме контрол над ситуацията. Мисълта, че след войната той може да се изгуби сред човешкия свят, ме изпълва с неудържим страх…“

□ □ □ □ □ □ □

Тези дни на явления ангелски и официални изявления, Карол Ивънтир се чувства жертва на своята анормална дарба. Както Нора Додсън-Трък я бе нарекла веднъж, неговата „великолепна слабост“. Проявила се бе в късна фаза от живота му: той беше на 35 години, когато от другия свят, една сутрин на северния бряг на Темза, в интервала между два пастелни щриха на уличния художник, от сьомгово-розово преминаващо до наситено еленово-кафяво, и двайсетина източени човешки фигури, парцаливо тъжни в далечината, преплетени с железните конструкции и речните изпарения, внезапно някой заговори посредством Ивънтир, толкова тихо, че Нора не сполучи да долови почти нищо, дори чия точно душа го бе завладяла и се бе възползвала от него. Не успя тогава. Една част бе на немски език и тя бе запомнила някои от думите. Щеше да пита съпруга си, когото трябваше да срещне същия следобед в Съри — обаче закъсня, всичките сенки, мъже и жени, кучета, комини, силно издължени и черни, проснати върху безкрайната поляна, и тя, поръсена с охра, едва забележима от късното следобедно слънце, очертана като ветрило в края на воала си — пастел с такъв цвят извади тя от дървената кутия на уличния художник, завъртя се бързо и плавно, докосвайки земята само с върха на обувката и мекото жълто тебеширче, което се трошеше върху плоскостта, и без да вдига ръка нарисува голяма петолъчна звезда върху паважа, малко по-нагоре по течението на реката от недружелюбното подобие на Лойд Джордж в светлолилаво и морско зелено: издърпа Ивънтир за ръката да застане вътре в централния петоъгълник[317], високо над главите им чайки образуваха ридаеща диадема, след това пристъпи и тя в петоъгълника, инстинктивно, по майчински, както правеше с всеки, когото обичаше. Беше нарисувала своя петоъгълник напълно сериозно, не на шега. Човек не може да бъде в пълна безопасност, винаги дебне бедствие някакво…

Беше ли усетил как тя, дори още тогава, бе започнала да се отдръпва… беше ли повикал през Стената контрольора[318], като възпиращо действие? Неговото пробуждане задълбочаваше чувствата й, неговият неадресирано доброжелателен поглед беше като светлина в периферията на вечерта, когато в продължение на може би десет опасни минути нищо не помага: слагаш си очилата, включваш осветлението, сядаш до западния прозорец, и тя все така продължава да се изплъзва, ти все така продължаваш да губиш светлината и навярно този път завинаги… времето е напълно подходящо за обучение по капитулация, обучение да се приглушаваш като светлината, или като определен тип музика. Тази капитулация е единствената му дарба. Карол Ивънтир не помни нищо след това. Понякога, нарядко, може да има дразнещи, не думи, а смислови ореоли около думите, които устата му очевидно е изрекла и те се задържат, — ако изобщо остават, — само за миг, като сънища, не могат да бъдат възпрени или развити и след малко изчезват. Роло Гроуст бе изследвал безброй пъти с електроенцефалограф Ивънтир откакто той бе дошъл в Бялото Видение, и всичко е нормално като за възрастен човек, с изключение на може би един-два пъти някой заблуден 50-миливолтов разряд около слепоочния лоб, десния или левия, всъщност без определена последователност — през всичките тези години сред разните наблюдатели възникваха спорове, подобни на тези за марсианските канали — Аарон Троустър се кълне, че е видял очертания на бавни делта-вълни, излизащи от лявата челна кост и подозира наличието на тумор, миналото лято Едуин Трикъл бе отбелязал „редуване на потиснати епилептични разряди и делта-вълни, и което е странно, много по-бавни от обичайните три за секунда“[319], въпреки че, по всеобщо признание, Трикъл бил прекарал цялата предишна нощ в Лондон, на пиянски гуляй заедно с Алън Ламплайтър и неговата комарджийска компания. Не бе минала и седмица, когато ракетната бомба предостави на Ламплайтър удобен случай: да открие на другата страна Ивънтир и да докаже, че това, което говорят за него, е истина, че той се явява допирна точка и връзка между светове, екстрасенс. Ламплайтър бе предложил залог при съотношение 5 към 2. Но засега мълчи: ацетатно-металните дискове или печатните преписи на стенограмите не съдържат нищо по-различно от информацията за която и да е произволна дузина други личности…

Навремето те бяха надошли чак от Бристолския институт, за да се пулят, замерват и непрекъснато да изразяват съмнение в уродите от Сектор Пси. Тук е изтъкнатият психометрист Роналд Черикоук, леко шарещи очи, ръцете раздалечени на отмерени 2,5 см са обхванали опакована в кафяво кутия съдържаща надеждно укрити някои сувенири от началото на Войната, тъмнокафява вратовръзка, счупена автоматична писалка „шефър“, матирало пенсне от бяло злато, всичко това собственост на полковника от ВВС „Тупаника“ Сейнт Блез, разквартируван далеч на север от Лондон… и този Черикоук, нормален на вид младеж, може би леко възпълен, сега започва да декламира с бръмчащо като струг мидландско наречие подробната биография на полковника, тревогите свързани с оплешивяването му, ентусиазмът към мултфилмите за Патока Доналд, инцидентът по време на бомбардировката на Любек[320], за който знаеха само той и поддържащия пилот от неговата двойка, вече покойник, и се бяха договорили да не го споменават в рапорта — нямаше нарушение на правилата за безопасност: впоследствие самият Сейнт Блез наистина бе потвърдил, усмихнат с леко зяпнала уста, ами че те сигурно се шегуват с мен, а сега ми кажи как го правиш? Наистина, как успява да го направи Черикоук? Как им се удава на всички тях? Как Маргарет Куотъртон, отстояща на километри разстояние, съумява да записва на дискове и жични магнетофони гласове и да ги репродуцира, без да говори или да има физически допир до оборудването? И що за оратори започват да се събират сега? Откъде произхождат петцифрените групи, записвани вече няколко седмици от капелана и щатен автоматист[321] преподобния д-р Пол дьо ла Нюи, предизвикващи всеобщото злокобно усещане, че никой в Лондон не знае как да ги разшифрова? Какво означават неотдавнашните сънища на Едуин Трикъл, че лети, особено ако бъдат съпоставени по време със сънищата на Нора Додсън-Трък, че пада? Какво бива нагнетявано повсеместно между тях, така че всеки поотделно по свой собствен уродлив начин може да го потвърди, ала не словесно, даже не и на учрежденския жаргон? Небесни вихри, променливи кармически ветрове. Онези души от другата страна на допирната точка и връзка, които наричаме мъртъвци, стават все по-неспокойни и уклончиви. Даже контрольорът на Карол Ивънтир, обикновено невъзмутимият и саркастичен Питър Сакса, който го бе открил един ден много отдавна на северния бряг на Темза и оттогава насам го намира всеки път, когато трябва да бъдат предавани съобщения, даже Сакса вече започва да нервничи…

Напоследък, като че всички настроени на една и съща ефирна X Програма, нови разновидности на анормалността излизат наяве в „Бялото видение“, по всяко време на деня и нощта, безмълвни, облещени, с надеждата да бъдат обгрижени, понесли машинки от черен метал и курабийки от цветно стъкло, изпадащи във внезапен разюздан транс, в непрекъснато и неконтролируемо движение изчакват само подходящия активиращ въпрос, за да почнат да дърдорят със скорост 200 думи в минута за своите необикновени, ужасяващи способности. Атака. Какво да кажем за Гавин Трефойл, чиято дарба все още дори няма название? (Роло Гроуст иска да я нарече автохроматизъм.) Гавин, най-младият тук, само на 17 години, може някак си да метаболизира по желание една от съдържащите се в тялото му аминокиселини — тирозин[322]. В резултат от това се получава меланин, кафяво-черният пигмент отговорен за цвета на човешката кожа. Гавин може също да потиска този метаболизъм вероятно като променя нивото на фенилаланин[323] в своята кръв. Което означава, че той може да променя цвета си от възможно най-мъртвешко блед албино до много тъмно моравочерен. Ако се съсредоточи той е в състояние да поддържа даден оттенък и цвят със седмици на всякакво ниво. Обикновено е разсеян или забравя и постепенно се възвръща към своето състояние на покой, луничавата бледност на червенокосите. Но можете да си представите колко полезен бе той на Герхард фон Гьол по време на снимките на материала за „Черната команда“: с негова помощ бяха спестени буквално часове за гримиране и подготовка на осветление, защото той изпълняваше ролята на променлив рефлектор. Роло Гроуст предлага най-изчерпателното обяснение как постига това Гавин Трефойл, но неговата теория е безнадеждно неопределена: известно ни е, че меланоцитите, т.е. кожните клетки, които изработват меланин, са били някога във всеки от нас, в ранния стадий на ембрионално развитие, част от централната нервна система. Но в процеса на растеж на зародиша и все по-ясно обособяване на тъканите, някои от тези нервни клетки се отдалечават от бъдещата ЦНС, мигрират в посока навън към кожата, за да се превърнат в меланоцити. Те запазват първоначалните си разклонени като дървесна корона форми, аксонът и дендритите на типичната нервна клетка[324]. Обаче на този етап дендритите предават не електрически сигнали, а кожен пигмент. Роло Гроуст вярва в съществуването на някакво засега още неоткрито звено, някаква оцеляла клетъчна памет, която ретроколонийно ще продължава да реагира на посланията идващи от мозъчната метрополия. Послания, които младият Трефойл може и да не осъзнава. „Това е част — пише Роло у дома в Ланкашър на стария д-р Гроуст, осъществявайки своето изтънчено отмъщение за разказваните в детството му приказки за Зеленозъбата Джени[325], която го очаквала в мочурищата, за да го удави, — част от една отдавнашна и потайна драма, за която човешкото тяло служи само като съвкупност от дълбоко иносказателни, често загадъчни театрални програми, сякаш поддаващото се на измерванията ни тяло е късче от тази програма, намерена навън на улицата, край великолепен каменен театър, в който нямаме достъп. Отказаните ни словесни извивки и фойерверки! знаменитата Сцена, по-тъмна дори от обичайния мрак на г-н Тайрън Гътри[326]… Позлата и огледала, червено кадифе, ред след ред ложи също изцяло в сянка, докато някъде долу в онзи дълбок сценичен отвор, по-дълбок от известните ни геометрии, гласовете изричат тайни, които никога не са били споделяни с нас…“

„— Трябва да архивираме всичко, което излиза от ЦНС, нали разбирате. След известно време това става ужасно досадно. Повечето от архивираното е напълно безсмислено и ненужно. Обаче не се знае кога ще им потрябва нещо. Посред нощ или в разгара на ултравиолетовата бомбардировка, за тях няма значение.“

„— А успявате ли изобщо да извадите нещо повече, което да покажете… по-горе, на Външното Ниво?“

(Продължителна пауза, през която по-възрастната оперативна служителка гледа втренчено и напълно открито, а по лицето й минават няколко промени — развеселеност, съжаление, безпокойство — докато момъкът заговаря отново.)

„— Извинявам се, не исках да…“

„— (Рязко) Длъжна съм да ви го съобщя, рано или късно, в рамките на инструктажа.“

„— Какво да ми съобщите?“

„— Само това, което ми бе казано веднъж. Ние го предаваме, от едно поколение на следващото. (За нея няма достатъчно приемлива работа, в която да намери прибежище. Усещаме, че това все още не се е превърнало в рутинна дейност за нея. Сега от благоприличие тя опитва да говори тихо, почти спокойно.) Всички ние се издигаме до Външното Ниво, младежо. Някои от нас веднага, други не толкова бързо. Но рано или късно всеки тук бива принуден да стигне до Епидермиса. Без изключения.“

„— Принуден…“

„— Съжалявам.“

„— Обаче не е ли… Аз мислех, че това е само… ами, едно ниво. Място, което посещаваш. Не е ли…“

„— Чудноват, необичаен пейзаж, о да, и аз също… странни образования, поглед към Външното Сияние. Но това сме всички ние, да. Милиони от нас, превърнати в контактно-съединителна повърхност, вроговени, безчувствени, безгласни.“

„— О, Божичко! (Пауза, през която той опитва да проумее чутото и след това панически го отхвърля.) Не! Защо говорите по този начин? Как така не можете да усетите спомена, паметта? стремежа… ние сме заточеници, ние имаме Родина! (Събеседницата му отвръща с мълчание.) Там вътре! А не горе при контактно-съединителна повърхност. Вътре в ЦНС!“

„— (Тихо) Такава е широко разпространената представа. Паднали искри. Отломки от съдове разбити при Сътворението[327]. И един прекрасен ден, някак, преди края, всички ще се съберат за завръщане в Родината. В последния момент пристига вестител от Кралството. Но уверявам ви, няма такова известие, няма такава Родина, а само милиони последни моменти… и нищо повече. Нашата история е сбор от последни моменти.“

Тя прекосява сложно конфигурираната стая с нейните гъвкаво-меки животински кожи, натъркани с лимон повърхности от тиково дърво, виещи се нагоре къдрици тамянов дим, блестящи оптически прибори, централноазиатски килими с избелели златисти и червени шарки, висящи конструкции от ковано желязо с ажурно очертани ребра, прекосява почти безкрайно авансцената и яде портокал ходом, делче след възкисело делче, а тафтената рокля се развява свободно на красиви вълни, от силно разширените с подплънки рамена се спускат бухнали ръкави събрани в дълги стегнати маншети с копчета, всичко в някаква безименна пръстена тоналност — зелено като жив плет, глинено кафяво, с мъничко окисление, полъх от есента — светлината от уличните лампи прониква през стъбла на филодендрон и разделни листа, задържана в плен на последното усилие на залеза, струи безметежно жълта върху ажурните стоманени токи на почти безцветните в своята огледалност лачени обувки, плъзга се по бедрата, продължава на ивици по високите токове и оставя меко цитрусово сияние там, където ги докосва, а те я отхвърлят, като целувка на мазохист. Подир стъпките й вълнените ресни на килима се устремяват към тавана, очертанията на подметките и токовете изчезват със забележима бавнота. Някъде далеч през града, от изток-югоизток отеква глухо единична ракетна експлозия. Светлината покрай обувките й се приплъзва и спира като следобедно улично движение. Тя забавя крачки, припомняйки си нещо: военната рокля се разлюлява, многохилядните гъсто сбити копринени нишки треперят, когато студената светлина се плъзга и отдръпва и отново докосва беззащитните им гърбове. В стаята се сгъстяват ароматите на горящ мускус и сандалово дърво, на кожа и разлято уиски.

А той, пасивен като изпаднал в екстаз, позволява на красотата й: да проникне в него или да го избягва, в зависимост от нейното желание. Как да бъде той нещо друго освен кротък получател, запълващ мълчанията? Всичките радиуси в стаята й принадлежат, бледо целофанови и пращящо допирателни, когато тя се завърта на осите на токовете и устремно като копие започва да се връща назад по стъпките си. Нима я обича вече почти десет години? Неправдоподобно. Тази ценителка на „великолепните слабости“, подтиквана не от някаква страст, дори не и от флегматично въжделение, а от вакуум: от отсъствието на човешка надежда. Тя внушава страх. Някой я бе нарекъл еротична нихилистка… всеки от тях, Черикоук, Пол дьо ла Нюи, дори предположително младият Трефойл, даже, както бе чувал, Маргарет Куотъртон, всеки от тях използван за идеологията на Нулата… за да направи благородния отказ на Нора многократно по величав. Защото… ако тя наистина го обича: ако всичките й думи, това десетилетие на разговори и стаи означава нещо… ако го обича и въпреки това го отхвърли, ако в качеството му на губеща страна при залозите 5 към 2 тя отрече неговата дарба, ако откаже това, което е разпръснато във всяка негова клетка… тогава…

Ако го обича. Той е прекалено пасивен, няма дързостта да пъхне ръка, да я награби, както бе опитал Черикоук… Разбира се, Черикоук е особняк. Смее се прекалено често. Не безцелно, а с насоченост към нещо, което според него може и всеки друг да види. Всички ние гледаме някаква изкривена кинохроника, лъчът от прожекционния апарат пада млечно бял, уплътнен от дима на лули, пури, цигари „Абдула“ и „Удбайн“… осветените профили на военнослужещи и млади дами съставляват перифериите на облаците: мъжествения креп на пилотка се врязва напред в затъмнения кинотеатър, блестящата закръгленост на облечен в коприна крак пропъхнат лениво с обърнати навътре пръсти между две седалки на предния ред, рязко очертаните сенки на кадифени тюрбани и перестите мигли под тях. Сред нерешителните и разгорещените от страст двойки в тези нощи, усмихнатият Роналд Черикоук търпи своята самота, деликатен, сприхав, разтеглящ дъвка от пролуките си, в чудновата мушама от възможно най-неустойчива пластмаса… От всичките великолепни слабаци в нейната колекция, именно той предприема най-опасните пътешествия дълбоко в нейната пустота, в търсене на сърце, чиито ритми призовава. Навярно това я удивлява, тъй безсърдечната Нора, коленичилият Черикоук рови в нейните коприни, между пръстите му протичат вихровите потоци на древната история — жълто-зелени, изумрудени, бледолилави шалове, фуркети, брошки, преливащо цветни скорпиони (нейната зодия) в трискелионови[328] златни обкови, токи от обувки, счупени седефени ветрила и театрални програми, закопчалки на жартиери, тъмни, гладки предаскетични чорапи… ето го приседнал на непривикналите си колене, ръцете му плават, обръщат се, търсят внимателно нейното минало в молекулярните следи толкова неясни сред изобилието от предмети, движението им се извършва посредством ръцете му, тя е очарована да отказва, и прикрива неговите попадения (близо, често точно в целта) умело сякаш това е някаква салонна комедия…

Черикоук се забърква тук в опасна игра. Той често мисли, че целият обем на информацията протичаща през пръстите му ще го изтощи и пренасити… тя изглежда твърдо решена да го залее с историята си и причинената от нея болка и острието на тази болка, винаги и неизменно току-що наточено, се врязва в надеждите му, във всички техни надежди. Той я уважава: знае, че в действителност много малко от това е женска превзетост. Тя неведнъж е обръщала лице към Външното Сияние и просто не е виждала нищо там. И така всеки път тя бе побирала в себе си по малко повече от Нулата. Нужна е смелост, в най-лошия случай съвсем незначителна самоизмама: Черикоук е принуден да й се възхищава, макар и да не приема нейните безжизнени прахосничества и призивите й за ден на окончателно равнодушие, а не за ден на гнева… За себе си той знае точно толкова, колкото истина е способна тя да приеме. Той получава излъчвания, впечатления… викът в камъка… екскрементални целувки пришити незабележимо напреки платката на стара риза… предателство, един доносчик, когото чувството за вина някога ще докара до рак на гърлото, звънти като дневна светлина през междупръстията и набраздяванията на дълга опърпана италианска ръкавица… В онази Цветница ангелът на „Тупаника“ Сейнт Блез, на километри извън какъвто и да е опознавателен обхват, набира височина над Любек, а под краката му отровнозелени куполи, натрапчив напречен поток от червени керемиди устремени нагоре-надолу по хилядите островърхи покриви, докато бомбардировачите захождат на виражи и пикират, Балтика вече изгубена зад димната завеса от запалителните бомби, а ето го него, Ангелът: ледени кристали със свистене отлитат от задните ръбове на опасно заострените назад крила, които се разтварят при навлизането в нова бяла бездна… Радиомълчанието е нарушено за половин минута, през която е проведен следния диалог:

Сейнт Блез: Парад на Уроди Две, видя ли това, край.

Поддържащ пилот: Тук е Парад на Уроди Две — потвърждавам.

Сейнт Блез: Добре.

Изглежда никой друг от изпълняващите бойната задача не бе говорил по радиовръзката. След бомбардировката Сейн Блез провери оборудването на завърналите се в базата и не откри нищо нередно: всичките детекторни кристали бяха настроени на съответната честота, никакви колебания на напрежението в електрозахранващите агрегати, както и предполагаше — но други пилоти си припомниха, че за кратките моменти, през които бе продължило това явление, от слушалките били изчезнали дори атмосферните смущения. Някои може да са чули високо пеене, като вятър в мачти и ванти, креватни пружини или параболични антени на зимуващи в докове кораби… но само „Тупаника“ и неговия поддържащ пилот бяха видели този феномен, докато кръстосваха небето пред километричните огнени висини на лицето му, около издигащите се до безкрай очи, които се въртяха следвайки летежа им, с червени като въглени ириси изсветляващи през жълто до бяло, докато „Тупаника“ и поддържащият пилот, пренебрегвайки всякакви конкретни атакуващи схеми, безразборно хвърляха бомбите, а капризният „норденов“ механизъм за насочването им, край чийто въртящ се окуляр хвърчаха безброй капки пот, бе сериозно объркан от тяхната необявена потребност да наберат височина и се откажат от нападение срещу земята, заради удар по небесата…

Полковник Сейнт Блез не включи описание на този ангел в служебния разбор на полетите, тъй като чиновничката от ЖССА[329], която го разпитваше беше известна в базата като възможно най-неприятната и педантично строга церберка (тя беше наклепала Блоуит на психиатрите за неговата Валкирия с цветовете на дъгата[330] над Пенемюнде, и Крифам за яркосините гномове дето се разпръсваха като паячета от крилата на неговия „тайфун“ и плавно кацаха в горите край Хага на парашутчета със същия цвят). Но по дяволите, това не беше облак. Слуховете за Ангела тръгнаха неофициално през двете седмици от подпалването на Любек до хитлеровата заповед за „внушаващи ужас актове на възмездие“, тоест оръжието Фау-2. Въпреки че полковникът не бе особено ентусиазиран от тази идея, на Роналд Черикоук бе разрешено да проучи определени аспекти на случилото се по време на полета. Така се разбра за Ангела.

След това Карол Евънтир опита да се свърже с Терънс Овърбейби, поддържащият пилот на Сейнт Блез. Бил атакуван от ято „месершмити“ и нямало как да се измъкне. Входящата информация беше объркваща. Питър Сакса внушаваше, че в действителност съществуват множество приложими варианти на Ангела. В сравнение с някои други варианти, този на Овърбейби не беше толкова достъпен. Има проблеми с нивата, и със Страшния съд по смисъла на Таро… Това е част от бурята, която сега вилнее сред всички тях, от двете страни на Смъртта. Общо взето неприятно. От своя страна Евънтир е склонен да се чувства съвсем като жертва и даже малко обиден. Петер Захза от своя страна, учудващо, излиза от ролята и затъва в носталгия по живота, по стария мир, по Ваймарския декаданс[331], който го бе хранил и подпомагал дейността му. Прекъснат насилствено в 1930 г. от удар с полицейска палка по време на уличните безредици на „Нойкьолн“[332], както си припомня той прочувствено сега, вечери на лъснато с восък тъмно дърво, дим от пури, дами с украшения от резбован нефрит, велур, масло от дамаска роза, най-новите ъгловати пастелни картини по стените, най-новите наркотици в множество чекмедженца на масите. Повече от каквато и да е обикновена „Окръжност“, почти всяка вечер разцъфваха цели мандали[333]: всякакви обществени прослойки, всички столични квартали, обърнати надолу длани над онзи прословут фурнир от червено дърво, докосвайки го само с кутретата. Масата на Закса беше като дълбоко горско езеро. Под повърхността му нещо се въртеше, плъзгаше, започваше да изплува… Една нощ на Валтер Аш („телец“) му се яви толкова необичайно видение, че му бяха нужни три „йеропона“ (250 мг.) за да се посъвземе, но сънят като че не бързаше да го хване. Всички те бяха застанали в неравни редици наподобяващи строени атлети и го наблюдаваха, Вимпе, човекът на СИ Фарбениндустри[334] който случайно държеше йеропона се бе вторачил в Заргнер, цивилен аташиран към Генералния Щаб, до него лейтенант Вайсман наскоро пристигнал от Югозападна Африка и доведения от него адютант-хереро, който се блещеше, опулен към всички тях, към всичко… а зад тях шумоляща плетеница, искрящи пайети и лъскави тебеширено бели копринени чорапи, черно-бял грим в изискано гъгнива тревога, широко зяпнали очи, ах… Всяко наблюдавано от Валтер Аш лице представляваше сцена от куклен театър: на всяка сцена се разиграваше отделно представление.

… видимо хубави ръце да отпуснати и китките чак до мускулния релаксант дихателна недостатъчност…

… същото… същото… лицето ми в огледалото е бяло три, три и половина-четири ход на Часовете тиктака часовник, не, не мога да вляза там не няма достатъчно светлина няма достатъчно не аааххх…

… театър нищо, но Валтер наистина виж главата фалшив ъгъл трябва да хване светлина добра запълваща светлина да хвърли малко жълт гел[335]…

(Пневматична играчка-жабка скача върху лист от лилия, който се разтреперва: под повърхността се спотайва ужас… скорошно пленничество… но сега той е оставил водата да го носи над главата на това, което ще го върне обратно… очите му са непроницаеми…)

… mba rara m’eroto ondyoz… mbe mu munine m’oruroto ayo u n’omuinyo[336]… (още по-отзад има усукана прежда или канап, огромна паяжина, изместване на животинска кожа и мускули в здравата хватка на нещо, което идва, за да води борба в най-дълбока нощ… и впечатлението също, че си бил навестен от мъртвите, след това отвратителното усещане, че те не са тъй дружелюбни както изглеждаха… той се бе събудил, плакал, настоявал за обяснение, ала никой изобщо не му бе казал нещо заслужаващо доверие. Мъртвите бяха говорили с него, бяха дошли и седнали, споделяли неговото мляко, бяха разказвали истории за предци или за духове от другата страна на велда[337] — защото от тяхната страна времето и пространството нямат смисъл, там всичко е слято).

— Има социологии, които дори не сме започнали да изследваме — Едуин Трикъл, коса стърчаща във всички посоки, опитва да запали лула пълна с жалки остатъци, окапали есенни листа, парчета канап, фасове. — Например социологията на нашия кръг. Сектор Пси, ДПИ[338], възрастните дами в Олтринхам, които опитват да призоват Дявола, всички ние от тази страна, нали разбираш, представляваме само половината от историята.

— По-внимателно с това „ние“ — Днес стотици неща дразнят Роджър Мексико: хи-квадрати отказващи да се групират[339], изчезнали учебници, отсъствието на Джесика…

— Безсмислено е, освен ако не вземем предвид и онези, които са преминали към другата страна. Ние поддържаме връзка с тях, нали? Посредством специалисти като Евънтир и техните контрольори там. Но всички заедно образуваме единна субкултура, тъй да се каже медиумно-психическа общност.

— Лично аз не бих го казал по този начин — сухо заявява Мексико, — но да, предполагам, че някой трябва да я изследва.

— Има хора, например тези херероси, които ежедневно общуват с техните предци. Мъртвите са също толкова истински колкото живите. Как да ги разбереш, ако не подхождаш еднакво научно към групите, които стоят и от двете страни на стената на смъртта?

И все пак според Евънтир това не е социалното взаимодействие, на което се надява Трикъл. От неговата страна няма памет, няма автобиография. Налага му се да чете за това от чужди записки, да слуша грамофонни плочи. Което означава, че трябва да се доверява на другите. Това е усложнено обществено устройство. Принуден е да основава главната част от своя живот на неподкупността на хора, на които е било възложено да действат като граница и разделителна линия между него самия и онова, което се предполага, че той е. Евънтир съзнава колко близък е с намиращия се на другата страна Захза, обаче не помни, а като християнин и западноевропеец вярващ в първенството на „съзнателното аз“ и спомените му, е бил възпитан да приема всичко останало като аномалии или дреболии, и съответно е угрижен, сериозно обезпокоен…

Стенограмите представляват документи отнасящи се в еднаква степен до Петер Захза и до свързваните от него души. Те описват с подробности неговата натрапчива любов към Лени Пьоклер, съпругата на един млад инженер-химик, също активистка на ГКП[340], която сновяла между 12-ти район и сеансите на Захза. Всяко нейно вечерно посещение го докарвало почти до плач при вида на пленническата й зависимост. В зацапаните й с грим очи Петер Захса съзирал неподправена омраза към начина на живот, който тя не желаела да отхвърли: нелюбим съпруг, недостатъчно обичано дете внушаващо й неотслабващи угризения на съвестта.

Съпругът Франц бил във връзка с АОТС[341], твърде неясна, за да бъде разгадана от Захса, и това издигало идеологически прегради, които нито един от двамата не разполагал с достатъчно енергия да преодолее. Тя ходела на митинги, а Франц се явявал в ракетния център Райникендорф[342], като преди това изпивал чая си рано сутрин в стая претъпкана с начумерени жени, според него очакващи с нетърпение оттеглянето му: промъкнали се на разсъмване през дворовете около берлинските коптори те носели вързопи с листовки, раници пълни с книги или политически вестници…

□ □ □ □ □ □ □

Те са гладни и треперят. В студентското общежитие няма отопление, осветлението е съвсем слабо, а хлебарките са милиони. Мирише на зеле, на старо още от Втория райх[343] бабино зеле, на дим от свинска мас, който с годините е стигнал до известно помирение с опитващия се да го сломи въздух, ронещите се стени изпускат миризми на продължителна болест и кратковременно обитаване. Една от стените е в жълти петна от протекла канализация на горния етаж. Лени седи на пода заедно с още четири-пет други жени, които си предават една на друга тъмен комат хляб. Във влажно гнездо притъкмено от стари вестници DieFaust Hoch[344], които никой няма да чете, спи дъщеря й Илзе, диша съвсем леко, почти незабележимо. Миглите хвърлят огромни сенки върху скулите й.

Този път си бяха тръгнали окончателно. Стаята ще бъде добра за ден, най-много два… а по-нататък Лени не знае. Беше взела един куфар за двете. Разбира ли той какво означава за една жена и майка от зодия Рак да смества целия си дом в един куфар?[345] Тя има съвсем малко пари, няколко марки, Франц има своите ракети-играчки за Луната. Всичко е свършено, наистина.

Както често го сънуваше, тя щеше да отиде направо при Петер Захса. Ако не я приюти, поне щеше да й помогне да намери работа. Но сега, след като наистина е скъсала с Франц… има нещо, някаква типична за неговия земен зодиакален знак войнственост, която се проявява у Петер от време на време… Напоследък тя не е особено сигурна за настроенията му. Подложен е на натиск от нива̀ според нея по-висши от обичайните и той не се справя добре…

Но дори и най-кошмарните инфантилни изблици на ярост у Петер все пак са по-приятни от най-спокойните вечери с нейния съпруг от зодия Риби, обикновено плаващ в неговите морета на фантазии, самоубийствени мисли, ракетен мистицизъм — точно такъв като Франц им е нужен[346]. Те знаят как да използват това. Знаят как да използват почти всеки. Какво ще стане с онези, които не могат да използват? Руди, Ваня, Ребека — ние сме представителна извадка от берлинския живот, още един шедьовър на киностудията УФА, вижте ни: символичен студент от операта „Бохеми“, символична славянка, символична еврейка: Революцията. Разбира се, няма никаква Революция, дори и в кината, никакъв германски Октомври[347], не и при тази „Република“. Революцията умря — макар че Лени тогава беше само едно младо момиче, без интерес към политиката — заедно с Роза Люксембург[348]. Тъкмо сега най-добре е да вярваш в Революция-в-изгнание-по-местоживеене, в последователността, която оцелява сред нерадостния край на тези Ваймарски години, изчаква своя час и своята преродена (Роза) Люксембург…

АРМИЯ ОТ ЛЮБОВНИЦИ МОЖЕ ДА БЪДЕ ПОБЕДЕНА.[349] Такива лозунги се появяват нощем по стените на „червените“ квартали. Никой не успява да проследи автора или художника и подозираш, че това е един и същи човек. Което е достатъчно, за да повярваш в народностното съзнание. Става дума не толкова за лозунги, а по-скоро за текстове, показани, за да бъдат обмисляни, тълкувани, привеждани в действие от хората…

— Точно така — сега Ваня. — Я вижте различните форми на проява на капитализма. Порнографии: порнографии на любовта, еротичната любов, християнската любов, любовта на момчето към неговото куче, порнографии на залезите, порнографии на убийствата, порнографии на заключенията, ахх тази въздишка, когато познаем кой е убиецът, всичките тези романи, филми и песни, с които ни приспиват, всички те са подходи, повече или по-малко удобни, към онова Абсолютно Облекчение. — Пауза, даваща възможност на Руди да пусне бърза кисела усмивка. — Самопредизвиканият оргазъм.

— „Абсолютният“? — Ребека изпълзява напред на голи колена, за да му предложи хляба, влажен, разтопен от съприкосновението с мократа й уста. — Два-ма души са…

— Двама души са това, което ти е било казано, че са — усмивката на Руди не е напълно самодоволна. През полето на нейното внимание, колкото и да е печално, минава фразата мъжко превъзходство… защо мъжете толкова превъзнасят тяхното мастурбиране? — Но в природата такова нещо е почти непознато. В повечето случаи изживяването е самотно. Познато ти е.

— Знам, че съществува едновременен оргазъм — е единственото, което успява да отвърне тя. Въпреки че двамата не са се любили, тя придава укорителна интонация на своите думи. Но Руди се отвръща, както правим, когато събеседникът ни току-що нескопосано е призовал към вяра, в която е невъзможно да навлезем повече.

Лени, с оглед на пропиляното време с Франц, е достатъчно наясно какво представлява самотния оргазъм. Първоначално неговата пасивност изобщо не й даваше възможност да стигне до кулминацията. После тя разбра, че е способна да си въобразява каквото пожелае и по този начин да запълва предоставената й от него свобода. Беше й по-удобно: тя можеше да мечтае за такива нежности между тях (после мечтаеше и за други мъже) — но стана по-самотно. Все пак бръчките й нямаше да се задълбочат чак толкова бързо, устата й нямаше да привикне да застива скована извън лицето, с което Лени изненадва непрекъснато себе си, замечтано детско лице, способно да я издаде на всеки, който я погледне, именно от типа на смекчена от подкожната мазнина неопределена уязвимост, караща мъжете да я охарактеризират като Зависимо Малко Момиче — бе забелязвала този поглед дори у Петер Захса, — а мечтата е същата, която тя се отправяше да търси, докато Франц стенеше затворен в своите мрачни желания за болка, мечта за нежност и светлина, за изкупление на злодейски престъпното й сърце от греховете, да не бъде принуждавана повече да бяга и да се съпротивлява, мъжът да пристига спокоен като нея и силен, улицата да се превърне в далечен спомен: тъкмо това е единствената мечта, която Лени най-малко може да си позволи тук. Тя знае каква роля трябва да изпълнява. Особено като има предвид, че Илзе я наблюдава все по-внимателно. Илзе няма да бъде използвана. Ребека продължава да спори с Ваня донякъде флиртувайки, Ваня опитва да вкара размяната на реплики в границата на интелектуалните правила, но еврейката се връща отново и отново към телесното… толкова чувствена: вътрешната страна на бедрата й точно над коленете, гладка като масло, напрежението във всичките й мускули, съсредоточеното лице, еврейският нос отвлича вниманието, подвежда, натрапчиво, езикът проблясва между дебелите устни… какво ли би било да се пъхнеш с нея в леглото? Да го направиш не просто с друга жена, а с еврейка… Тяхната животинска мургавина… настойчивите тласъци на потния задник в лицето й, черни косми около цепнатината образуват тънък тъмен полумесец около всяка кълка… извърнатото към рамото лице се усмихва с груб възторг… съвсем изненадващо наистина, по време на кратко прибежище в една светложълта стая, докато мъжете обикаляха из коридорите навън с дрогирани усмивки… „Не толкова силно. Гали ме нежно. Ще ти кажа кога да го правиш по-силно…“ Светлата кожа на Лени, невинната й физиономия, и по-тъмния оттенък на еврейката, нейната грубоватост, контрастира с деликатното телосложение и нежната кожа на Лени, тазовите кости опъват гладко паяжини надолу по слабините и около коремите, двете жени се приплъзват, сплитат, задъхват се, пъшкат… Знам, че съществува едновременен оргазъм… и Лени се пробужда сама — еврейката вече е отишла в някоя друга стая — без изобщо да е усетила момента, когато бе потънала в своя истински детски сън, плавна и мека промяна на състоянието, която с Франц просто никога не се бе случвала… С връхчетата на пръстите тя вчеса и разбухна косата си, за да покаже какво й е мнението за нощните посетители, после бавно слезе до баните, съблече се, без да обръща внимание чии очи са устремени в нея, и се плъзна във водата с телесна температура, в привичното й благоухание… И съвсем неочаквано, през крясъците и задушната влага, поради които изглежда й бе трудно да се съсредоточи, тя съзря, там горе на една от издатините, наблюдава я отгоре… Да, това беше Рихард Хирш от „Маузигщрасе“, преди толкова много години… и веднага осъзна, че лицето й никога не е изглеждало толкова уязвимо, видя го ясно в очите му…

Навсякъде около тях другите се плискаха, любеха, декламираха комични монолози, навярно бяха негови приятели — да, не е ли това Зиги, който плава по жабешки край тях, викахме му „Тролът“, ами че той не е пораснал и с един сантиметър оттогава… когато се връщахме у дома тичешком покрай канала, спъвахме се и падахме на възможно най-твърдия паваж на света, сутрин се будехме и виждахме сняг по спиците на колелата на вагоните, пара излизаща от ноздрите на стария кон…

— Лени. Лени. — Косата на Рихард е изпъната назад, златистото му тяло се привежда, за да я издърпа от замъглената вана, и я настани до себе си.

— Ти не си ли?… — Лени е смутена, не знае как да се изрази. — Някой ми каза, че не си се върнал от Франция… — Тя не отмества поглед от колената си.

— Дори френските момичета нямаше да могат ме задържат във Франция. — Рихард все още е тук: Лени чувства как той опитва да я погледне в очите: а и той говори толкова простичко, толкова е оживен, сигурен, че френските момичета трябва да са по-убедителни отколкото английските картечници… тя знае, и плаче вътрешно за неговата невинност, затова че той не може да е бил с никого там, че за него френските момичета все още са прекрасните и недостижими труженички на Любовта…

Сега в Лени нищо не личи от нейното продължително занимание, нищо. Тя е детето, което той гледаше през парковите пътеки, или срещаше крачещо бавно и уморено по улицата към дома, в златистобежовата светлина, лицето й, тогава още доста широко, сведено надолу, светлите вежди сбърчени, с раница на гърба, ръцете пъхнати в джобовете на престилката… някои от камъните в стените бяха бели като тесто… Лени може и да го бе забелязвала, когато се разминаваха, но той беше по-голям, винаги с приятели…

Сега приятелите не лудуват около тях, поутихват, държат се уважително, почти срамежливо, радват се за Рихард и Лени. „По-добре късно, отколкото никога!“ пронизително крещи Зиги с неговата интонация на подгонено джудже, и се надига на пръсти, за да налее майско вино в чашите на всички. Лени отива да й бъде изсветлена косата и направена нова прическа и Ребека я придружава. За първи път те говорят за планове, за бъдещето. Без да се докосват Рихард и Лени се бяха влюбили един в друг, както трябваше да стане още тогава. Подразбира се, че той ще я отведе със себе си…

Напоследък се появяват приятели от старата гимназия, носят екзотични храни и вина, нови наркотици, много лекота и откровеност по сексуалните въпроси. Никой не си прави труда да ходи облечен. Показват един на друг голите си тела. Никой не чувства тревога, или заплаха за размера на гърдите или пениса си… Прелестно разхлабване е обхванало всички. Лени репетира новото си име, „Лени Хирш“, дори от време на време, когато седи с Рихард на масата в кафенето сутрин: „Лени Хирш“ и той даже се усмихва, смутен, и опитва да отмести поглед, но не съумява да избегне нейните очи и накрая се обръща напълно срещу погледа й, засмива се гръмко, наистина радостно, протяга ръка и нежната му длан обгръща лицето й…

Една привечер на многообразни равнища от балкони, тераси, разпределена на различни височини публика, всички погледи устремени надолу, към общ център, групички от млади жени препасани с коланчета от зелени листа, високи иглолистни дървета, полянки, течаща вода и общонационална тържественост, Президентът насред своето запитване към Бундестага, с неговия добре познат гъгниво-хремав глас[350], относно разпределянето на огромна сума за военно предназначение, внезапно спира: „О, майната му…“ Fickt es, фразата, на която бе предопределено скоро да стане безсмъртна, ечи в небето, кънти над цялата страна, Ja, fickt es![351] „Ще върна всички войници по домовете им. Ще затворим оръжейните фабрики, ще изхвърлим всички оръжия в морето. Омръзна ми тази война. Омръзна ми да се будя всяка сутрин от страх, че ще умра.“ Изведнъж става невъзможно повече да го мразиш: той е човек, смъртен като всеки друг. Ще има нови избори. Левицата ще номинира жена, чието име изобщо не обявяват, но всички подразбират, че това ще бъде Роза Люксембург. Другите кандидати ще бъдат подбрани толкова безлични или неподходящи, че никой няма да гласува за тях. Ще бъде даден шанс на Революцията. Президентът е обещал.

Невероятна радост из баните, сред приятелите. Истински възторг: събитията в един диалектичен процес са неспособни да предизвикат такъв сърдечен взрив. Всички са влюбени…

АРМИЯ ОТ ЛЮБОВНИЦИ МОЖЕ ДА БЪДЕ ПОБЕДЕНА.

Руди и Ваня са подхванали спор за тактиката на уличната война. Някъде капе вода. Улицата настъпва и натискът й се усеща навсякъде. Лени знае това, ненавистно й е. Невъзможно е да отдъхнеш… налага се да вярваш на непознати, които вероятно работят за полицията, ако не сега то малко по-нататък, когато улицата ще стане непоносимо опустошена за тях… Иска й се да разполага с начини да опази детето си от улицата, но изглежда вече е много късно. Франц — Франц изобщо не е бивал за по-дълго на улицата. Все някакво извинение. Обезпокоен за безопасността, имало вероятност да попадне в случаен кадър на някой фотограф от онези с кожените палта, който все се шляят из периферията на действието. Или пък ще попита: „Ами какво ще правим с Илзе? Ако стане сбиване?“ Ако стане сбиване, какво ще правим с Франц?

Тя опитваше да му обясни за нивото, което достига човек, стъпил там с двата крака, когато губи страха си, напълно, прониква в мига, напасва идеално в неговите канали, метално сиви, но меки като латекс, и ето фигурите танцуват, всяка от тях заема предварително точно определеното й в уличната хореография място, проблясването на колена под светлосивата престилка докато забраденото момиче се навежда да вдигне паве, мъжът с черното сако и кафявия пуловер без ръкави, хванат и за двете ръце от полицаи, озъбен опитва да държи изправена главата си, възрастният либерал с мръсен бежов балтон отстъпва назад, за да избегне някакъв залитащ демонстрант, оглежда се над ревера „как смеете“ или „по-внимателно, дръпнете се от мен“, очилата му запълнени с блясъка на зимното небе. Ето го моментът и предлаганите от него възможности. Въз основа на малкото усвоена от нея висша математика, тя дори бе опитала да го разтълкува на Франц: когато Δt наближава нула[352], стреми се безкрайно към нея, отрязъците от време изтъняват все повече и повече, превръщат се в поредица от стаи и с приближаването на нулевата чиста светлина, стените на всяка от тях стават все по-сребристи и по-прозрачни… Но той поклащаше глава:

— Не е същото, Лени. Важното е функцията да бъде доведена до нейната граница. Δt е просто улеснение, за да бъде постигнато това.

Той умее, умееше само с няколко думи да попари всякакъв възторг. И то дори не с добре подбрани думи: правеше го инстинктивно. Когато ходеха на кино той заспиваше. Бе заспал посред „Нибелунгите“. Бе пропуснал нахлуването на хуна Атила от Изток, за да изтреби бургундите[353]. Франц обичаше киното, но го гледаше по този начин, със задрямвания и пробуждания.

— Ти си причинно-следствен човек — викаше тя. Как свързваше той видените от него фрагменти, когато очите му биваха отворени?

Той беше причинно-следственият човек: заяждаше се безмилостно с нейната астрология, наставляваше я в какво да вярва, а после отричаше.

— Приливи, радиосмущения, почти нищо друго. Невъзможно е промените там да създават промени тук.

— Не да създават, — опитваше тя да го коригира, — не и да предизвикват. Всичко върви заедно. Паралелно, а не последователно. Метафора. Символи и симптоми. Нанесени в различни координатни системи, не знам… — Тя не знаеше, а само опитваше да достигне някакво определено равнище.

Но той отвърна:

— Опитай по този начин да проектираш нещо, така че то да работи.

Двамата гледаха „Die Frau im Mond“[354]. На Франц му бе забавно, държеше се снизходително. Отбелязваше неточности в техническите детайли. Той познаваше някои от хората, правили специалните ефекти. А Лени видя във филма мечта за полет. Една от множеството възможни. Действителният полет и мечтата за полет вървят заедно. И двете са елементи от едно и също движение. Не А преди Б, а всички заедно…

Би ли могло при него да има нещо дълготрайно? Ако еврейският вълк Пфлаумбаум не бе запалил собствената си фабрика за бои до канала, Франц до края на живота им щеше да се трепе посвещавайки своя труд на невъзможния проект на евреина да разработи боя на релефни фигури, да разтваря кристал след търпелив кристал, с маниакално внимание да контролира температурите, така че при охлаждане аморфната спирала да успее, поне този път, внезапно да се промени, да се затвори на черти, точки, карета, шестолъчки — вместо това една ранна сутрин бе заварил почернелия обгорен скелет на фабриката, кутии с боя експлодирали в огромни червени и масленозелени плисъци, воня на обгорено дърво и нафта, а Пфлаумбаум кършеше ръце, ах, ах, ах, подлият му лицемер. И всичко това заради застраховката.

Известно време Франц и Лени гладуваха много, а Илзе растеше в корема й от ден на ден. Франц намираше само черна работа толкова лошо платена, че просто нямаше смисъл да ходи. Това го съсипваше. После една вечер в мочурливите покрайнини на града той ненадейно срещна стар приятел от мюнхенската политехника.

Цял ден нейният пролетарски съпруг бе обикалял из града, разлепваше афиши за някаква безгрижна кинофантазия на режисьора Макс Шлепциг, докато бременната Лени междувременно лежеше, в техния мебелиран сандък за смет в последния жилищен блок с двор, принудена да се обръща, когато болките в гърба й се усилваха. Отдавна бе притъмняло и силно застудяло, когато лепилото в кофата му свърши и всички афиши бяха разлепени — за да бъдат опикавани, късани и надрасквани със свастики. (Изглежда този филм е бил произведен за запълване на някаква квота. А може да е било печатна грешка. Но когато на датата посочена на афиша Франц отиде до киното, завари пълна тъмнина, подът на фоайето засипан с парчета мазилка, а някъде далеч в дъното на кинотеатъра ужасен трясък, като грохот от срутване на сграда, само че не се чуваха никакви гласове, никакво осветление, за да види какво става там… той извика, но разрушението продължаваше, гръмко скриптене някъде в недрата зад фасадното електрическото табло за обяви, което той едва сега забеляза, че е тъмно…) Беше се лутал, уморен до смърт, с километри на север, до Райникендорф, квартал на малки фабрики, ръждясала ламарина на покривите, бордеи, депа, настъпление на тухли към нощ и упадък, ремонтни цехове, където водата във ваните за охлаждане на изделията лежеше застояла и покрита с нечиста пяна. Светлинки разпръснати тук-там. Пустота, буренясали дворове, празни улици: квартал, където всяка нощ се троши стъкло. Сигурно вятърът го носеше по черния път, покрай стария армейски гарнизон, в който сега бе настанена местната полиция, между бараки и инструментални складове до телена ограда с врата. Тя бе отворена и Франц влезе. Долови шум, някъде отпред. Едно лято преди Световната война беше ходил с родителите си в Шафхаузен на ваканция и бяха взели електрическия трамвай до Рейнския водопад. Спуснаха се по стълба и излязоха на дървен павилион със заострен покрив и навсякъде около тях облаци, дъги, огнени пръски. И тътенът на водопада. Той се държеше за ръцете им, увиснал заедно с Мами и Папи сред облак студени капки, едва различавайки мокрото зелено петно на прилепените към периферията на водопада дървета или мъничките туристически лодки долу, които стигаха почти там, където потопът с грохот се изливаше в Рейн. Но сега, насред зимната сърцевина на Райникендорф, той беше сам и се препъваше с празни ръце в замръзналата кал прекосявайки обрасъл с брезички и върбички стар открит временен склад за амуниции, разбухнал в тъмнината до хълмове и затънал в тресавище. Някъде посред него се издигаше насип висок близо 15 метра, увенчан с бетонни казарми, а шумът иззад тях, шумът от водопад, се усилваше и извикваше спомени. Ето такива бяха завърналите се призраци, не хора, а форми на енергия, абстракции…

Тогава през една пролука в бруствера той видя мъничко сребърно яйце, изпод което излизаше равномерен, чист пламък и осветяваше фигурите на мъже в костюми, пуловери и балтони, които наблюдаваха от бункери или окопи. Това беше ракета на пробен стенд: провеждаше се статично изпитание.

Шумът начена да се променя, да прекъсва от време на време. На удивения Франц не му звучеше зловещо, а само различно. Но светлината ставаше по-ярка и наблюдаващите фигури изведнъж започнаха да приклякат зад укритията, а сега ракетата нададе пращящ рев, продължителен трясък, гласове крещяха залегни и той се просна на земята тъкмо когато сребърното яйце се разпукваше, ужасна експлозия, метал пропищя във въздуха точно където допреди миг той бе стоял прав, Франц прегърна земята с кънтящи уши, дори без да усеща студа, без да осъзнава в момента дали все още е в тялото си…

Приближиха се тичащи крака. Той вдигна поглед и видя Курт Мондауген. Цялата вечер, а може би и цялата година, вятърът ги бе сближавал. Франц бе стигнал до убеждението, че това е дело на вятъра. Повечето от юношеската пълнота вече бе заменена с мускулатура, косата оредяваше, лицето бе по-тъмно от всичко, което Франц бе наблюдавал на улицата онази зима, тъмно дори на фона на засенчените бетонни гънки и пламъците от разпръснатото ракетно гориво, но това определено беше Мондауген, седем-осем години бяха изминали, но двамата се разпознаха веднага. Бяха съквартиранти в една силно проветрива мансарда на „Либигщрасе“ в Мюнхен. (Тогава Франц бе съзрял в адреса добро знамение, тъй като един от неговите герои беше Юстус фон Либиг, герой на химията. По-нататък като потвърждение, курсът по теория на полимерите му бе преподавал професор-доктор Ласло Джамф, който бе последният в истинската приемственост, от Либиг към Август Вилхелм фон Хофман, към Хърбърт Канистър и до Ласло Джамф, пряка последователност, причина и следствие.) Пътуваха до Политехниката в раздрънкан тролей с три контактни пръта наподобяващи хилави крака на насекомо, които скърцаха по жиците над главите им: Мондауген учеше електротехника. След дипломирането бе заминал за Югозападна Африка, да работи по някакъв радиоизследователски проект. Известно време бяха кореспондирали, после прекъснаха.

Срещата на бившите съквартиранти продължи до много късно, в една бирария в Райникендорф, студентски крясъци сред пиещата работническа класа, ликуващ и претенциозен анализ на ракетното изпитание с драсканици по влажни хартиени салфетки, безразборно едновременно надприказване сред дима и шума край отрупаната с чаши маса, спорове за топлинни потоци, относителна тяга, разход на гориво…

— Изпитанието беше неуспешно. — Франц се клатушка под тяхната електрическата крушка в три или четири сутринта, с отпусната усмивка. — Беше провал, Лени, обаче те говореха само за успех! Двайсет килограма тяга и то само за няколко секунди, обаче никой не го е постигал досега. Просто невероятно е, Лени, че видях нещо, което никой не е правил досега…

Той възнамерява да я обвини, че му е създала рефлекс за отчаяние, предположи Лени. Но тя само искаше Франц да порасне, да възмъжее. Що за вандерфогелски[355] романтичен идиотизъм е да обикаляш цяла нощ из някакво блато и да се обявяваш за Дружество за Космическа Навигация[356]?

Лени бе отраснала в Любек, в редиците заможни къщи до река Траве. Гладки дървета засадени равномерно на калдъръмената улица по протежение на брега, свеждаха дълги клони над водата. От прозореца на нейната стая тя виждаше извисените над покривите на къщите две островърхи кули на катедралата. Нейното смрадливо мизерно съществувание в Берлин бе играло ролята само на декомпресионна камера — така трябва да е. Да се измъкне от дребнавата задушаваща бидермайерщина[357], а своите дългове ще изплаща в по-добри времена, след Революцията.

На шега Франц често я наричаше „Ленин“. Изобщо нямаше никакво съмнение кой е активният и кой е пасивният — но все пак Лени се бе надявала той да го надрасне. Говорила е с психиатри, знае какво представляват германските момчета в пубертета. Излежават се по гръб сред поляните и на планините, гледат небето, мастурбират и копнеят. Съдбата чака, тъмнина притаена в структурата на летния вятър. Съдбата ще те предаде, ще съкруши твоите идеали, ще те отведе в същата ненавистна дребнобужоазщина като на баща ти, който смуче лулата си по време на неделните разходки след черква, около редицата къщи край реката — ще те облече в сивата униформа на още един семеен мъж и без да гъкнеш даже, ще си прослужиш отреденото ти време, ще прелиташ от болка към дълг, от радост към работа, от ангажимент към неутралитет. Всичко това прави Съдбата с теб.

Франц я обичаше неврастенично, мазохистично, принадлежеше й, вярваше, че тя ще го отнесе на гръб, далеч, където Съдбата няма достъп. Сякаш това беше някаква тежест. Една нощ той се бе полусъбудил със заровено в подмишницата й лице, мънкайки: „Твоите крила… о, Лени, крилата ти…“ Но нейните крила могат да носят само нейното тегло и евентуално това на Илзе, известно време. Франц е непосилен товар. Нека да си търси полета на „Ракетенфлугплац“, където ходи, за да го използват военните и разните му картели. Нека да лети до мъртвата луна, ако ще…

Илзе е будна и плаче. Цял ден без храна. Все пак трябва да опитат при Петер Захса. Той сигурно ще има мляко. Ребека протяга остатъка от коравия крайшник, който бе дъвкала.

— Ще й хареса ли това?

Не се забелязва нещо много еврейско в нея. Защо половината известни й левичари са евреи?

И веднага си припомня, че Маркс е бил евреин. Расов афинитет към книгите, теорията, равинска любов към гръмогласните спорове… Тя дава крайшничето на дъщеря си, взема я в ръце.

— Ако той дойде тук, кажи му, че не си ме виждала.

Пристигат у Петер Захса по тъмно. След малко ще започне сеанс. Тя веднага се засрамва заради раздърпаното палто и памучната рокля (много къса), протрити обувки и отсъствие на бижута. Поредните еснафски рефлекси… по-скоро остатъци, надява се тя. Но повечето от жените са възрастни. Останалите са прекалено ослепително красиви. Хммм. Мъжете изглеждат по-богати от обикновено. Лени забелязва тук-там сребърни свастики. Вината на масите са от великолепните реколти от 1920-та и 1921-ва. „Шлос Фолтрад“, „Целтингер“, „Писпортер“ — явно поводът е тържествен.

Тази вечер задачата е да бъде осъществен контакт с покойния министър на външните работи Валтер Ратенау[358]. В гимназията Лени често беше пяла заедно с другите деца прелестния антисемитски припев от онова време:

Гръмнете евреина Ратенау,

Проклетата еврейска свиня…[359]

След като го убиха, няколко седмици поред тя не пя нищо, уверена, че макар пеенето й да не бе причинило атентата, то най-малкото бе изиграло ролята на пророчество, на заклинание…

Тази вечер посланията са особени. Въпроси към бившия министър. Тече процес на деликатен подбор. Съображения за безопасност. Достъпът до салона на Петер е разрешен само на точно определени хора. Отхвърлените стоят навън, клюкарстват, оголват венци от напрежение и движат непроизволно ръце… Тази седмица големият скандал около „СИ Фарбениндустри“ е свързан с неговата многострадална дъщерна компания „Шпотбилигфилм“[360], където цялото ръководство щяло да бъде сменено, защото предложили на ВКВС[361] проект за разработка на нов въздушнопреносим лъч, който в радиус от десет километра можел да ослепи напълно всичко живо. Контролна комисия по предложенията в „СИ Фарбен“ навреме разгадала опита за измама. Горката „Шпотбилигфилм“. Никому от представителите на нейната колективна мисъл не дошло на ум в какво би превърнало такова оръжие пазара на бои през следващата година. Отново манталитет от типа Залезът на боговете[362]. Оръжието било известно под названието L-5227, а L означава „Licht“, т.е. светлина, още един комичен немски евфемизъм, тъй както „А“ в маркировката на ракетите обозначава „агрегат“, или СИ означава Interessengemeinschaft[363], т.е. общност на интересите… ами случаят с натравянето с катализатор в Прага — вярно ли е, че целият персонал на Група VІБ от Центъра за Радиохимия на Умопомраченията[364] бил отлетял по тревога на изток, а отравянето е сложно, със селен и телур… названията на отровите отрезвяват разговора, като споменаването на рака…

Отбраното общество, удостоено да присъства тази вечер на сеанса, включва представители на корпоративната нацистка върхушка и Лени разпознава сред тях самия господин Смарагд, изпълнителен директор на филиала на „СИ Фарбен“, откъдето известно време бяха проявявали интерес към съпруга й. Но после контактите внезапно бяха прекъснати. Щеше да бъде загадъчно и леко зловещо, като изключим това, че в онези дни за всичко можеше да бъде обвинявана икономиката…

Сред множеството очите й срещат тези на Петер.

— Напуснах го — прошепва тя, кимайки докато той се ръкува.

— Можеш да оставиш Илзе в някоя от спалните. Да поговорим по-късно, а? — Тази вечер очите му определено гледат косо, подобно на фавън. Ще приеме ли, че тя не е негова, също тъй както и не принадлежи вече на Франц.

— Да, разбира се. Какво става?

Той изсумтява, в смисъл не са ми казали. Те го използват, използвали са го, различни те, близо десет години. Но Петер изобщо не знае как точно, освен понякога съвсем случайно, доловен намек, прихванати усмивки. Изкривено и навеки замъглено огледало, усмивките на клиентите…

Защо им е притрябвал Ратенау тази вечер? Какво в действителност е прошепнал Цезар на своето протеже, докато е падал? Et tu, Brute[365], официалната лъжа, общо взето е всичко, което можеш да очакваш да чуеш от тях и не обяснява абсолютно нищо. Моментът на покушението настъпва при обединяването на властта и невежеството на властта и арбитърът е Смъртта[366]. Когато единият говори на другия, той не отбелязва „И ти ли Бруте“ просто така, колкото да мине времето. Случващото се е една толкова ужасяваща истина, че историята — в най-добрия случай конспирация, невинаги между джентълмени, с цел измама — никога няма да я признае. Истината ще бъде потискана или в особено елегантни времена ще бъде маскирана като нещо друго. Какво ще трябва да каже Ратенау за стария начин на раздаване на правосъдие, след като моментът е отминал и той от години води своето ново съществуване от другата страна? Вероятно не е нещо кой знае колко необикновено в сравнение с онова, което може да е произнесъл в момента, когато ударът е възпламенявал неговата простосмъртна нервна система, когато Ангелът е връхлитал…

Но те ще видят и разберат. Според разправяните за него истории, Ратенау е бил пророк и архитект на картелизираната държава. От нещо, започнало като малобройно бюро във Военното министерство в Берлин, той е координирал германската икономика по време на Световната война, контролирал е доставки, квоти и цени, преодолявал и унищожавал препятствията на секретността и собствеността разделящи една фирма от друга — един корпоративен Бисмарк, пред чиято власт никоя счетоводна книга не е била достатъчно неприкосновена, никой договор не е бил достатъчно таен. Баща му, Емил Ратенау основал AEG[367], германската Всеобща Електрическа Компания, но младият Валтер бил нещо повече от наследник на индустриалец, той бил философ с прозрение за следвоенната Държава. Той разглеждал водещата се война като световна революция, от която ще произлезе не Червен комунизъм нито разюздана Десница, а една рационална структура, където бизнесът ще бъде действителната законна власт — структура, напълно логично основана на онази, проектираната от него в Германия за водене на Световната война. Такава е официалната версия. Достатъчно грандиозен замисъл. Но изпълнителният директор Смарагд и колегите не са тук, за да им бъде повтаряно нещо, в което вярват дори широките народни маси. Ако човек е достатъчно параноичен, това би му изглеждало почти като сътрудничество между двете страни на стената, материя и дух. Какво знаят те, което не е известно на безвластните? Каква ужасна структура се крие зад фасадата на многообразието и предприемчивостта?

Черен хумор. Проклета салонна игра. Смарагд всъщност няма как да повярва на нещо такова, специалистът и ръководителят Смарагд. Той може само да иска тайни знаци, поличби, потвърждения на вече съществуващото, на което да се кикоти сред Херенклуб[368]: „Имаме дори благословията на евреина!“ Каквото и да им бъде поднесено тази вечер посредством медиума, те ще го изопачат и редактират в благословия. Което е пример за рядко срещано, необикновено презрение. Лени намира диван в едно тихо ъгълче на стая пълна с китайски драпировки и слонова кост, ляга, провесила единия крак и опитва да се отпусне. Франц навярно се е върнал от неговия ракетен полигон и премигва под лампата, докато съседката, госпожа Зилбершлаг, му връчва последната записка от Лени. Тази вечер посланията, донесени от светлините на Берлин… неонови, от нажежавани нишки, звездни… посланията се сплитат в информационна мрежа, която никой не може да избегне…

— Пътеката е свободна — глас задвижва устните и напрегнатия бял гръклян на Захса. — След известно време бивате принуден да вървите по нея, крачка по крачка. Ала тук ще имате удобен случай да видите цялата форма наведнъж, аз обаче не мога, не съм стигнал чак толкова далеч, но е позната на много хора като ясно присъствие… всъщност „форма“ не е точната дума… Ще бъда откровен с вас. Все по-трудно ми е да се поставям на ваше място. Повечето от нас мислят, че вашите проблеми, дори и тези от световно значение, са дребнави отклонения. Отправяте се на лъкатушещ и труден път, който смятате за широк и прав, за аутобан осигуряващ спокойно пътуване. Има ли смисъл да ви убеждавам, че всичко, което приемате за истинско, е илюзия? Не съм уверен дали ще ме слушате или просто ще ме пренебрегнете. Вие искате да знаете само за вашата пътека, за вашия аутобан. Добре. Бледомораво: това е включено в тенденцията. Откриването на пепелноморавия цвят или мовеина, идването на пепелноморавия цвят до вашето ниво. Слушате ли ме, господин изпълнителен директор?

— Слушам ви, господин Ратенау — отвръща Смарагд от ДИ „Фарбен“.

— Има финикийски пурпур, кървавочервено, тъмно синьо и други багрила на основата на катрана, обаче най-важен е пепелноморавия цвят. Уилям Пъркин го е открил в Англия, но той е бил обучаван от Хофман, който е бил ученик на Либиг. Има приемственост. Ако е кармическа, тя е само в много ограничен смисъл… още един англичанин, Хърбърт Ганистър и поколението обучени от него химици[369]… По-нататък следва откриването на „онейрина“. Питайте вашия човек Вимпе. Той е експертът по циклизираните бензилизохинилини. Проучете клиничните въздействия на медикамента. Не знам. Изглежда вие ще можете да изследвате това направление. То се приближава до линията на пепелномораво-Пъркин-Ганистър. Но аз разполагам само с молекулата, скицата… „Метонейрин“ под формата на сулфат. Не в Германия, а в Съединените Щати. Има връзка със Съединените Щати. Връзка с Русия. Защо смятате, че ние с фон Малцан прокарахме докрай Рапалския договор[370]? Необходимо бе да продължим на изток. Вимпе ще ви каже. V-човекът Вимпе[371] беше от постоянното присъствие там. Защо мислите, че толкова много искахме от „Круп“ да им продават селскостопански машини? Това също бе част от процеса. Тогава все още не го осъзнавах толкова ясно както сега. Но знаех какво трябва да направя.

— Да вземем например каменните въглища и стоманата. Има едно място, където те се срещат. Пограничното състояние между въглищата и стоманата е катранът. Представете си въглищата, дълбоко в земята, мъртвешки черни, никаква светлина, това е самата същност на смъртта. Древна праисторическа смърт, биологически разновидности, които никога вече няма да видим. Стареят, чернеят, улягат все по-дълбоко на слоеве безкрайна нощ. На повърхността излиза стоманата, пламтяща, бляскава. Но за да бъде произведена стоманата, от първоначалните въглища трябва да бъдат извлечени по-тъмните и по-тежки катрани. Земни екскременти, прочистени за облагородяването на искрящата стомана. Пренебрегвани…

— Възприемахме го като производствен процес. Но то е нещо повече. Ние пренебрегвахме катраните. В този праисторически тор чакаха хиляди различни молекули. Това е символ на откровението. На разкритието. Това е едно от значенията на пепелноморавото или мовеина, първият нов цвят на Земята, изскочил на земната светлина от своя гроб намиращ се на километри и геологически ери надълбоко. А има и друго значение… приемствеността… Засега не мога да виждам чак толкова надалеч…

— Но това е цялата интерпретация на живота. Истинското движение не е от смъртта към някакво прераждане. То е от смъртта към преобразяването след смъртта. В най-добрия случай ще полимеризирате няколко мъртви молекули. Но полимеризацията не е възкресяване. Вашето СИ „Фарбен“ имам пред вид, господин изпълнителен директор.

— Аз бих я определил като нашето СИ — отвръща Смарагд по-хладно и по-резервирано от обичайното.

— Тука вие ще се оправяте. Ако повече ви харесва да го обозначавате като взаимодействие, нямам нищо против. Докато съм ви потребен, ще бъда тук. Не е нужно да ме слушате. Вие смятате, че предпочитате да слушате за това, което наричате „живот“: нарастващият, органичен картел. Но това е само още една илюзия. Един много умен робот. Колкото по-динамичен ви се струва, че е, толкова по-надълбоко прониква и по-мъртъв става той в действителност. Вижте комините, как се размножават и раздухват отпадъците от първоначалния отпадък над все по-голяма площ от града. Структурно те са най-силни и устойчиви на натиск. Както всички вие знаете, един комин може да издържи на всякаква експлозия, дори на ударната вълна от новите космически бомби. — Краткотраен шепот около масата съпровожда последните му думи. — Значи устойчивостта на структурите улесняващи смъртта. Смърт превърната в нова смърт. Усъвършенства своето господство, точно както заровените въглища повишават своята плътност, покриват се с нови пластове, епоха върху епоха, град върху разрушен град. Това е знакът на интерпретаторката Смърт.

— Тези знаци са действителни. А те са и предвестници на един процес, който следва същата форма и същата структура. За да го проумеете ще трябва да следвате знаците. Всякакви приказки за причина и следствие са мирска история, а светската история е отвличаща вниманието тактика. Полезна за вас, джентълмени, но за нас тук, вече не. Ако желаете истината, знам, че това е само предположение, вие трябва да се вгледате в технологията на тези факти. И дори в сърцевините на определени молекули, защото в края на краищата именно те диктуват температурите, наляганията, скоростите на изтичане, разходите, приходите, формите на кулите…

— Трябва да зададете два въпроса. Първият: каква е истинската същност на органичния синтез? И после: каква е истинската същност на контрола?

— Вие мислите, че знаете, хванали сте се здраво за вашите убеждения. Но рано или късно ще трябва да ги пуснете…

Следва продължително самовъзстановяващо се мълчание. Някои се въртят в столовете, но кутретата на седящите около масата остават сплетени.

— Господин Ратенау? Ще ми кажете ли едно нещо? — Това е Хайнц Рипенщос, неукротимият нацистки шегобиец и безделник. Присъстващите започват да се кискат, а Петер Захса вече тръгва към своята стая. — Бог наистина ли е евреин?

□ □ □ □ □ □ □

Пъм, Истърлинг, Дромонд, Ламплайтър, Спектро са звездите върху коледната елха на доктора. Блещукат в тази най-свята нощ. Всяка от тях е студено известие за безизходни положения, за слънца, които ще отказват да стоят на местата си, но ще отлитат на юг, все на юг и ще ни оставят в един безкраен север. Но Кевин Спектро е най-ярката, най-далечната от всички звезди. И множеството се тълпи в Найтсбридж[372], и по радиото звучат неспирно коледни песни, и в метрото е човешко гъмжило, а Пойнтсман е съвсем сам. Но той е получил своя коледен подарък, фа ла ла, и тази година не е нужно да се задоволява с консервирана кучешка храна, приятелчета, защото Пойнтсман има своето собствено чудо и детето истинско човешко същество, вече пораснало и възмъжало, но все така носещо сега някъде в мозъчната кора на Слотроп малко от детството на самата Психология, да, чиста неподправена история, инертна, капсулирана, неподдала се на въздействието на джаз, депресия, война: тъй да се каже надживяване на част от самия д-р Джамф, сега покойник, след смъртта, след пресмятането на оная, на оная стара централна камера, разбирате нали…

Той няма кого да попита, няма с кого да сподели. Сърцето ми, чувства той, сърцето ми прелива сега от такава жизненост и надежда… Вестите от Ривиерата са прекрасни. Тук, за разнообразие, експериментите започват да вървят гладко. Използвайки неизвестно загадъчно припокриване, всеобщо разпределение на суми или някакъв амортизационен фонд, бригаден генерал Пудинг дори бе увеличил финансирането за ЛАИ[373]. И той също ли чувства силата и възможностите на Пойнтсман? Или просто се застрахова?

Денем Пойнтсман понякога очарован констатира, че пенисът му е в ерекция. Започва да се шегува, английски павловистки закачки, и почти всички произлизат от една злощастна случайност: латинското cortex се превежда на английски като bark („кора“), а да не говорим за известната хумористична връзка между кучетата и дърветата[374] (твърде долнопробни и повечето хора в РИБИ са достатъчно благоразумни да ги избягват, но шегите са блестящи остроумия в сравнение с нестандартните закачки, като например великолепната „Какво подметнал лондончанинът-кокни на каубоя от Сан Антонио?“). По време на ежегодното коледно тържество на РИБИ, в даден момент Моди Чайлкс завежда Пойнтсман в стаичка изпълнена с беладона, марли, лабораторни стъклени пипети, фунии и миризма на хирургическа гума, където тутакси пада на червените си колене, разкопчава панталона му, докато той, объркан, о Божичко, гали косата й, несръчно я разтърсва и избутва от пристягащата я виненочервена лента; охо-о, какво е това, една истинска, загладена и румена, жарка робиня с шушкащи чорапи, минет, да, тъкмо сред тия зимно бледи болнични коридори, и далечният грамофон свири румба, до тях долитат баси, ксилофони, маримби, изпълнени с копнеж вълни от тропически струнни тонове, там всички танцуват на голия под, и черупката на старата паладинска сграда, раковина от хиляди килийки, се разхлабва, кънти, прехвърля музикални акценти по стените и напречните греди… дръзката Мод, това е невероятно, поема розовия кур на павловеца докъдето той може да влезе, брадичката й вертикално на ключиците като гълтач на саби и, отпускайки го, всеки път издава лек женствено сподавен звук, изпарения от скъпо шотландско уиски се разнасят като аромат от цветя, и ръцете й тръгват нагоре, захващат увисналото вълнено дъно на панталоните му, мачкат, разгъват, приглаждат — всичко става толкова бързо, че Пойнтсман само се олюлява, мига като пиян, чуди се дали не сънува или е открил идеалната смесителна пропорция, опитва да си я припомни, денем амфетаминов сулфат 5 мг през 6 часа, снощи преди лягане 0,2 г натриев амобарбитал[375], тази сутрин подборка витаминови капсули на закуска, по 30 мл. алкохол да кажем през час за последните… колко кубически сантиметра прави това, и о Исусе Христе, празня се. Празня ли се? Да… ами добре… а Мод, милата Моди, гълта и не изпуска нито капка… спокойна усмихната, най-после отпушена, тя връща омекващохуестия ястреб в неговото студено ергенско гнездо, но остава коленичила още малко в стаичката на този момент, този продухван от течение и облят в бяла светлина момент, някаква мелодия от Ернесто Лекуона, може би „Сибоней“[376], стига до тях по коридорите, дълги като морски пътища назад към зелените плитчини, хлъзгавите каменни назъбени крепостни стени и палмовите кубински вечери… викторианска поза, нейната буза е притисната в крака му, ръката му с издути вени е върху лицето й. Обаче не ги видя никой, тогава и никога след това, и в предстоящата зима, тук и там, погледите им ще се срещат и тя ще започне да почервенява като коленете си, ще го посети един-два пъти може би в неговата стаичка в лабораторията, но така или иначе това между тях никога няма да се повтори, тези внезапни тропици в притаения дъх на войната и английския декември, този момент на абсолютен покой…

Няма на кого да се довери. Мод със сигурност знае, че кроят някаква шмекерия, нали през нейните ръце минават финансите на РИБИ, нищо не й убягва. Но той не може да й каже… или най-малкото не може да й каже всичко, нито за точните условия на своята надежда, той никога, дори и на себе си… тя лежи някъде напред в тъмнината, спотайва се обратно, от ужас, от перспективата всички надежди все пак да бъдат съкрушени и той да намери единствено смъртта си, тази тъпа, куха шега, в края на този Павловски Път.

Сега и Томас Гуенхидуи долавя промяната, разклоняваща се по лицето и походката на неговия колега. Дебел, с преждевременно побеляла дядомразовска брада, приведен, разчорлен шегобиец, непрекъснато изпълнява някакви номера, опитва да приказва двояко, уелски провинциално комичен говор или диамантено несломим тон изричащ неприятни истини, по избор на слушателя. Певческият му глас е невероятен, в свободното време той се разхожда край оградените с мрежа писти в търсене на по-големи самолети, защото обича да репетира басовата партия от „Корона“[377], докато въздушните крепости излитат с пълна мощ, но дори и тогава гласът му, разтърсващ костите, чист и надвикващ бомбардировачите, се чува чак до Стоук Поуджес. Веднъж една дама от Лутън-Ху, Бедфордшър, бе писала до вестник „Таймс“ да пита кой е човекът с прекрасния нисък глас изпълняващ „Корона“. Някоя си госпожа Снейд. Гуенхидуи е любител на обилната пиячка, предимно етилов спирт размесен в стила на типични за луд учен респектиращи и чудновати отвари с говежди бульон, гренадин, сироп за кашлица, предизвикващи оригване горчиви настойки от шлемник, валерианов корен, дяволска уста, венерина пантофка, всъщност каквото падне. Като представител на здравия алкохоличен стил възпят в национални легенди и балади, той е пряк потомък на уелсеца от „Хенри V“, който се щурал тук-там и подканвал хората да ядат Праза му[378]. Обаче тежкоподвижен пияница той определено не е. Пойнтсман никога досега не е виждал Гуенхидуи седнал или неподвижно стоящ; той непрекъснато снове напред-назад стой! спри! стоп! негодници, между дългите редове с болни или умиращи лица, и даже Пойнтсман е забелязал грубоватата любов в неговите най-незначителни жестове, задъхването и промяната на тона му. Те са негри, индийци, евреи ашкенази, и говорят на диалекти, които не можеш да чуеш на „Харли Стрийт“[379]: били са морени от глад, простудявани, бомбардирани, мизерно подслонявани, и лицата им дори и детските, до едно притежават някакво древно познанство с болката и житейските превратности, удивляващо Пойнтсман, повече загрижен и раздвоен относно Уест-Ендските регистри на благовъзпитаните знаци и симптоми, психически анорексии и запеци, които уелсецът едва ли би търпял. В отделенията под контрола на Гуенхидуи у някои пациенти ОМС[380] са занижени до ~35, ~40. Белите линии върху рентгеновите призраци на кости се удебеляват, сивите налепи под езиците гледани през микроскопа с набръчкани черни стени, разцъфтяват в облаци Венсанистки нашественици[381] с наточени противно-хищни зъбчета и търсят начин да разяждат авитаминозната тъкан, от която произхождат. Съвсем друга територия, нали.

— Не знам бе, човек, не, не знам — измъква той с бавно движение дебела ръка изпод късата бежова наметка и маха назад към болницата, докато вървят сред падащия сняг. За Пойнтсман разделението е очевидно, тук монаси и катедрала, там войници и гарнизон, ала не и за Гуенхидуи, част от когото остава назад като заложник. Улиците са пусти, Коледа е, двамата вървят тежко и бавно нагоре към дома на Гуенхидуи, докато безмълвната снежна завеса неспирно се стеле между тях и изподупчените болнични стени, които се отдалечават в каменен паралакс[382] в белия сумрак. — Колко са упорити. Бедните, негрите. И евреите! Уелсците, да, уелсците също някога са били евреи, нали? Едно от изгубените еврейски колена, черно племе, което с векове е бродило по земята? о-о невероятно странстване. И най-после достигнало Уелс[383].

— Уелс…

— Установили се там и станали уелсци. Ами ако всички ние сме евреи, а? всички разхвърляни като семена? и още от много, много отдавна продължаваме да излитаме от прастарата шепа. Уверен съм в това, мой човек.

— Разбира се, Гуенхидуи.

— Не сме ли всички евреи? А ти?

— Не знам. Днес не се чувствам евреин.

— С други думи, не усещаш ли, че отлиташ надалеч? — Той има предвид сам и отделен завинаги: Пойнтсман разбира какво иска да каже Гуенхидуи. И, колкото и да е изненадващо, това го трогва. Сега той усеща коледния сняг в цепнатините на ботушите си, през които хапещият студ опитва да проникне. Периферното му зрение регистрира бозавия вълнен фланг на Гуенхидуи, цветно петно, съпротива срещу този избеляващ ден. Отлита. Отлита надалеч… Гуенхидуи, милиони ледени иглички падат косо върху увитата му в наметката грамада, в този момент изчезването на неговата раса изглежда тъй неправдоподобно, че оттам, където се крие Гуенхидуи се връща познатия криволичещо пиянски бъбрив страх, Проклятието на Книгата, а тук пред него е човекът, който Пойнтсман наистина с цялата своя подла душица желае да види защитен и опазен… въпреки че е прекалено стеснителен или горд, дори само за да се усмихне на Гуенхидуи, без да му държи речи, обясняващи и заличаващи усмивката…

Посрещат ги тичащи и лаещи кучета. Пойнтсман ги следи с Професионален Поглед. Гуенхидуи тананика „Аберистуит“[384]. Появява се Естел, дъщерята на портиера, с едно-две треперещи деца в краката и коледна бутилка с нещо парливо, но вътрешно силно загряващо гърдите около минута след изпиването му. Коридорите вонят на пушек от въглища, пикня, карантия, снощно готвено месо със зеленчуци. Гуенхидуи отпива направо от бутилката, подхваща обичайните закачки и опипване на Естел като същевременно играе на криеница с по-малкия й син Арч, който се мушва зад широкия задник на майка си и тя опитва да го шляпне, но той е много бърз.

Гуенхидуи издиша върху газовия брояч, който изцяло е замръзнал, процепът му е стеснен и не приема монети. Ужасно време. Той го заобикаля, обсажда, ругае го, приведен като екранен любовник, полите на наметката му се разтварят и го обгръщат… Гуенхидуи сияе като слънце…

Отвъд прозорците на всекидневната се точи редица оголени тополи в армейска тоналност, канал, заснежено жп депо, а зад него дълга назъбена купчина отпадъчни въглища, все още димящи след вчерашната Фау-бомба. Падащият сняг отнася настрани, накъдря, изправя и връща на земята валма пушек.

— Това е възможно най-близкото попадение — Гуенхидуи е до печката, а във въздуха се носи киселата миризма на сярна кибритена клечка. След малко все още нащрек пред газовия котлон: — Пойнтсман, искаш ли да чуеш нещо наистина параноично?

— И ти ли също?

— Да си разглеждал картата на Лондон напоследък? Цялата тази метеоритна напаст от Фау-оръжия стоварена тук, чат ли си. Не върху Уайтхол, където би трябвало да бъдат хвърлени, а върху мен, това по моему е чисто и просто га-дост.

— Ау, какво непатриотично подмятане.

— О, много ти е притрябвало да ми вярваш. — Гуенхидуи кашля и плюе в легена. — Че защо да ми вярваш? Тежкари от „Харли Стрийт“, Бога ми!

Това е стар номер на Гуенхидуи, да дразни членуващия в Кралския хирургически колеж. Някакъв необичаен вятър или рязка температурна разлика в небето донася до тях плътното хорово бръмчене на американските бомбардировачи: белият „Гиманфа Гану“[385] на Смъртта. По плетеницата от релси по-долу безшумно пълзи маневрен локомотив.

— Падат според Поасоновото разпределение — отбелязва Пойнтсман тихо, сякаш всеки може да оспори думите му.

— Несъмнено, мой човек, несъмнено. Отлично наблюдение. Но падат само върху шибания Ист Енд, нали. — Арч или някой друг беше нарисувал в кафяво, оранжево и синьо фигурата на Гуенхидуи, понесъл докторска чанта успоредно на плоската линия на хоризонта покрай зелена газостанция. Чантата е пълна с бутилки джин, Гуенхидуи се усмихва, от гнездото в брадата му се подава червеношийка, небето е синьо, а слънцето жълто. — Но ти замислял ли си се защо? Ето ти сега един параноик от лондонското Сити. Всичките тези дълги и предълги векове бивал култивиран из провинцията? като разумно същество. Актьор, фантастичен мим, Пойнтсман. Фалшифицирал всички правилни сили? Икономическите, демографските? О, отгоре на всичко и случайните, нали виждаш.

— Кво да „виждам“? Не виждам. — На фона на прозореца и осветено контражурно от белия следобед, лицето на Пойнтсман е невидимо, с изключение на проблясващ във всяко око миниатюрен ярък полумесец. Ще пропъхне ли ръка назад да опипа за райбера на прозореца? Значи вълненият уелсец е полудял, а?

— Не ги виждаш — покритата със стоманени петна човка на лебеда бълва пара в стегната брокатена плетеница, — не виждаш негрите и евреите в тяхната тъмнина. Не можеш. Не чуваш тяхната тишина. Толкова си привикнал с дърдоренето и светлината.

— Във всеки случай привикнал съм с техния лай.

— През моята болница минават само неудачници, виждаш ли. — Гледа със скована, пиянски глупава усмивка. — Какво мога да изцеря? Мога само да ги връщам обратно, отново навън? Обратно към онова? Все едно че се намираме в Европа, хвърляме ги в скотобойната после всички ги превързваме, шинираме и тъпчем с медикаменти до постигането на някакво минимално състояние, за да продължаваме с избиването им.

— Хайде, хайде, не знаеш ли, че сме във война? — И така заедно с чашата, Пойнтсман получава ужасна гримаса. В интерес на истината, той се надява с помощта на идиотски неуместности да отклони Гуенхидуи от темата за параноика от лондонското Сити. Пойнтсман би предпочел да говорят за постъпилите днес в болницата жертви на ракетния обстрел. Но това е прогонване на духове, човече, сякаш поетът връща своята песен обратно в тишината, заклина белите ездачи, и Гуенхидуи, за разлика от Пойнтсман, знае, че това е част от плана за деня, да седи в тази гадна стая и да вика в именно такава глухота: че г-н Пойнтсман ще играе именно себе си — неестествен, раздразнителен, неразбиращ…

— В някои градове богатите живеят по височините, а бедните обитават ниските места. В други, богатите населяват крайбрежието, докато бедните трябва да поминуват във вътрешността на страната. А сега в Лондон мизерността се разраства с разширяването на реката към морето. Аз питам само, защо? Заради корабите ли? Защото системата на земеползването е още от Индустриалната Ера ли? Не сме ли свидетели на древни племенни забрани, оцелели през всичките английски поколения? Не. Истинската причина е Заплахата От Изток, нали. И от Юг: от по-голямата част от Европа, определено. За хората тук бе предвидено да паднат първи. Ние сме заменими, а онези от Уест Енд и северно от реката, не са. О, не твърдя, че Заплахата има една или друга определена форма. Политическа не е. Сънищата на параноика от лондонското Сити са недостъпни за нас. Сити вероятно е сънувал някой друг, вра-жес-ки град, който плава в морето, за да нахлуе в ус-тие-то на ре-ка-та… или вълни от тъмнина… огнени вълни… Може би сънува, че отново е погълнат от огромния без-мъл-вен Конти-нент Майка? Не е моя работа какво сънува Сити… Но ако Си-ти беше нарастващ през вековете ту-мор, непрекъснато променящ се, за да съответства точно на проме-нящата се фор-ма на собствените му най-лоши по-тай-ни стра-хове? Очуканите пионки, посраменият офицер и страхливият кон, всички, които сме шкартирали и безвъзвратно изгубили, са изоставени тук, незащитени, очак-ващи. Известно беше, не го отричай, беше известно, Пойнтсман!, че някой ден фронтът в Ев-ропа трябва да се развие така? Да се измести на изток и ракетите да станат необходими, и беше известно, как и къде раке-тите няма да долетят. Питай твоя приятел Мексико? Виж на неговата карта плътностите на попаденията? Изток, изток и южно от реката, където живеят всичките хлебарки, там попаденията са най-нагъсто, приятелю.

— Прав си, Гуенхидуи — разсъдително, отпивайки от чая — това е много параноично.

— Такава е истината. — Гуенхидуи вече е извадил празничната бутилка Vat 69 и се кани да налее. — Наздраве за бебетата. — Ухилен, напълно превъртял.

— Какви бебета, Гуенхидуи?

— Ами аз със-тавям една лично моя карта, нали? Нана-сям дан-ни от родилните отделения. Родените по време на този Блиц също следват Поасоново разпределение.

— Е, тогава наздраве за тази странност. Горкичките.

По-късно, на свечеряване, изпод ламперията излизат като феи няколко много тъмни, огромни червено-кафяви хлебарки и потеглят тромаво към килера, бременните майки-хлебарки също, с миниатюрни прозрачни съпровождащи хлебарчета точещи се като придружаващи кораби, които охраняват морски конвой. Чуваш ги нощем, по време на много късните затишия между бомбардировачите, стрелбата на зенитките и падащите ракети, шумни като мишки, дъвчат хартиените чували на Гуенхидуи, след себе си оставят струйки и следи от лайна с цвета на обвивките им. Те като че ли не си падат много по меките храни, плодове, зеленчуци и подобни, предпочитат твърда леща и фасул, неща, които могат да дъвчат, хартия, пластмасови прегради, да пробиват твърди плоскости, защото са труженици на обединението. Коледни хлебарки. Били затънали дълбоко в сламата на Витлеемските ясли, залитали, препъвали се и катерели, падали просветвайки в тъмночервено сред златистата зарешетена слама, която създавала у тях впечатлението, че се простира с километри нагоре и надолу и създава годен за ядене жилищен свят, тук-там прегризвали отвори в него, за да прекъснат някой тайнствен сноп от вектори, които да запратят съседните хлебарки презглава надолу край теб, задниците вирнати и антенките увиснали, докато ти се държиш с всичките си крачета, разтърсван от непрестанните вибрации на златистите стебла. Застоял свят: температурата и влажността остават почти непроменени, дневният цикъл приглушен само до леко равномерно потрепване на светлина, светло златиста, старо злато, сенки и после обратно. Навярно до теб от невидимата далечина стига плач на дете, като вълни от енергия, почти неосезаеми, често пренебрегвани. Твоят спасител, нали…

□ □ □ □ □ □ □

Двете златни рибки в аквариумчето образуват зодиакалния знак Риби, обърнати, глава към опашка, съвсем неподвижни. Пенелопи седи и се взира в техния свят. Има потънало малко галеонче, порцеланов гмуркач във водолазен скафандър, красиви камъчета и миди, които Пенелопи и сестрите й са донесли от морето.

Леля Джесика и чичо Роджър се прегръщат и целуват навън в кухнята. В коридора Елизабет дразни Клер. Майка им е в тоалетната. Котката Сути спи на стола, буреносен черен облак поел към нещо друго, което в дадения случай точно сега прилича на котка. Коледа е, ден за подаръци. Вечерта е съвсем спокойна. Последната ракетна бомба падна преди час, някъде на юг. Клер получи кукла-негърче, Пенелопи се сдоби с пуловер, а Елизабет — рокля, която по-нататък, когато порасне, ще носи и Пенелопи.

Пантомимата, на която ги бе завел Роджър този следобед, се наричаше „Хензел и Гретел“. Клер веднага се мушна под седалките, където другите следваха тайни пътеки, и от време на време зърваше блясък на сърмени ширити или на бяла яка сред високите приветливи униформени чичовци и наметнатите с шинели облегалки на столове. На сцената в една клетка се бе свила Хензел, която би трябвало да е момче, но в действителност беше високо момиче в трико и блуза. Смешната стара Вещица беснееше и лазеше с пяна на устата по декорите. А край Пещта хубавичката Гретел изчакваше удобна възможност…

После германската ракета удари улицата до театъра. Няколко бебета се разплакаха. Бяха уплашени. Гретел, която тъкмо бе замахнала да стовари метлата върху задника на Вещицата, застина, пусна я, пристъпи в напрегнатата тишина към рампата и запя:

Не й позволявай да те хване натясно,

Тя ще го направи, ако те изоставят,

Но обзалагам се има нещо невидимо за теб —

Голямо и зло е то, ето го там,

Чака да зарови лепкави нокти в косата ти!

О, зарзаватчията видя дъга днес и си пожела нещо,

А(И) боклукчията си завързва вратовръзката…

И всичко се върти около старата весела песен,

С ментово лице високо в небето!

— А сега пейте заедно с мен — усмихна се тя и наистина накара публиката, и Роджър даже, да пее:

С ментово лице високо в небе-е-е-то!

И повяхвала мечта в сърцето,

Ще те удрят с парче тор-р-р-р-та,

И (с) готовата да започне пантомима!

О, тази вечер Томи спи в снежна преспа,

А множеството Джерита се учат да летят —

Можем да полетим към луната

И дори по-далеч от луната,

В нашата полиетиленова къща на небето…

Красива полиетиленова къща на небето,

Красиви платинови игли в ръката ти —

О, майка ти е голяма дебела картечница,

А баща ти е отегчителен младеж…

(Шепнешком и в стакато):

О, директорът смуче лула от царевичен кочан,

А банкерите ядат жените си-и-и-и-,

И докато оркестърът свири,

Целият свят е в шемет,

Та отпусни се и ще има изненада за теб —

Отпусни се и ще има изненада за теб,

Все пак никого няма там!

И на стълбището лампите гаснат,

О, палмите шепнат някъде на плажа,

И спасителят въздиша,

И гласовете, дето чуваш,

На Момчето и Момичето на годината,

Гласовете са на деца, които се учат да умират…

Столът на Пенелопиния баща в ъгъла до масата с лампата, е празен. Сега той е обърнат към нея. С удивителна яснота вижда метнатия на облегалката плетен шал, различава множеството сиви, бежови, черни и кафяви възли. Нещо в плетката или пред нея мърда: отначало само като пречупване на светлината, сякаш точно пред празния стол има някакъв източник на топлина.

— Не — високо прошепва тя. — Не искам да го правя. Ти не си той, не знам кой си, но ти не си моят баща. Махай се.

Ръцете и краката му са безмълвни и неподвижни. Тя гледа в него.

Аз само искам да ти погостувам.

— Ти искаш да ме обладаеш.

За обитателите на тази къща не е новост някой да бъде обладан от зъл дух. Не е ли това наистина баща й Кийт? взет, когато годините й бяха наполовина на днешните, и върнат сега, не като добре познатия й човек, а само неговата черупка, с меката месеста плужешка усмихната и любеща душа, която чувства своята тленност, изгнила или изгризана от острите като игли зъби на правителствено причинена смърт — процес, чрез който живите души се превръщат против волята си в демони, известни на главната последователност на западното магьосничество като Клипот, черупките на Мъртвите[386]… И често битуващото днес раздаване на правосъдие причинява това на добрите мъже и жени застанали изцяло от тази страна на гроба. В нито един от тези процеси няма дори и следа от каквото и да е достойнство или милосърдие. На майки и бащи бива създаден условен рефлекс преднамерено да търсят смъртта по определени предпочитани начини: инфаркт, шосейни катастрофи, самозаразяване с рак, участие в бойни действия на фронта, и да оставят своите деца сами в гората. Винаги ще ви казват, че бащите ви са били „взети“, но бащите просто заминават — такова е действителното положение. Бащите се защитават и прикриват един друг, това е всичко. Може би дори е по-добре това присъствие, то изстъргва стаята докрай като стъкло, вмъква се и измъква от стария стол, за предпочитане е пред един все още не умрял баща, човек, когото обичаш и се налага да гледаш какво става с…

В кухнята водата в чайника трепти и леко писука към кипене, а вятърът навън духа. Някъде, на друга улица, се плъзга и тупва плоча от покрив. Роджър е взел студените ръце на Джесика, за да ги стопли, усеща ги ледени сгънати и притиснати в гърдите си през пуловера и ризата. Обаче тя стои леко отдръпната от него и трепери. Той иска да я стопли цялата, не само нелепите крайници, иска, без каквато и да е основателна надежда. Сърцето му се тресе като кипящия чайник.

Вече бе започнало да се изяснява: колко лесно може да го изостави Джесика. Едва сега той разбира защо това е същото като тленността и защо ще плаче, когато тя го напусне. Учи се да разпознава моментите, когато всъщност я задържат, единствено мършавите му ръце, способни да устоят на 20 лицеви опори… Ако Джесика го зареже, разпределението на ракетните попадения няма да има значение. Но съвпадението на карти, момичета и ракетни удари бе прониквало безшумно в него, безшумно като лед, а целта на вече подредените в решетка Куислингови молекули[387] бе да го замразят. Ако имаше някакъв начин да бъде повече време с нея… ако се бе случило, когато бяха заедно — в някой друг период би прозвучало романтично, обаче в условията на култура възхваляваща смъртта, определени положения несъмнено изглеждат по-готини и по-стилни от други — но двамата прекарват разделени твърде продължителни интервали…

Ако ракетите не я поразят, остава все още нейният лейтенант. Ненавистният Бобър/Джереми представлява Войната и олицетворява всяко твърдение на проклетата Война — че сме предназначени за примерно поведение, работа и самоограничения, които трябва да имат предимство пред любов, мечти, душа, чувства и тям подобни незначителни делнични дреболии проявяващи се в безсъдържателните часове на леност и нехайство… Грешат и то много, дяволите да ги вземат. Ненормалници! Джереми ще я отведе, като самия Ангел, в неговия мрачен обяснен с типично бобърски приказки напредък към успех в кариерата и Роджър ще бъде забравен, един остроумен маниак, за него няма да има място в рационално организирания ритуал на властта, в който ще се превърне идващия мир[388]. Тя ще изпълнява заповедите на мъжа си, ще бъде превърната в домашна бюрократка, в младша партньорка, и в мислите й Роджър, ако изобщо го запомни, ще остане като грешка, която, слава Богу, не е направила… О, той усеща, че започва да го обхваща пристъп на бяс — как, по дяволите, ще оцелее без нея? Тя е британската топлина, която предпазва неговите приведени рамене и сгушеното в ръцете му зимуващо врабче. Джесика е неговата най-съкровена невинност сред пролуките между клони и сено преди желанията да бъдат наречени с отделни имена като предупреждение, че може и да не се сбъднат, тя е неговата отрекла се от парфюмите гъвкава парижка дъщеря на радостта, под вечното огледало, велур до подмишниците, всичко, което е прекалено опростено за неговото изчерпване и по-достойна любов.

Вътре в мен ти блуждаеш от сън на сън. Имаш достъп до най-последното ми занемарено ъгълче и там сред отломките, ти си открила живот. Вече не съм сигурен кои от всички думи, образи, сънища или призраци са „твои“ или „мои“. Невъзможно е да бъдат разграничени. Сега ние двамата сме нови, невероятни…

Неговото саможертвено изпитание на вярата, неговото унищожение. На улицата децата пеят:

Слушай, ангелите вестители пеят:

Госпожа Симпсън отмъкна краля…[389]

Върху полицата на камината, синът на Сути, обезпокоително дебелия сиамец Ким, се спотайва в очакване да направи единственото нещо, което го забавлява много в последно време. Освен яденето, спането или ебането, главното му натрапчиво забавление е да скача или да тупва връз майка си и да лежи върху нея, докато тя обикаля с писъци из стаята. Нанси, сестрата на Джесика, излиза от тоалетната, за да прекрати това, което се очертава като пълномащабна караница между Елизабет и Клер. Джесика отстъпва от Роджър, за да се изсекне. Звукът му е познат, като песен на птица, ип-ип-ип-ип НГУНГ-Г и кърпичката се раздува…

— О, направо супер — отбелязва тя, — мисля, че ме хваща грип.

Хваща те Войната. Заразява те, а не знам как да я отблъсна. О, Джес. Джесика. Не ме изоставяй…

2.

Un Perm’ au Casino Hermann Goering[390]

Ще разполагаш с най-високия, най-мургав изпълнител на главната роля в Холивуд.

(Режисьорът) Мериан К. Купър на (актрисата) Фей Рей

□ □ □ □ □ □ □

Тази сутрин улиците вече кънтят, близо и далеч, от дървените подметки на цивилни крака. Високо в небето сред вятъра лешоядни чайки се плъзгат, леко, свободно, една до друга, с неподвижно разперени крила, от време на време ги свиват едва доловимо, само за да наберат височина за това сплитане и разплитане на невидими палци като провлачено бяло разбъркване на карти за игра на фараон… Вчера докато той идваше по крайбрежната улица, пейзажът на пръв поглед беше мрачен: морето в сиви оттенъци под сиви облаци, казино „Херман Гьоринг“ монотонно бяло и палмите в назъбено черно, едва-едва помръдваха… Но тази сутрин огрените от слънцето дървета отново са зелени. Далеч вляво покрай Носа[391], стърчат охреножълтите разпадащи се очертания на древния акведукт, къщите и вилите обгорени до топло ръждиво, деликатни корозии обхващат напълно земните цветове, от бледо недопечено до излъскано тъмно.

Слънцето, още не много високо, ще улови някоя птица за краищата на крилата и ще превърне перата в къдрици настърган лед. Застанал на своя миниатюрен балкон Слотроп трака със зъби по множеството птици във висините, а от дъното на стаята топлината от електронагревателя едва достига отзад до краката му. Бяха го настанили нависоко в самостоятелна предна стая на бялата фасада с изглед към морето. Галопа Мъкър-Мафик и приятелят му Теди Блоут споделят стая в дъното на коридора. Слотроп напъхва обратно китки в рипсените маншети на анцуга, кръстосва ръце, наблюдава удивителното чуждестранно утро и как фантомите на диханието му проникват в него, усеща първата слънчева топлина, иска му се да запали първата цигара, и перверзно очаква денят му да започне с внезапен шум, първа ракета. Непрекъснато съзнава, че се намира в дирята на една голяма преместена на север война и че единствените експлозии тук ще бъдат от тапите на шампанско, моторите на лъскави „испано-суизи“[392], и от време на време по някое друго любовно шляпване, да се надяваме… И никакъв Ландон? Никакъв Блиц? Ще може ли да свикне? Разбира се и тогава вече ще е станало време за връщане.

— Ето го, буден е. — Блоут в униформа пристъпва боязливо в стаята, захапал димяща лула, следван от Галопа в тъмносин костюм на тънко бяло райе. — На крак още с пукването на зората, несъмнено оглежда плажа за необвързани мадмоазели…

— Не можах да спя — Слотроп се прозява навътре към стаята, а зад него хвърчат осветени от слънцето птици.

— И ние също — от Галопа. — Сигурно ще минат години, докато се приспособим.

— Господи! — Тази сутрин Блоут наистина прекалява с фалшивия ентусиазъм, посочва театрално огромното легло, рухва върху него и започва да подскача енергично. — Изглежда са ги предупредили за теб, а Слотроп! Разкош! А нас шкартираха в някакво отдавна необитаемо стайче.

— Хей, какви си му ги разправял? — Слотроп шари наоколо за цигари. — Да не би да съм ви някакъв Ван Джонсън[393], а?

— Само дето относно… — Галопа хвърля от балкона към него зеления пакет цигари „Крейвън“, — момичетата, разбираш нали…

— Англичаните са доста сдържани — обяснява Блоут, подскачайки на леглото за по-голяма нагледност.

— Що за откачени маниаци сте! — мърмори Слотроп и тръгва към персоналната тоалетна. — Нападнала ме е банда негодни за военна служба, ясно е… — Стои доволен, пикае, без да използва ръцете си, запалва цигара, ала нещо за Блоут го човърка. Не е ли той стар приятел на Галопа? Хвърля кибритената клечка в тоалетната, последва бързо съскане: все пак има нещо в начина, по който Блоут разговаря със Слотроп, снизходително? или може би нервно…

— Май очаквате да ви намирам момичета? — крещи той надвиквайки грохота на пуснатата вода. — Аз пък мислех, че още в минутата, когато прекосите Ламанша и стъпите на френска земя, всички вие ще се превърнете във Валентиновци[394].

— Чувах за някаква предвоенна традиция в тази област — Галопа клюма жаловито на вратата, — обаче ние с Блоут сме от Новото Поколение и трябва да разчитаме на опита на янките…

При което Блоут скача от леглото и опитва да просвети Слотроп с песен:

СРАМЕЖЛИВИЯТ АНГЛИЧАНИН (фокстрот)

(Блоут):

Англичанинът е много срамежлив

И не може да сваля жените

Като Ка-за-но-ва,

Тук американците са първенци:

(Галопа):

На англичаните май им липсва

Тази трансатлантическа дързост,

Според жените тъй романтична,

Макар и, честно казано,

Съвсем не разбирам защо…

(Блоут):

Развратникът многоженец янки

Хвърля в ужас невиждан

Британските женкари и гуляйджии,

(Галопа):

Но тайно се пре-кла-нят те пред него

Като пред някакъв еро-ти-чен Клаузевиц…[395]

(Заедно):

Да можеше само да обе-ди-ним

Американското умение в спалнята

С британската красота, о тогава как ще

Въздишат и примират тези хубавици,

Макар да знаем всички,

Че англичанинът е много срамежлив.

— Е, със сигурност сте дошли на точното място — кима Слотроп, убеден. — Но не очаквайте от мен аз да го пъхам вместо вас.

— Само началния подход — казва Блоут.

— Moi — Галопа междувременно крещи от балкона. — Moi[396] Галоп, разбирате ли. Галоп.

— Галоп — отвръща неясен женски хор отвън и отдолу.

— J’ai deux amis, aussi, по някакво странно съвпадение. Par un bizarre coincidence, или нещо такова, oui?[397]

Слотроп, който в този момент се бръсне, излиза с пенестата четка от косми на язовец в ръка, за да види какво става и се сблъсква с Блоут, хукнал да надникне през левия пагон на своя сънародник към обърнатите нагоре и окръжени от сламени ореоли на огромни широкополи панами лица на три хубави момичета, сияйните им усмивки и очи загадъчни като морето зад тях.

— Слушайте, où — пита Блоут, — où, нали разбирате, déjeuner[398]?

— Радвам се да ти помогна — промърморва Слотроп и мацва със сапунена пяна между плешките на Галопа.

— Елате с нас — надвикват вълните момичетата, две от тях повдигат огромна ракитена кошница, от която изпод бяла покривка стърчат леко наклонени лъскави тъмнозелени винени бутилки, а хлябове с груба на вид кора и изпускат полюшващи се тънки лентички пара от кафяви глазури и белезникави ивици на пукнатините — хайде елате, sur la plage[399]…

— Аз само… — Блоут вече е на вратата, — ще им правя компания, докато вие…

— Sur la plage — Галопа примигва мечтателно от слънцето и се усмихва отгоре на сбъднатите утринни желания — о, това ми прозвуча като картина. От импресионист. Или фовист. Изпълнена със светлина…

Слотроп започва да почиства от ръцете си стипчивата отвара от вещерски орех. За момент миризмата в стаята извиква спомени за съботи в Бъркшър, шишенца със сливови и кехлибарени тоници, разлюлявани от тавански вентилатор нацвъкани от мухи хартиени мухоловки, остра болка от тъпи ножици… Докато опитва с горяща цигара в устата да се изхлузи от анцуга, отворът за главата бълва дим като вулкан.

— Хей, какво ще кажеш да те изкрънкам за една…

— Ами че ти си имаш цял пакет — вика Галопа. — Господи Боже мой, това пък какво е?

— Кое какво е? — подпитва Слотроп с невинна физиономия докато се напъхва във и закопчава въпросното произведение на шивашкото изкуство.

— Поднасяш ме, разбира се. Младите дами чакат. Слотроп, облечи нещо цивилизовано като нормален човек…

— Готов съм — на път към огледалото Слотроп вчесва косата си в обичайния за него ефектен алаброс а ла Бинг Кросби.

— Не можеш да очакваш да те видят облечен в…

— Изпрати го брат ми Хоган, чак от Тихия океан — осведомява го Слотроп, — за рождения ми ден. Виж гърба? под момчетата с катамарана, вляво от цветовете хибискус, там пише СПОМЕН ОТ ХОНОЛУЛУ? Това е автентична изработка, Мъкър-Мафик, а не някаква евтина имитация.

— Мили Боже! — пъшка Галопа, последвайки го унило извън стаята, със закрити очи, за да не гледа ризата, която слабо лъщи в коридорния полумрак. — Поне я загащи и покрий с нещо. Ето, даже съм склонен да ти заема това спортно сако… — Определено голяма жертва: сакото е от шивашко ателие на „Савил Роу“, чиито пробни наистина са окичени с портрети на всичките многоуважаеми древни овце, някои благородно позиращи върху скали, други застинали в тъжно замислени крупни планове, от които е била остригана автентичната мъгливо-сребриста вълна.

— Сигурно е изтъкано от бодлива тел — е мнението на Слотроп. — Кое момиче ще иска да стои близо до нещо подобно?

— Да, обаче коя здравомислеща жена ще дръзне да се приближи на по-малко от петнайсет километра от тази отвратителна риза, а?

— Чакай! — Незнайно откъде Слотроп издърпва крещящо ярка носна кърпа на жълти, зелени, оранжеви шарки и, въпреки стенанията от ужас на Галопа, я напъхва в джоба на заетото от приятеля сако така, че да стърчат три върха. — Готово! — сияещ, — ето това се казва истински шик!

Двамата излизат на слънце. Чайки надават вопли, облеклото на Слотроп сияе със собствен блестящ живот. Галопа стиска здраво очи. Когато ги отваря, всички момичета са наобиколили Слотроп, галят ризата, погризват върховете на яката, чуруликат на френски.

— Ами да — Галопа вдига кошницата. — Точно така.

Момичетата са танцьорки. Още с пристигането на освободителите, управителят на казино „Херман Гьоринг“, някой си Сезар Флеботомо, довел целия кордебалет, въпреки че все още не бил намерил време да промени окупационното име на заведението. Там като че ли на никой не му пука за това, приятна мозайка от мидички с идеална форма, хиляди запечатани в гипс мидички, виолетови, розови и кафяви, подменят огромна част от покрива (старите керемиди все още са нахвърляни на куп до казиното), сътворен преди две години под формата на възстановителна терапия от пилотите на ескадрила „Месершмити“ в отпуск, с готически шрифт достатъчно големи, за да бъде ясно различима от въздуха, както и е била замислена от тях. Сега слънцето все още е твърде ниско, едва докосва думите и те почти се сливат с основата и затова висят унило, вече без връзка с техните създатели, болката в ръцете им, пришките, които почерняват на слънцето от възпаления и кръв, — смаляват се едва сега, когато те минават покрай чаршафи и калъфи на възглавници проснати да съхнат на извисения полегат бряг, тънички поръбени със синьо гънки, които ще се поизгладят с издигането на слънцето, шест чифта крака разбъркват отдавна неразчистваните отломки, почти обезцветен от слънцето стар игрален чип, прозрачни кости на чайки, маслиненозелен германски войнишки потник, раздран и изпоцапан с грес…

Те вървят по брега, изумителната риза на Слотроп, кърпичката на Галопа, роклите на момичетата, зелените бутилки подскачат, всички говорят едновременно, смесен език от разменени между двата пола италиански, испански, английски и френски думи, момичетата отправят коси погледи към техните кавалери и активно споделят една с друга впечатленията си. Моментът би следвало да е подходящ за малко, ха, ха, ха, ранна параноя, почти като насърчение за справяне с някакво събитие, което със сигурност ще настъпи по-късно през деня. Обаче не е. Утрото е прекалено хубаво за това. Прииждат вълнички, разбиват се като коричка на пирог в извивката на тъмния чакъл и продължават разпенени между стърчащите черни скали край Носа. Навътре в морето трептят две тесни платна, придърпвани към Антиб от слънцето и разстоянието, и лодката променя курса постепенно, крехка черупка сред ниските вълни, чието блъскане и яростно съскане край ребрата й усеща Слотроп в това утро, напомнящо за предвоенните „комети“ и „хемптъни“[400] които той гледаше от брега на Кейп Код, сред земни аромати, съхнещи водорасли, миналогодишно олио, триенето на пясъка по загорялата от слънцето кожа, бодливата остра трева на дюните под босите му крака… Край брега бавно минава водно колело натоварено с войници и момичета, провесени, плацикащи се излегнати в шезлонги на зелени и бели райета на кърмата. Досами водата дечица се гонят с писъци и пресипнал кикот, безпомощно се смеят гъделичкани деца. По-нагоре на крайбрежната улица двойка възрастни седят на пейка на сини и бели черти, кремав чадър, утринна привичка, закотвени за цял ден…

Стигат до първите скали, намират там заливче отчасти уединено от останалия плаж и от извисяващото се казино.

Закуската е вино, хляб, усмивки, слънчеви лъчи, пречупени във фините решетки на косите на танцьорките, люлеят, въртят, играят неспирно, заслепителен калейдоскоп от виолетово, червеникавокафяво, оранжево, изумрудено зелено… За момент можеш да се абстрахираш от света, плътните форми се раздробяват, топла хлебна мекота очаква върховете на пръстите ти, дълга струя вино с аромат на цветя облива корена на езика ти…

— Хей, Слотроп, и онова момиче ли е твоя приятелка също? — намесва се Блоут.

Хммм? Какво става… коя, къде, какво? До него се е разположил самодоволният Блоут и сочи към скалите и близкото приливно завихряне…

— Хвърлила ти е око, старче.

Да… сигурно е излязла от морето. На това разстояние, около двайсетина метра, тя е само неясна фигура с черна вълнена рокля до колената, дълги прави крака без чорапи, скъсена качулка от светло руса коса засенчва лицето й, отделни къдрици докосват бузите. И гледа право в Слотроп, точно така. Той се усмихва, даже прави опит да махне с ръка. Тя продължава да стои, а бризът люлее ръкавите й. Той се обръща, за да извади тапата от бутилка вино и нейния пукот прозвучава като музикален орнамент, предшестващ вика на една от танцьорките. Галопа вече е почти станал на крака, Блоут се е опулил към момичето, танцьорките са застинали като на моментална снимка илюстрираща отбранителни рефлекси: изправени коси, усукани поли, разголени бедра…

’Баси майката, движи се… октопод, а? Да, с изключение на животните в някои филми, това е най-големият шибан октопод, който Слотроп изобщо е виждал и той тъкмо е излязъл от водата и почти изпълзял на една от черните скали. Ето го, поглежда злобно към непознатата, протяга се, пред очите на всички обвива едно дълго и обсипано със смукала пипало около шията й друго около талията и започва да тегли съпротивляващото се момиче обратно под водата.

Слотроп скача с бутилка в ръка, тича покрай Галопа, който прави колебливи танцови стъпки и потупва джобовете на сакото за оръжие, каквото там няма, а октоподът излиза изцяло на показ колкото повече се приближава, уха-а-а, колко е голям, егати — спира рязко нагазил с единия крак във водата и започва да удря главата на октопода с винената бутилка. Около крака му се хлъзгат агонизиращи раци-отшелници. Момичето, полузавлечено във водата, опитва да извика, но студено се гъне пипалото, стиска трахеята й, не й позволява да диша. Тя протяга ръка, с детски пухкави пръсти и стоманена мъжка опознавателна гривна на китката, докопва хавайската риза на Слотроп, стиска я здраво и кой би могъл да предположи, че сред последното видяно от нея ще бъдат щампованите с ярки комиксови цветове хула-хуп танцьорки с вулгарни физиономии, хавайски китари и сърфисти… о Господи, Господи умолявам Те, бутилката отново и отново блъска влажно по животинската плът, ала изобщо не успява да я нарани, октоподът се е втренчил тържествуващо в Слотроп, докато той, пред лицето на неминуема смърт, не може да откъсне поглед от нейната ръка, тъканта на ризата намачкана от ужас там, където нейните пръсти са я хванали, копчето едва се държи на единствен последен конец — той вижда името на гривната, надраскани сребристи букви всяка поотделно ясна обаче без никакъв смисъл за него, преди хлъзгавият сив задушаващ захват да се пристегне, мокър, по-силен от тях двамата заедно, да завладее в своите жестоки мускулни спазми нещастната ръка да я отдалечи от земята…

— Слотроп, дръж! — На десетина крачки разстояние Блоут протяга към него един голям рак.

— Какво, мамка му… — Може би ако разбие бутилката в скалата и да забие между очите на гадното копеле…

— Той е гладен и ще клъвне на рака. Не го убивай, Слотроп. Дръж, за Бога… — и ето ракът лети въртейки се във въздуха с центробежно разперени крака: обърканият Слотроп пуска бутилката миг преди ракът да шляпне в другата му длан. Добро улавяне. И през нейните пръсти и своята риза веднага усеща хранителния рефлекс.

— Добре — треперещият Слотроп размахва рака пред октопода. — Време е за кльопане, приятелче. — Раздвижва се още едно пипало и набръчканата лигавина докосва китката му. Слотроп запраща рака на няколко метра по брега и, не може да бъде, октоподът се хвърля към плячката: завлачва момичето и олюляващия се Слотроп, след това я пуска. Слотроп бързо хваща отново рака, размахва го така, че да привлече вниманието на октопода и започва да подскача и да отдалечава животното по брега, чийто клюн точи лиги, а очите му са приковани в рака.

За времето на краткото им познанство Слотроп остава с впечатлението, че този октопод не е в цветущо душевно здраве, обаче в сравнение с кого? Но както става с падащи от масата предмети, когато сме с повишена чувствителност към шума и собствената ни непохватност и не желаем те да падат, нещо като трас! ха-ха чу ли това? ето отново, ТРАС! неудържим порив на осезания прозира във всяко движение на главоногото, от което Слотроп с удоволствие се отдалечава, същевременно запращайки с все сила рака като диск в морето, а октоподът с нетърпелив плясък и бълбукане се впуска в ожесточено преследване и след миг изчезва във водата.

Крехкото момиче лежи на брега, поемайки дълбоко дъх, вече заобиколено от другите. Една от танцьорките я е прегърнала и говори, „р“-та и носовите все така типично френски, на език, който Слотроп задълбавайки в пределите на собствената чуваемост, не може напълно да разпознае.

Галопа се усмихва и отдава леко чест.

— Отлично се представи! — аплодира Теди Блоут. — Не бих искал да съм на твоето място!

— Защо не? Нали ракът беше у теб. Абе, ти откъде го взе тоя рак?

— Намерих го — отвръща Блоут с безизразно лице. Слотроп се вторачва в този хитрец, обаче не може да улови погледа му. Какво става тук, мамицата му?

— Защо да не му дръпна малко от това вино — отбелязва Слотроп и отпива от бутилката. Несиметрични мехурчета въздух се издигат бурно нагоре в зеленото стъкло. Момичето го наблюдава. Той спира, за да поеме дъх, и се усмихва.

— Благодаря ви, лейтенант. — В гласа й не се долавя треперене, акцентът е тевтонски. Сега той вижда лицето й, нежен като на кошута нос, очите зад русите мигли блестят отровнозелени. Типични континентално европейски тънки устни. — Почти бях спряла да дишам.

— Ъ-ъ-ъ, немкиня ли сте?

— Холандка — категорично поклаща глава.

— И отдавна ли сте…

Тя отклонява взор, пресяга се и взема бутилката от ръката му. Гледа към морето, след октопода.

— Зрението им е превъзходно, нали. Това не ми бе известно. Той ме видя. Мен. А не приличам на рак.

— Според мен, не. Вие сте чудесно изглеждаща млада дама. — На заден план Блоут побутва с лакът Галопа. Традиционно презатлантическо безразсъдство. Слотроп хваща китката й, вече съвсем спокойно прочита надписа на опознавателната гривна, който гласи КАТЬЕ БОРГЕЗИУС. Ясно долавя блъскането на пулса й. Странно, не го ли познава тя от някъде другаде? На лицето й е изписана смесица от разпознаване и внезапно прозрение…

И там, на плажа заедно с непознати, гласовете започват да придобиват металически оттенъци, всяка дума остър режещ звън, а светлината, макар и по-ярка от преди, някак не успява да освети… това е всепроникващият пуритански рефлекс да търсим друг порядък отвъд видимия, известен също като параноя. Белезникави силови линии бръмчат в морския въздух… натрапват договори клетвено заявени в стаи отдавна приведени в състояние на хоризонтални проекции от бомбардировките и то не съвсем в резултат от някакъв каприз на войната. О, това не беше „неволно попаднал“ рак, приятелю, нито случайно появил се октопод или момиче, не-е-е. Самата организация и подробностите ще бъдат изяснени по-късно, но в този момент дълбоко в себе си той мигновено усеща окръжаващото го мълчаливо съучастничество срещу него.

Известно време всички остават на плажа, довършват закуската. Но истинският обикновен ден, птичките и слънцето, момичетата и виното, вече тихомълком са изоставили Слотроп. С изпразването на бутилката, Галопа постепенно се напива и отпуска все повече, става по-забавен. Забърсва не само първоначално набелязаното момиче, но също и това, което Слотроп несъмнено щеше да сваля сега, ако не се бе появил онзи октопод. Той е пратеник от невинното предоктоподно минало на Слотроп. А от друга страна Блоут седи напълно трезвен, с пригладени мустаци и уставна униформа, внимателно наблюдава Слотроп. Неговата компаньонка Гислен, дребна и стройна, с крака на манекенка от корица на списание, дълга коса причесана зад ушите и падаща ниско на гърба, върти закръглено дупе в пясъка и добавя коментари към текста на Блоут. Слотроп, които е убеден, че жените, подобно на марсианците, имат антени, с каквито мъжете не разполагат, я надзирава неотклонно. Тя го поглежда само веднъж и очите й се разтварят широко и загадъчно. Слотроп е готов да се закълне, че момичето знае нещо. На връщане към казиното с празните бутилки и кошницата, пълна с отпадъците от сутринта, той успява да поговори с нея.

— Готин пикник, nessay-pah?[401]

— Знаеше ли предварително за октопода? — На бузите й се появяват трапчинки. — Помислих си го, защото толкова много ми заприлича на танц, всички вие.

— Не. Честна дума изобщо нямах представа. Значи си решила, че е било „номер“ или нещо от тоя сорт?

— Малки ми Тайрън — внезапно прошепва тя, хващайки ръката му с широка фалшива усмивка за околните. Малък ли? Ами че той е два пъти колкото нея — Внимавай, много внимавай… — Това е всичко. С другата ръка Слотроп държи Катье, две немирници, пълни противоположности от двете му страни. Плажът вече е празен с изключение на петдесетина сиви чайки, които стоят неподвижно и гледат водата. Над морето се трупат раздути като херувими кълбести бели облаци, с твърда на вид повърхност, листата на палмите потрепват по цялата крайбрежна улица. Гислен изостава назад, обратно на плажа, за да изчака превземащия се Блоут. Катье стиска ръката на Слотроп и му казва точно това, което той иска да чуе сега:

— Може би все пак ни е било писано да се срещнем…

□ □ □ □ □ □ □

Гледано от морето в този час казиното е искрящо бижу на хоризонта: на отслабващата светлина контрастно очертаните палми вече се превръщат в сенки. Сгъстява се жълто-кафявата окраска на тези назъбени малки планини, морето е с цвета на меката вътрешност на черна маслина, накацали по склоновете бели вили и замъци, цели и полуразрушени, есенно зелени шарки на горички и самотни борове, всички багри се уплътняват до непроявения през целия ден в тях вечерен пейзаж. На брега палят огньове. Далечен слаб говор на английски гласове и дори от време на време песни долитат над водата до изправения на палубата д-р Поркиевич. Долу под него октоподът Григорий, вече здравата натъпкан с рачешко месо, доволно подскача из своята индивидуална клетка. Протегнатият лъч от фара на носа описва бърза дъга, а мънички рибарска лодки излизат в открито море. Гриша, приятелчето ми, номерът, който приложи, ти е последен засега… Има ли някаква надежда за подкрепа от Пойнтсман, след като Поркиевич и Неговият Изумителен Октопод бяха изиграли тяхната роля?

Той отдавна бе престанал да оспорва заповеди, бе престанал да отхвърля дори собственото си изгнание. Доказателствата свързващи го със заговора на Бухарин, за чиито подробности той изобщо нямаше представа, може по някакъв начин да са автентични — вероятно от Троцкисткия Блок са знаели за него, чували са името му, използвали са го по начини, които ще останат завинаги в тайна… завинаги в тайна: наясно е, че съществуват форми на наивност, които не могат дори да предположат какво означава това, камо ли да го приемат, както го бе приел той. Защото има вероятност все пак това да се окаже просто още един епизод от някакъв огромен патологичен сън на Сталин. На него, Поркиевич, поне му остава физиологията, тя е извън диктата на партията… а онези, чието единствено притежание е партията, за които животът се свежда изключително до партията, само за да бъдат репресирани, трябва да преминат през нещо силно наподобяващо смърт… и така и да не узнаят нищо със сигурност, да не разполагат с лабораторната прецизност… Бог му е свидетел, че вече цели двайсет години това е бил неговия собствен здрав разсъдък. Поне те никога няма да…

Не, няма да посмеят, не е имало такъв случай… освен ако не е бил потулен, такива неща в списанията изобщо не биват упоменавани, разбира се…

Ще се престраши ли Пойнтсман…

Той може. Да.

Гриша, Гриша! Сбъдна се. Връхлетя ни толкова бързо: чуждестранни градове, комедианти с омачкани шапки, канкан-танцьорки, огнени фонтани, шумен театрален оркестър… Гриша, със знамената на всички нации навити в ръцете ти… пресни раци, топли пирожки, чаши горещ чай вечер, между представленията… привикваш да забравяш Русия, да се разтушаваш със случайно попадналите ти скъпернически подправени остатъци от нея…

Ето, небето се разпъва, за да приеме една-единствена първа звезда. Но Поркиевич не си пожелава нищо. Такава е неговата линия на поведение. Не го интересуват знаците за пристигане, нито дори знаците за отпътуване… Моторът на лодката дава пълен напред, техният килватер се надига и разпенва, порозовял от слънчевия залез, за да скрие бялото казино на брега.

Днес има ток, казиното отново е включено в енергомрежата на Франция. Над главите им полилеи натаралежени от заострени ъгловидни кристали, а в градината навън лампи излъчват по-мека светлина. На влизане в залата за вечеря с Галопа и танцьорките, Слотроп спира и се опулва при вида на Катье Боргезиус. Косата й е захваната в красива тиара с изумруди, останалата част от нея е издокарана в дълга рокля от морско зелено кадифе в стил Мария Медичи. Кавалерът й е бригаден генерал с две звезди на пагоните.

— ЧНСП[402] — напява Галопа и провлачва крака по килима очертавайки саркастични бизони — о, и то какви ЧНСП.

— Ти опитваш да ми отмъкнеш козичката — усмихва се Слотроп, — обаче неуспешно.

— Ясно, виждам — усмивката на Галопа замръзва. — О, не, Слотроп, моля те, не, тръгнали сме на вечеря…

— Е и? Знам, че отиваме на вечеря…

— Не, ще изпаднем в много неудобно положение, трябва да я махнеш.

— Харесва ли ти? Истинска, ръчно изрисувана! Гледай! Готини цици, а?

— Това е униформена вратовръзка на „Уормуд Скръбс“.[403]

В главната ресторантска зала компанията се присъединява към масовата бъркотия на влизащи и излизащи келнери, офицери и дами. Повлечен от вихъра на движението, Слотроп най-после успява да се плъзне заедно с една млада танцьорка под ръка на две току-що освободени места: за да установи с изненада, че негова съседка отляво е Катье. Той издува бузи, пуфти, присвива очи в гримаса, старателно се вчесва с пръсти, а в това време супата вече е сервирана и Слотроп пристъпва към консумацията й така, сякаш обезврежда бомба. Катье не му обръща внимание, защото, говорейки през нейния генерал, обсъжда задълбочено с някакъв полковник неговата предвоенна професия, управител на игрище за голф в Корнуол. Дупки и неудобства на почвата. Дават представа за местността и почвата. Обаче най-много му харесвало да ходи на игрището нощем, когато язовците излизали от бърлогите си да играят…

Нещо странно се случва докато сервират и отсервират рибеното блюдо. Кадифенотоплото коляно на Катье изглежда се отърква в коляното на Слотроп под масата. Аха-а-а-а, мисли Слотроп, внимавай сега: ще приложа някоя хитрина, все пак нали съм в Европа? Той надига чаша и обявява, „Балада за Галопа Мъкър-Мафик“. Гръмват аплодисменти, свенливият Галоп опитва да сдържи усмивката си. Песента е известна на всички: един от шотландците се втурва през залата към рояла. Цезар Флеботомо, засуква лъскави от брилянтина мустаци докато им придава кинжална заостреност, изтичва зад едно буре с палма, за да усили осветлението, подава глава оттам, намига и шепнешком изсъсква на своя метр д’отел. Отекват винени гаргари, прокашляния и повечето от компанията запяват

БАЛАДА ЗА „ГАЛОПА“ МЪКЪР-МАФИК

О, италианския джин е проклятие за майката,

А бирата френска от бактерии септични бъка,

Да пиеш бърбън в Испания е занимание

Самотно на светци и епилептици.

Шльокавицата е мощно гориво за катафалки

В планината, дето живеят контрабандисти на ракия —

Таз отвара пъклена от гърне отровно идва,

Забъркана от ръжѐните адски!

(Припев):

О, къркан е бил Галопа на много места,

От тук, та чак до Аляска,

И откаже ли дори веднъж подадено му питие,

Дано пукна аз с пияна усмивка на уста!

Тонът наподобява пеенето на стотина — ала най-вероятно само двама — уелсци, тенорът южняк и басът северняк, нали, тъй че всякакви разговори, поверителни или не, биват ефикасно заглушени. Точно каквото е желанието на Слотроп. Той се накланя към Катье.

— В моята стая — прошепва тя, — 306, след полунощ.

— Разбрано — Слотроп става на крака навреме, за да се присъедини отново на първия такт:

Вкостеняван е бивал той в океани от грог,

В свърталищата на полюшващия се кит —

Бивал е в морета всякакви от Дърбан до Довър,

Нацепен като талпа във бури страшни.

В лондонски мъгли и сахарски жеги,

Или по снежни хребети алпийски,

Радостно налян до ватерлинията си,

Винаги готов за пируване и гуляй!

Да, къркан е бил Галопа на много места… и т.н.

След вечерята Слотроп прави дискретен знак на Галопа да тръгват. Хванати под ръка техните компаньонки танцьорките потеглят към мраморните салони, където тоалетните кабинки са оборудвани с мрежа от месингови съобщителни тръби, високо акустични, за улеснение на разговорите между кабинките. Слотроп и Галопа се отправят към най-близкия бар.

— Слушай — Слотроп говори в чашата с уиски и сода, подхвърляйки думите към ледените кубчета, за да могат да се охлаждат както му е редът, — или ме тресе някаква психоза или тук става нещо странно, какво ще кажеш, а?

— Сериозно, тъй ли мислиш? — отвръща Галопа, който имитира непукизъм, прекъсва тананикането на „На море можеш да правиш много неща, които в града не бива“[404].

— Хайде стига си ме занасял. А какво ще кажеш за онзи октопод?

— Осмоногите са често срещани по бреговете на Средиземноморието. Въпреки че обикновено не са толкова големи. Размерите му ли те тревожат? Американците не харесват ли…

— Галоп, това не беше случайност. Чу ли го онзи Блоут? „Не го убивай!“ Той бе донесъл рак, м-м-може би в онази брезентова чанта, за да примами с него оная твар. И въобще той къде е тази вечер?

— Мисля, че отишъл на брега. Там пада здраво пиене.

— Той пие ли много?

— Не.

— Виж какво, ти си му приятел…

— О, Господи, Слотроп — пъшка Галопа, — не знам. Аз съм приятел и на теб също, обаче нали разбираш, винаги трябва да се боря с някаква част от Слотроповата параноя…

— Глупости. Никаква параноя няма тук. Нещо става, и-и-и ти знаеш какво е то!

Галопа дъвчи лед, гледа втренчено покрай стъклената пръчица за разбъркване на коктейли, разкъсва на миниатюрни парченца една малка салфетка в имитация на снежна вихрушка, всевъзможни типични за посетител на бар занимания, в което явно притежава предостатъчно опит. Но в края на краищата, съвсем тихичко:

— Той получава кодирани съобщения.

— Сериозно!

— Днес следобед видях едно в неговия мешок. Само го зърнах. Не се опитвах да го разгледам по-отблизо. Все пак той е към Върховното командване на съюзническите сили, което, предполагам, е причината да ги получава.

— Не, съвсем не е така. А какво мислиш за това… — и Слотроп му разказва за уговорената в полунощ среща с Катье. За миг те като че ли се озовават отново в бюрото на ПОЧИТ, падащи ракети, чай в картонени чаши, и отново всичко е наред…

— Ще отидеш ли?

— Какво, не трябва ли? Мислиш, че тя е опасна?

— Мисля, че е възхитителна. Ако ги нямаше Ивон и Франсоаз, които не ме оставят на спокойствие, щях да се надбягвам с теб до нейната врата.

— Но?

Но часовникът над бара изцъква само веднъж, след малко повтаря, задръжното му зъбно колело отпраща минутите една по една в тяхното минало.

— Или си прихванал нещо заразно — започва Галопа, — или аз също съм под наблюдение.

Двамата се споглеждат. Слотроп помни, че ако не се брои Галопа, той е съвсем сам тук.

— Разказвай.

— Бих искал да има какво да разказвам. Той се промени, но едва ли ще мога да цитирам каквото и да е, дори най-незначително доказателство за това. Откакто… Не знам. От есента. Вече не говори за политика. Господи, как се задълбавахме… И вече не обсъжда плановете си за след демобилизацията, а преди непрекъснато говореше само за това. Мислех, че тази Блиц офанзива може да го е стреснала… но след вчерашния случай, смятам има и още нещо друго. Дяволите го взели, това ме натъжава.

— Какво е станало?

— О, ами нещо като… не е заплаха. Или поне не е сериозна. Подметнах, само на шега, че съм й много навит на твоята Катье. А Блоут изведнъж се вледени и ми казва: „На твое място щях да стоя по-далеч от нея“. Опита се да го прикрие със смях, сякаш той също й е хвърлил око. Но тук има нещо друго. Той вече ми няма доверие. Аз съм му… усещам, че съм му полезен по някакъв начин, обаче не проумявам какъв. Че ще ме търпи само докато може да ме използва. Състуденти, нали разбираш, стари връзки от университета. Не знам дали и при теб е било така в Харвард… аз например още в Оксфорд бях започнал да долавям от време на време някаква особена структура, за която никой не признаваше, че съществува. Тя се простираше далеч отвъд Търл Стрийт и Корнмаркет[405] и обхващаше споразумения, доставки, разчетни сметки… изобщо нямаш представа към кого и кога или как ще се опитат да ги осребрят… но аз смятах, че всичко е безцелно и само показно, само някъде по допирателната на причината, за да бъда действително там, нали разбираш…

— И още как. В онази Америка това е първото, което ти втълпяват. А Харвард има друго предназначение. „Образованието“ е само нещо като фасада.

— Виждаш колко наивни сме ние тук.

— Някои от вас може би. Съжалявам за Блоут.

— Аз все още се надявам да е нещо друго.

— Вероятно. Обаче какво ще правим ние сега?

— О, да кажем, отивай на срещата и внимавай. Дръж ме в течение. А утре навярно и аз ще имам да ти разправям за някое и друго мое приключение, за разнообразие. И ако ти е нужно съдействие — зъбите му проблясват, лицето му леко се изчервява, — е, аз ще помагам.

— Благодаря, Галоп. — Господи, имам си британски съюзник.

Надникват Ивон и Франсоаз, канят ги навън. В зала „Химлер“ на казиното играят шмен-де-фер[406] до полунощ. Слотроп завършва начисто без загуби и печалби, Галопа губи, а момичетата печелят. Никаква следа от Блоут, въпреки че цялата вечер в залата непрекъснато влизат и излизат десетки офицери, загорели и сдържани, като изобразени на ротогравюра[407]. И неговото момиче Гислен също го няма. Слотроп пита за нея. Ивон свива рамене:

— Дали е излязла с приятеля ти? Кой знае?

Дългата коса на Гислен, загорелите й ръце, усмихнатото й лице на шестгодишно момиченце… Ще бъде ли тя в безопасност, ако се окаже, че знае нещо?

В 11:59 Слотроп се обръща към Галопа, кима на двете момичета, прави опит да се изхили похотливо и потупва бързо и ласкаво по рамото своя приятел. Веднъж, още в подготвителното училище, точно преди да го изпрати на терена, треньорът по футбол бе тупнал по рамото юношата Слотроп по същия начин, вдъхвайки му увереност поне за петдесет секунди, докато не бе стъпкан на терена от няколко свръхагресивни играчи от отбора на „Чоут“[408], всеки от тях с инстинктите и масата на освирепял носорог-убиец.

— Късмет — пожелава му напълно сериозно Галопа, а ръката му вече се протяга към обвитото в тюл изкусително дупе на Ивон. Минути на съмнение, да, да… Слотроп изкачва застланото с червен килим стълбище (Добре Дошъл Господин Слотроп Добре Дошъл В Нашата Структура Надяваме Се, Че Ще Прекарате Приятно Тук), безмълвните стълбищни площадки населени с парализирани в процеса на гонитба вечнозелени малахитени нимфи и сатири, нагоре към единствената облещена немигваща електрическа крушка на последния етаж…

Той спира пред нейната врата само за момент, колкото да приглади косата си. Сега тя е с бяла мантия цялата в пайети, с подплънки на рамената, назъбени щраусови пера около шията и на маншетите. Тиарата я няма: на електрическата светлина косата й е като пряспа току-що навалял сняг. Но вътре гори ароматизирана свещ и лунна светлина залива целия апартамент. Катье налива бренди в стари тумбести кристални чаши и когато той посяга да вземе своята, пръстите им се докосват.

— Не знаех, че толкова си падаш по онзи любител на голфа! — Слотроп е изискан и романтичен.

— Той беше любезен и аз бях любезна с него — едното й око като че е присвито, челото й е набръчкано. Слотроп се пита дали не е отворен копчелъкът му.

— И не ми обръщаше никакво внимание. Защо? — Много хитро го даваш, Слотроп, но тя просто изчезва още преди въпроса и подир миг се появява в друга част на стаята…

— Пренебрегвам ли те? — Тя стои до прозореца, морето долу и зад нея, среднощното море, от такова разстояние отделните вълнови потоци са непроследими, всички те обединени в окачената неподвижност на един стар морски пейзаж съзрян в отсрещния край на безлюдната галерия, където чакаш в сянката, забравил защо си там, уплашен от излъчваната от все същия нащърбен сребрист резен интензивна лунна светлина, която се плъзга по морето тази вечер…

— Не знам. Но много флиртуваш.

— Може би така и трябва да правя.

— Като „Може би ни е било писано да се срещнем“?

— О, ти ме смяташ за нещо повече от това, което съм — приплъзва се към кушетката и сяда с подвит под нея крак.

— Знам. Ти си най-обикновена холандска доячка или нещо такова. Пълен шкаф с колосани престилки и-и-и дървени обувки, нали?

— Иди да видиш. — Аромати на подправки от свещта се разпростират като нерви из цялата стая.

— Добре, ще отида! — Той отваря нейния гардероб и в отразената лунна светлина вижда претъпкан лабиринт от атлас, тафта, тънък лен и коприна, тъмни кожени яки и украшения, копчета, колани, шнурове и панделки, меки объркващи женски плетеници от тръби и фунии разпрострени вероятно с километри, в които само за половин минута може да се изгуби… мъжделеят дантели, примигват капси, крепов шал докосва лицето му… Аха-а! я чакай, оперативно-тактическата миризма тук е на карбон тет[409], мой човек, и по-голямата част от съдържанието на този гардероб е театрален реквизит. — М-м-м-да-а. Много стилно, много шик.

— Ако това е комплимент, благодаря.

Нека те да ми благодарят, скъпа.

— Американизъм е.

— Ти си първият американец, с когото се запознавам.

— Х-м-м. Значи избягала си през Арнхайм[410], така ли?

— Охо, схватлив си — тонът й го предупреждава да не навлиза в темата. Слотроп въздиша и прокарва пръст по ръба на чашата. В тъмната стая с парализираното и безмълвно море зад гърба си, той опитва да запее:

ОЩЕ Е МНОГО РАНО ДА ЗНАЕМ (фокстрот)

Твърде рано е да знаем,

Още не сме се целували и пламнали,

Нито сме преследвали луната

Подир замиращите танци и в нощното затишие

Чак До тихите разсъмвания

Над тайните поляни…

Рано е още да знаем

Дали целият този бездиханен разговор

Само допреди една въздишка

Е бил нещо повече от случаен флирт

Обречен да се разпръсне

В мъгливата сивота…

Как можем да кажем,

Какво можем да видим?

Любовта твори своите магии тайно

Изобщо не държи сметка за нас…

Тъй че кой ще каже

Дали щастливата любов е само начало,

Или докато се въртеше земята

Нейният ден се превърна просто в нощ?

Любима, може би затова

Още ни е МНОГО РАНО ДА ЗНАЕМ.

Тя е наясно какво се очаква от нея и кротува с безразлична физиономия докато Слотроп довършва песента, и настроените в една октава меко звучащи дървени духови инструменти отекват за протяжен момент във въздуха, после протяга ръка, отпуска се вяло срещу него докато той се накланя бавно към устата й с приплъзване на пера, набръчкване на ръкави, голите й ръце с подчертана от лунната светлина финозърнеста кожа запълзяват нагоре, обхващат гърба му, лепкавият й език кръжи нервно като нощна пеперуда, дланите му стържат по пайети… и ето тя притиска плътно гърди в него, а ръцете и китките й се извиват нагоре и назад, за да намерят ципа и да го издърпат с приглушено жужене надолу по продължение на гръбнака…

Кожата на Катье е по-бяла от бялата рокля, от която се въздига. Родена отново… през прозореца той почти може да види мястото, където октоподът бе изпълзял от скалите. Тя пристъпва на пръсти като балерина, с дълги леко извити бедра, Слотроп разкопчава колан, копчета, развързва връзки на обувки подскачайки на един крак, уха-а уха-а, но лунното сияние само изсветлява още повече гърба й, а тя все още има тъмна страна, нейната коремна страна отпред, нейното лице, което той вече не може да вижда, ужасяваща звероподобна промяна настъпва по муцуната и долната челюст, черните зеници се разширяват и изпълват цялото очно пространство докато бялото изчезва съвсем и остава само червеното животинско отражение, когато проникващата светлина бие в тях не се знае кога светлината… Тя потъва в дълбокото легло, придърпва го до себе си, в пух, атлаз, бродирани ангели и цветя, обръща се веднага, за да поеме неговата ерекция в своя разтворен камертон, в единна вибрация, към която нощта е вече настроена… докато се ебат тялото й се разтърсва и пулсира на километри под него в кремаво и мастилено синьо, всички тонове приглушени, очите присвити до полумесеци зад златистите мигли, дълги черни кехлибарени осемстенни обици подскачат беззвучно и удрят бузите й, черна смес от дъжд и сняг, лицето му над нейното е безучастно, погълнато от старателно прилаганите техническите похвати — в нейна чест ли? или е свързано с това нейно сливане със Слотроп, за което са й дали указания — тя ще го разпали, няма да допусне да бъде яхната от някаква пластмасова черупка… дишането й става по-хрипливо, сякаш прекосява някакъв праг и преминава в отчетлив звук… предполагайки, че Катье вероятно скоро ще се изпразни, той заравя ръка в косата й, опитва да задържи главата й неподвижна, за него е необходимо да види лицето й: ненадейно това приема характера на съвсем истинска и ожесточена схватка — тя не желае да предаде своето лице — и внезапно Катье наистина започва да се празни, а заедно с нея и Слотроп.

Неизвестно защо сега тя, за която смехът е нещо непознато, се превръща в повърхността на изскачащ от глъбините балон от смях. Малко по-късно, вече заспиваща, тя ще прошепне още „Смея се“ и отново ще се засмее.

Не него ще му се иска да отбележи „О, значи Те ви разрешават“, но в действителност може би Те не позволяват. Обаче тази Катье, на която той говори, е вече унесена в сън и скоро се затварят и неговите очи.

Като ракета, чиито дистанционно управлявани клапани се отварят и затварят в предварително зададени моменти, на определено ниво от повторното му навлизане в сън, Слотроп спира да диша през носа и започва да диша през устата. Скоро това преминава в хъркане, за което е известно, че е разтърсвало двойни прозорци, разлюлявало жалузи, разклащало полилеи с неистово дрънчене, да-а точно така… Още при първото прохъркване Катье се събужда и удря с възглавница Слотроп по главата.

— Престани!

— Х-м-м-м.

— Аз имам лек сън. Захъркаш ли пак, ще те удрям — размахва тя възглавницата.

И съвсем не се шегува. Последователността от хъркане, удар с възглавницата, пробуждане, изхъмкване и заспиване отново продължава неспирно чак до сутринта.

— Добре де — измърморва най-после той. — Стига вече.

— Ти дишаш през устата! — крещи тя.

Слотроп грабва своята възглавница и замахва към нея. Тя прикляка, претъркулва се, пада на пода, финтира с нейната възглавница, отстъпва към скрина, където е пиячката. Слотроп няма представа какво е замислила, докато тя не захвърля възглавницата и грабва сифона със сода.

Какво, сифон със сода? Това пък що за идиотщина е? Какъв друг интересен реквизит им е хрумнало на Тях да подготвят и какви други американски рефлекси издирват Те? Къде са тортите с бананов крем, а?

Той разклаща две възглавници и я наблюдава.

— Още една крачка и… — киска се тя.

Слотроп се хвърля и я блъска в задника, при което тя, естествено, го удря със сифона. Възглавницата експлодира в едно мраморно бедро, лунната светлина в стаята се задъхва от пух и пера, а скоро и с мъгла от пулверизираните струи сода. Слотроп опитва да хване сифона. Хлъзгавото момиче се измъква и кляка зад един стол. Слотроп задига от скрина гарафата с бренди, отпушва я и двукратно запраща звездообразно оформени прозрачни кехлибарени пръски през цялата стая, видими на лунната светлина и извън нея, които я плисват около шията, между черните зърна на гърдите и надолу по хълбоците.

— Ах, копеле! — отново го удря тя със сифона.

Докато двамата се гонят из спалнята бавно падащите пера полепват по кожите им, нейното нашарено тяло все отстъпва, на тази светлина то често, дори отблизо, остава невидимо. Слотроп непрекъснато се препъва в мебелите.

— Само да те докопам!

В този момент тя отваря вратата към хола, скача вътре и я затваря, така че тичащият Слотроп се блъска в нея, отскача, изругава мамка му, отваря вратата и установява, че Катье размахва пред него голяма червена жакардова покривка за маса.

— Какво е това? — пита Слотроп.

— Магия! — вика тя и хвърля покривката върху него, отчетливо нагънатите дипли се разпростират мигновено във въздуха като червени кристални разломи. — Гледай внимателно и ще видиш как един американски лейтенант изчезва в ръцете ми.

— Я стига с тези номера — Слотроп се бъхти, размахва отчаяно ръце и крака, опитва да се измъкне навън. — Как да гледам внимателно, когато съм тук вътре. — Той не може да намери никаква пролука и го обхваща лека паника.

— Точно това е идеята — внезапно тя се озовава вътре до него, устните й върху зърната на гърдите му, ръцете й пърхат в косата на тила му, придърпват го бавно към пухкавия килим. — Ах, синигерчето ми!

— Хей, къде си го виждала това? Помниш ли когато той ляга с-с-с оная коза?[411]

— О, не питай… — Този път ебането е бързешком, спонтанно, незлобливо и добре съгласувано, и двамата са леко сънливи, покрити с лепкави пера… след изпразването лежат притиснати един в друг, прекалено втечнени, за да се движат, м-м-м, дамаска и ресни, толкова е уютно и червено тук, съвсем като в утроба… Слотроп, свит, обгърнал краката й в своите, с кур настанен спокойно в топлата гънка между бузите на нейния задник, опитва най-добросъвестно да диша през носа, и двамата заспиват.

Чуруликане на птици, шум от течаща вода на горния етаж и отразеното от морето утринно слънце, проникнало през листата на палмата отвън пред прозореца и почервеняло след преминаването през покривката за маса, разсънват Слотроп. За минута той остава да лежи докато се разбуди напълно, без махмурлук, все още като външен свидетел на собственото си участие в някакъв плодотворен кръговрат от завръщания и отпътувания. Жизнена и топла, Катье лежи с тяло леко огънато в S притиснато в неговото S и започва да се размърдва.

От съседната стая долита безпогрешно ясното потракване на катарамата на войнишки колан.

— Някой май краде панталоните ми — съобразявайки моментално отбелязва той. По килима край главата му топуркат стъпала и се чува подрънкването на монетите в джоба на панталона му. — Крадец! — изкрещява Слотроп, а Катье се пробужда и извръща към него да го прегърне. Сега той успява да открие подгъва на ръба, който снощи не бе смогнал да намери, измъква се изпод покривката тъкмо навреме, за да види как едно голямо стъпало в двуцветна обувка, тъмнокафяво и лилавосиньо, изчезва през вратата. Втурва се в спалнята и установява, че всичко, с което е бил облечен снощи, включително обувките и гащите му, вече го няма. — Дрехите ми! — тича обратно край появяващата се изпод дамаската Катье и тя опитва да го хване за крака. Слотроп разтваря вратата, изскача в коридора, осъзнава, че е съвсем гол, зърва количка с бельо за пране, грабва един лилав атлазен чаршаф и се увива в него като с тога. Откъм стълбището прозвучава кикот и топуркане на каучукови подметки. — Аха-а! — вика той и хуква по коридора. Лъскавият гладък чаршаф отказва да стои обвит около тялото му, развява се, плющи, заплита се в краката му, свлича се под стъпалата му. Нагоре по стълбата през две стъпала, само за да попадне в друг коридор, също празен. Къде са всички?

В далечината иззад ъгъла се подава мъничка глава, щръква мъничка ръка и показва на Слотроп мъничък среден пръст. След миг долита ехиден смях и той спринтира натам. При стълбището чува стъпки надолу. Голямото Лилаво Хвърчило препуска с ругатни три етажа надолу излиза през една врата на малка тераса, тъкмо навреме, за да види как някой се прехвърля през каменния парапет и изчезва сред горната половина на растящо някъде отдолу дебело дърво.

— Приклещих те най-после на това дърво! — вика Слотроп.

Първо трябва да скочи на дървото, после може лесно да се катери по него като по стълба. Попаднал в короната, сред задушливата листосветлина, Слотроп разполага с ограничена видимост само до няколко клона наоколо. Обаче дървото се клати и той предполага, че крадецът е там някъде. Усърдно продължава да се катери, а чаршафът се закача и разпаря, иглички бодат кожата му, кората го дращи. Заболяват го стъпалата. Скоро се задъхва. Постепенно конусът зелена светлина се стеснява, става по-ярък. Близо до горния край Слотроп забелязва, че стволът е прорязан наполовина от трион или подобен инструмент, ала не спира да помисли какво може да означава това, докато не стига до самия връх и там прегръща здраво клатещото се стъбло, любува се на прекрасната гледка към пристанището и морския нос, синьото море, белите зайчета на вълничките, надигащата се откъм хоризонта буря, отминаващите в далечината човешки темета. Брей. По-надолу по стъблото прозвучава пращене от започнало да се троши дърво и от своето крехко гнездо той усеща вибрациите.

— А-а-а, ехей…

Гаден подлец. Катерил се е надолу по дървото, а не нагоре! Сега стои там долу и гледа! Те са знаели, че Слотроп ще избере посоката нагоре, а не надолу — точно така, разчитали са именно на този проклет американски рефлекс, лошите, когато ги гонят, винаги лазят нагоре — а защо нагоре? и са прерязали почти докрай стъблото, и-и-и-и сега…

Те? Те?

— Е — въздъхва Слотроп, — по-добре ще е да… — Почти в същата секунда върхът на дървото се разцепва напълно и с рязко скърцане и свистене, вихрушка тъмни клони и иглички понася надолу сякаш раздробения на хиляди падащи остри частици Слотроп, който отскача от клон на клон и опитва да задържи лилавия чаршаф над главата си като парашут. У-ф-ф. Н-н-х-х. По средата на сгромолясването към земята, почти на нивото на терасата, той случайно поглежда надолу и вижда там множество униформени старши офицери и пухкави дами в бели батистени рокли и окичени с цветя шапки. Те играят крокет. Съдейки по всичко Слотроп ще се приземи някъде сред тях. Той затваря очи и опитва да си представи тропически остров, обезопасена стая, където такова нещо не би могло да се случи. Отваря ги миг преди се блъсне в земята. В тишината, преди още да успее да констатира някаква болка, прокънтява силно тракане от удар на дърво по дърво. Ярко жълта раирана топка се изтърколва с подскоци на около сантиметър от носа на Слотроп и изчезва, последвана секунда по-късно от гръмки поздравления, възторжени дами, звуци от идващи към него стъпки. Изглежда той, у-у-х-х, малко е понавехнал гърба си, обаче не изпитва особено желание да се размърда. След малко небето бива закрито от лицата на някакъв генерал и Теди Блоут, с любопитство втренчени в него.

— Слотроп — установява Блоут, — и е увит в лилав чаршаф.

— Какво е това, младежо, костюмирано театрално представление, а? — пита генералът, до когото застават две дами, с усмивки отправени към Слотроп или някъде през него.

— На кого говорите, генерале?

— На този нахалник с тогата, който лежи между мен и следващата вратичка — отвръща генералът.

— Ах, колко необичайно, Роуина — обръща се към своята придружителка. — Да виждаш тук някакъв „нахалник с тога“?

— Божичко, не, Джуъл — отвръща игривата Роуина. — Мисля, че генералът е подпийнал. — Дамите започват да се кискат.

— Ако генералът е вземал всички свои решения в такова състояние — задъхва се Джуъл, — лондонският Странд ще бъде затрупан с кисело зеле! — Двете пищят от смях, много високо и неприятно дълго.

— И вместо… вместо Джуъл, — двете лица вече са придобили цвета на удушена роза, — името ти ще бъде Брун хил да![412] — Те се притискат отчаяно една в друга, като на живот и смърт. Слотроп гледа кръвнишки този спектакъл, допълнен вече с още няколко десетки статисти.

— Ами-и-и, някой ми задигна всичките дрехи и тъкмо бях тръгнал да се оплача на администрацията…

— Но вместо това реши да се загърнеш в лилав чаршаф и да се катериш по дървото — кима генералът. — Е, бих казал, че ще можем да ти намерим някоя дрешка. Блоут, вие двамата с този човек сте почти на един ръст, нали?

— О — крокетен чук преметнат през рамо, поза като за рекламна снимка на „Килгор“ или „Къртис“, престорено любезна усмивка към Слотроп, — имам някъде една излишна униформа. Хайде, Слотроп. Добре си, нали? Нямаш нищо строшено, нали?

— Ням-м-м-мам — увит в неговия одрипавял чаршаф и подпомаган да стъпи на крака от загрижени крокетьори, Слотроп излиза от тревната площ куцукайки след Блоут и влиза в казиното. Първо се отбиват в стаята на Слотроп. Заварват я идеално почистена, напълно опразнена, готова за нови гости.

— Хей! — Слотроп издърпва празни чекмеджета, празни като барабани: всички негови дрехи са изчезнали, включително и хавайската му риза. Какво става, по дяволите. Пъшкайки той претършува бюрото. Празно. Шкафовете празни. Отпусните документи, личната карта, всичко е взето. Гръбните му мускули пулсират от болка. — Какво е това, мамка му? — Отива до вратата да провери отново номера на стаята, сега вече всичко е проформа. Той знае. Най-много се тревожи за ризата от Хоган.

— Първо облечи нещо прилично — тонът на Блоут е преизпълнен с погнуса типична за директор на училище. В стаята нахлуват двама подофицери помъкнали куфари. Спират ухилени пред Слотроп.

— Хей, приятел, нещо си объркал фронтовете — вика единият.

— Стига бе. Прояви малко уважение — смее се другият. — Това е Лорънс Арабски!

— Мамицата му — ругае Слотроп. Не може дори ръката си да вдигне, камо ли да я размаха. Двамата отиват в стаята на Блоут, където окомплектоват една униформа. — Слушай, къде е Мъкър-Мафик тази сутрин? — хрумва му на Слотроп да попита.

— Нямам представа, наистина. Сигурно е излязъл с неговото момиче, или момичета. А ти къде си бил?

Но Слотроп вече се оглежда, усилващ се анален страх го обхваща със закъснение, по врата и лицето му избиват капчици пот и потичат като ручейчета. Опитва да намери в тази стая, която Галопа споделя с Блоут, някаква следа от своя приятел. Мъхесто сако, тъмно син костюм на райета, каквото и да е… Нищо.

— Галопа да не се е преместил, а?

— Може да се е нанесъл при Франсоаз или при онази, как й беше името. Дори може да се е върнал в Лондон по-рано, аз не съм бюро за търсене на изчезнали хора.

— Ти си негов приятел… — С нагло свиване на рамената Блоут поглежда Слотроп в очите, за първи път откакто се познават. — Какво, не си ли му приятел? А какъв си тогава?

Отговорът е във втренчения поглед на Блоут, замъглената стая вече става осмислена, в нея няма нищо ваканционно, само униформи шити на „Севил Роу“ по поръчка[413], сребърни четки за коса и бръснач, подредени под прави ъгли, блестящ шип на осмоъгълна поставка, на който е надупчено снопче, около сантиметър и половина дебело, старателно подравнени пелюрени листа в пастелни тонове… значи филиал на Военното министерство на Ривиерата. Слотроп отмества поглед настрана.

— Ще отида да го потърся — смотолевя той, отстъпвайки през вратата, а униформата му стяга много на кръста и се издува като балон около задника му. Трябва да се примириш, приятел, още дълго време ще бъде така…

Започва от бара, където разговаряха снощи. Той е празен с изключение на един полковник с огромни засукани мустаци и фуражка, който седи вдървено и надуто пред нещо голямо, газирано и съскащо, мътно и гарнирано с бяла хризантема.

— В Сандхърст не са ли те учили да отдаваш чест? — крещи офицерът. — Това смотано ПЗКО[414] сигурно е пълно с нацисти. — След мигновено колебание Слотроп козирува. Никакъв барман наоколо. Не помни какво е… — Е?

— Всъщност, аз съм а-а-а-американец, а униформата я взех назаем само и, ами-и, търсех един лейтенант, по-точно лейтенант Мъкър-Мафик…

— Ти си какво? — реве полковникът, и междувременно къса със зъби листенца от хризантемата. — Що за нацистка тъпотия е това, а?

— Ами-и, благодаря ви — Слотроп напуска бара заднешком, козирувайки отново.

— Просто невероятно! — следва го ехото по коридорите към игрална зала „Химлер“. — Нацист!

Тук са кънтящите простори от червен махагон, зелено сукно, висящи халки от тъмнокафяво кадифе, напуснати по време на обедното затишие. На масите лежат ветрилообразно аранжирани дългоръки лопатки за събиране на пари. Сребърни звънчета с абаносови дръжки са обърнати с отворите надолу върху червено-кафявия фурнир. Около масите акуратно са подредени празни кресла в стил Ампир. Обаче някои са по-високи от другите. Това вече определено не са повърхностни и видими признаци за игра на случайността. Тук е налице друго начинание, по-истинско от онова и не толкова състрадателно и систематично укривано от хора като Слотроп. Кой седи на по-високите столове? Имат ли Те имена? Какво лежи на Техните гладки сукнени повърхности?

Жълто-розова светлина се процежда отгоре. Фрески красят цялата огромна зала: закръглени богове и богини, лебеди и пастирки в пастелни цветове, покрита с влага зеленина, развяващи се шарфове… Навсякъде спираловидни позлатени гирлянди, висят от корнизи, полилеи, колони, рамки на прозорци… Под покривните прозорци лъскаво светлее изподраскан паркет… От тавана са провесени дълги вериги с куки на края стигащи на около метър и половина от масите. Какво окачват на тези куки?

За минута натъкменият в английската униформа Слотроп остава насаме с характерните белези на един порядък, чието присъствие между незначителните остатъци от пробуждането съвсем наскоро бе започнал да подозира.

Тук сред кафявите сенки и яркокремавата светлина за един кратък момент може да е започнала да се оформя някаква златиста смътно кореноподобна или човекоподобна фигура[415]. Скоро и с твърде неприятно усещане той ще осъзнае, че в действителност всичко в тази зала има съвсем различно предназначение. И за Тях представлява нещо, които никога не е означавало за нас. Никога. Два типа битие, на вид еднакви… но, но…

О, необясним е СВЕТЪТ ТАМ!

Подобно на сън заблуден в мозъка ти!

Подскача като шут из Забраненото Крило,

Очаква трептенето на светлината…

Е, кой изобщо е казал, че няма път натам,

Кой изобщо е казал, че не си могъл да опиташ?

Ако разбереш, че малко ще те заболи,

Можеш винаги да се върнеш отново, защото

„Довиждане“ за теб е дума непозната.

Защо тук? Защо трябва пъстроцветните краища на това, което почти го е затрупало да се вълнуват най-интензивно тук в тази щедро закодирана зала? Кажете защо пристъпването тук трябва да бъде почти като навлизане в самото Запретено — ето ги същите дълги помещения, зали на стар паралич и злокобна спиртоварна, на кондензати и утайки от забравени разложения, които не смееш да помиришеш, стаи пълни с прави сивопернати статуи с разперени крила, неясни лица в праха — стаи изпълнени с прах, която замъглява формите на обитателите около ъглите и още по-надълбоко, ще се напластява върху черните им официални ревери, ще омекоти до захарна пудра белите им лица, белите нагръдници на ризите им, бижута и рокли, бели ръце движещи се с почти недоловима за окото бързина… за каква игра раздават Те карти? Какви хипнотизаторски движения на ръцете са това, тъй замъглени, толкова стари и съвършени?

— Майната му — прошепва Слотроп. Единственото познато му заклинание и общо взето универсално за всякакви случаи при това. Хилядите миниатюрни рококо повърхности разсейват шепота му. Може пък да се промъкне тук през нощта — не, не през нощта, а някога по друго време, с кофа и четка — и да напише МАЙНАТА ВИ в балончето излизащо от устата на една от онези мънички розови пастирки там…

Той се оттегля заднешком към вратата, сякаш половината, неговата коремна половина, е поразена от величествено сияние: отстъпва, но с лице към страховитото и същевременно желано Присъствие.

Навън Слотроп тръгва към кея, сред търсачи на забавления, пикиращи бели птици и непрестанно пръскащи от небето лайна на чайки. Както си вървя решително и дръзко през Булонския лес…[416] И по рефлекс отдава чест на всеки срещнат униформен, не му трябват неприятности, опитва се да бъде невидим… и всеки път отпуска ръка още по-нелепо от преди. От морето стремително се носят облаци. И тук ни следа от Галопа.

Призраци на рибари, стъклодухачи, търговци на кожи, проповедници-ренегати, планински патриарси и долинни политикани отстъпват лавинообразно от Слотроп, чак до 1630 година, когато губернаторът Уинтроп пристига в Америка с „Арбела“, флагмански кораб на една голяма пуританска флотилия, на който първият американски Слотроп бил помощник-готвач или нещо подобно — ето, „Арбела“ и цялата й флотилия се връщат в разгънат строй, вятърът ги засмуква отново на изток, изпитите с хлътнали бузи и кривогледи от напрежението Божии създания наведени през пределите на неизвестността към дълбоките черни падини и благоволението на зъби, твърде различни от млечните кътници на херувими, докато старите кораби се отдалечават от Бостънското пристанище и продължават обратно през Атлантика, чиито течения и големи вълни прииждат надигат се и отпускат наопаки… изкупление за всеки помощник-готвач имал някога късмета при изненадващите резки наклони на палубата да се хързулва и пада, когато яхнията за нощната вахта се засмуква от само себе си от настилката и от възмутените обувки на по-избраните, плъзга се като фонтан назад в калайдисания котел, а помощник-готвачът става олюлявайки се, и бълвочът, на който се е подхлъзнал, руква обратно в повърналата го уста…[417] Фокус мокус препаратус! Тайрън Слотроп отново е англичанин! Обаче това съвсем не прилича на изкуплението, което въпросните Те имат предвид…

Той е на широка павирана крайморска улица с палми, които сега придобиват грубозърнеста черна окраска щом облаците започват да закриват слънцето. Галопа го няма и на брега, а и момичетата също. Слотроп сяда на една ниска стена, размахва крака, наблюдава облачния фронт, тъмносив, мръсно виолетов, прииждащ откъм морето на вълни и талази. Въздухът около него захладнява. Той потреперва. Какво правят Те?

Връща се към казиното тъкмо когато големи кръгли дъждовни капки, гъсти като мед, започват да пльокат в огромни звезди върху паважа, подканвайки го да погледне в бележките към текста за деня, където обясненията ще му разтълкуват всичко. Той не смята да поглежда там. Никой изобщо не е казвал, че денят трябва да бъде преценяван и да бъде търсен някакъв смисъл в него привечер. Слотроп просто тича. Дъждът се усилва в мокро кресчендо. От крачките му се разплискват изящни водни цветове и всеки от тях увисва за секунда във въздуха зад неговото бягство. Наистина бягство. Влиза нашарен, на точки от дъжда, захваща неистово търсене из огромното неработещо смълчано казино, като започва отново със същия опушен и просмукан от изпаренията на контрабандни напитки бар, преминава през малката театрална зала, където тази вечер ще има представление на съкратения вариант на L’Inutil Precauzione (мнимата опера, с която Розина от Севилския бръснар опитва да заблуди нейния опекун[418]), влиза в нейното артистично фоайе, където момичета, копринено ято момичета, но не и трите, които Слотроп най-много иска да види, тупират коси, оправят жартиери, лепят изкуствени мигли, усмихват се на Слотроп. Никоя от тях не е виждала Гислен, Ивон и Франсоаз. В друга стая оркестърът репетира игрива тарантела от Росини. Всичките дървени духови инструменти свирят фалшиво с около половин тон. Слотроп внезапно разбира защо е заобиколен от жени, които се прекарали голяма част от живота си във военно време и окупация, и всеки ден пред очите им са изчезвали хора… да, в едни или други от тези очи той открива старото европейско състрадание, поглед, който той ще се научи да разпознава много преди да изгуби своята невинност и да стане един от тях…

И така Слотроп се носи из ярко осветените и хаотично оживени игрални зали, ресторанта и малките му частни спътници, нарушава тет-а-тет уединения, сблъсква се с келнери, и накъдето да погледне вижда само непознати. И ако ти е нужно съдействие, е, аз ще помагам… Гласовете, музиката, размесването на картите стават все по-шумни, по-угнетителни, и най-после той отново е в игрална зала „Химлер“, препълнена сега, искрят бижута, лъщи кожа, спиците на рулетката се въртят почти невидими, и тук го удря пресищането, всичките тези игри, прекалено много, прекалено много игри: гъгнивият натрапчив глас на невидимо крупие, messieurs, mesdames, les jeux sont faits[419], идващ от Забраненото Крило внезапно го заговаря направо, затова че цял ден Слотроп бил играел срещу невидимото Казино, навярно все пак е залагал своята душа — ужасен той се обръща, изскача отново на дъжда навън, където електрическите огньове от казиното, лумнали с пълна възпламеняваща мощ се отразяват със заслепяващ блясък от лъскавия паваж. Вдигнал яка, с нахлупена до ушите фуражка на Блоут, повтаря през минута мамка му, разтреперан, с болки в гърба от онова падане от дървото, той се препъва напред в дъжда. Изпитва усещането, че ще се разплаче. Как всичко това се обърна тъй бързо срещу него? Приятелите му, стари и нови, всичко до последното листче хартия и последната дреха свързващо го с това, което е бил, просто е заличено, изчезнало. Как е възможно да приема охотно и благосклонно възникналото положение? Едва доста по-късно, изтощен, хремав, замръзнал и жалък в сковаващата го подгизнала вълнена униформа, той се замисля за Катье.

Връща се в казиното около полунощ, нейният час, топурка бавно и тежко нагоре и оставя мокри стъпки след себе си, шумен като перална машина — спира пред нейната врата, дъждът се оттича на килима, и не смее дори да почука. И нея ли са отвлекли? Кой чака зад вратата и какви механични или свръхестествени средства са донесли Те с Тях? Но Катье го е чула и отваря вратата, а усмивката й е с трапчинки на бузите и укорителна задето Слотроп е толкова мокър.

— Тайрън, липсваше ми.

Той свива рамене, конвулсивно, безпомощно, като опръсква и двамата.

— Това е единственото място, където знаех, че мога да дойда.

Усмивката й бавно се отпуска. И тогава Слотроп плахо пристъпва прага, в невъзможност да определи дали това е врата или висок прозорец и влиза в нейната дълбока стая.

□ □ □ □ □ □ □

Свежи утрини на качествена здравословна похот, отворени към морето ранни жалузи, ветрове навлизащи с тежкото потъркване на палмови листа, в пристанището морските свине изскачат със задъхано хриптене на повърхността и слънцето.

— Уф-ф — пъшка Катье, някъде изпод купчината техни батисти и брокат, — Слотроп, прасе такова.

— Грух, грух, грух — бодро отвръща Слотроп. Отблясъци от морето танцуват по тавана, къдрици дим се издигат над цигари от черния пазар. Отчитайки ясната светлина в тези утрини, в лъкатушещия нагоре цигарен дим и неговите извивки, криволици и нежно избледняване до пълна прозрачност могат да бъдат открити някакви форми на грациозност…

В определени часове пристанищната синева ще се отразява в гледащата към морето бяла фасада и капаците на високите прозорци отново ще бъдат затворени. По тях ще затрепти проблясваща мрежа от образи на вълни. По това време Слотроп ще е станал от сън, натъкмен в британска униформа, и ще нагъва кроасани и кафе, и вече ще напредва в опреснителния курс по технически немски език, или ще опитва да разтълкува теорията за устойчивите траектории на ракетния полет[420], или едва ли не с върха на носа ще проследява някои германски принципни електросхеми, където резисторите приличат на индукционни бобини, а индукционните бобини изглеждат като резистори *2…

— Много чудновати дивотии — мърмори, след като вече е проумял схемата — защо им е трябвало да я прокарват по такъв заобиколен начин? За маскировка ли?

— Припомни си твоите древногермански руни — подсказва сър Стивън Додсън-Трък, който е от ОПР[421] към Министерството на външните работи и говори 33 езика, включително английски, със силен оксфордски празнодумен акцент.

— Моите ’кво?

— О, този символ за индукционна бобина случайно много наподобява древноскандинавската руна за „S“ тоест sol, която означава „слънце“ — изречено със стиснати устни, сякаш го измъчва някакво мозъчно гадене. — Нейното старо високонемско название е sigil.[422]

— Странен начин за изобразяване на слънцето — отбелязва Слотроп.

— Наистина. Готите, много по-рано от тях, са използвали кръг с точка в средата. Ето тази начупена линия очевидно датира от епохата на непоследователност, може би разцепление на племената, отчуждение… или в социален смисъл нещо аналогично на оформянето на независимото „аз“ при съвсем малките деца, нали разбираш…

Е, всъщност Слотроп не разбира, тоест, не съвсем. Слуша от Додсън-Трък такива приказки при почти всяка тяхна среща. Този тип просто се бе материализирал един ден на плажа с черен костюм и рамена осеяни с миниатюрни пърхотни звездички от оредяващата морковена коса, гледан на фона на бялата фасада на казиното, което трептеше над него докато той приближаваше. Слотроп четеше комикс за Пластикман[423]. Катье дремеше по гръб на слънце. Но когато стъпките му достигнаха до слуха й, тя се извърна на лакът и махна с ръка. Благородникът се просна до тях в цялата си дължина, Поза 8.11, Вцепенение, Студентска.

— Значи това е лейтенант Слотроп.

Четирицветният Пластикман се източва през дупката на ключалката, с приплъзване завива край един ъгъл, влива се във водосточна тръба водеща нагоре към мивката на лабораторията на безумния нацистки учен, и след миг от крана се подава главата на Плас, с пусти рачешки очи и непластмасова челюст.

— Да. А ти кой си, умнико?

Сър Стивън се представя, с подлютени от слънцето лунички, и любопитно оглежда комикса.

— Предполагам, четивото е извън задължителната студентска програма.

— Той има ли разрешение за достъп?

— Има — свивайки рамене Катье се усмихва на Додсън-Трък.

— Значи кратка пауза от работата по проследяването на радиоуправлението на „Телефункен“[424]. От онова „Хавай І“. Да знаете нещо по въпроса?

— Само колкото да ми е любопитно откъде са изнамерили това име.

— Името ли?

— Звучи поетично, като инженерно-техническа поезия… навежда на мисълта за Haverie, авария, ако нямате нищо против. Вие разбира се знаете за наличието на двата издатъка, симетрично разположени спрямо зададения азимут или курсов ъгъл на ракетата… и hauen, което означава да удряш някого с мотика или сопа… — вече отплеснал се в лично негово индивидуално пътешествие, усмихнат неадресирано, вмъква популярния военновременен израз ab-hauen, технически похвати за бой с тояга, селяшки хумор, фалическа комедия датираща още от древна Гърция *…

Първият импулс на Слотроп е да се върне към четенето на комикса и да види какво замисля онзи Плас, ала нещо в този човек, въпреки членството му в заговора, го кара да се вслушва… наивност, може би опит да демонстрира приятелско отношение по единствения достъпен за него начин, да сподели това, което го интересува и направлява, любовта към Словото.

— Е, може да е само пропаганда на Оста. Нещо свързано с Пърл Харбър.

Сър Стивън се замисля над тези думи, видимо доволен. Нима Те са го избрали заради всичките му там влюбени в словото пуритани, които се мандахерцат от родословното дърво на Слотроп? И сега Те опитват да отклонят неговия мозък и читателския му поглед също? Понякога Слотроп наистина успява да открие съединител между себе си и Тяхната желязно-бронирана машина някъде много нависоко на края на механическа предавка, за чиито очертания и устройство е способен само да гадае, съединител, който той може да разкачи и след това да усети цялата инерция на своето движение, истинската си безпомощност… и това също не е чак толкова неприятно. Странна работа. Слотроп е почти сигурен, че каквото и да искат Те, няма да му се наложи да рискува живота си или дори по-голямата част от своите удобства. Обаче не може да нагоди който и да е от тези компоненти в стройна последователна схема, няма как да свърже някой като Додсън-Трък с такава като Катье…

Прелъстителка-и-наивник, става, играта не е чак толкова лоша. Минимум преструвки. Той не вини Катье: истинският враг е някъде в Лондон, а и такава й е работата. Тя умее да бъде гъвкава, приспособима, дръзка и мила, а той предпочита да бъде на топло тук с нея, отколкото да мръзне отново под Блица. Но понякога… твърде нематериално и неуловимо и няма за какво да се захванеш, на лицето й неконтролируемо се появява угнетително за него изражение, той даже го сънува многократно усилено и всяващо истински страх: ужасяващата вероятност и тя също да е била измамена. Също толкова жертва колкото и той — нещастно, окаяно, необяснимо безперспективно изражение…

Един мрачен следобед, къде, ако не в игрална зала „Химлер“, той я изненадва сама на рулетката. Тя стои с приведена глава и грациозно издадени бедра, изпълнява ролята на крупие. Служителка на Заведението. Облечена е в бяла селска блуза и раирана във всички цветове на дъгата широка атлазена пола с набор, която блещука под покривния прозорец. Почукването на топчето по движещите се спици нараства в продължителен скърцащ резонанс в покритото с фрески пространство. Катье се обръща едва когато Слотроп застава до нея. В дишането й се усеща печално замислен и бавно пулсиращ трепет: тя побутва жалузите на сърцето му, разкрива за Слотроп, извън него, в нея, кратки проблясъци на есенна земя, за които той само е подозирал, плашили са го само.

— Хей, Катье… — Той протяга ръка, закача с пръст една спица, за да спре колелото. Топчето пада в преградка, чийто номер те изобщо не поглеждат. Предполага се, че най-важното е да видиш номера. Но в играта зад играта, това не е същественото.

Тя поклаща глава. Слотроп разбира, че мислите й блуждаят назад в Холандия, преди Арнхайм — пълно съпротивление непрекъснато включено в съставената от тях двамата електрическа верига. На колко лъхтящи на „Палмолив“ и „Камей“ уши е тананикал песнички той, характерни за пред боулинг залата и зад рекламата на лимонада „Мокси“, песни отвори-ми-още-една-бутилка-в-съботната-вечер, и всички песни са назидавали, скъпа, няма значение къде си била, хайде да не живеем в миналото, единствено настоящето има смисъл…

Приемливо като за там и за онова време. Ала не и тук и сега, когато Слотроп потупва голото й рамо, наднича в нейния европейски мрак, смутен от него, той самият с права коса почти нямаща нужда от сресване, избръснат, лице без бръчки, такова непорочно нахлуване в игрална зала „Химлер“ препълнена с будещи недоумение немски барокови форми (тайнство на ръцете във всяко последно завъртане, което всяка ръка трябва да извърши, заради това, което ръката е била, което трябва да стане, за да може всичко да се получи точно по този начин… всичкият студ, всичките рани, докосвалата я някога умираща плът…) В позлатените извивки на игралната зала неговите скрити подбуди му се изясняват донякъде. Направените от Тях залози принадлежат на миналото, само на миналото. Техните залози изобщо не бяха вероятности, а вече наблюдавани повторения. Тук миналото предявява изисквания. То шепне, пресяга се и с отвратително подигравателна усмивка блъска своите жертви.

Какво са имали предвид Те, когато избирали числа, червено, черно, четни, нечетни? Какво Колело са задвижили Те?

Там в една стая, на ранен етап от живота на Слотроп, сега забранена за него стая, има нещо много лошо. Нещо му бе направено и Катье вероятно знае какво. Не беше ли открил той в нейното „безперспективно изражение“ някаква взаимозависимост с неговото собствено минало, нещо, което ги свързва здраво като любовници? Той вижда, че Катье стои в края на един преход от нейния живот, и повече нищо не е в състояние да предприеме, и крачка дори не може — вече е направила всичките си залози, сега й остават само еднообразие и скука, да бъде побутвана от една стая в друга, върволица от стаи, чиито поредни номера нямат значение, докато инерцията я отведе до последната. Това е всичко.

В своята наивност Слотроп никога не е предполагал за възможно нечий живот да свърши така. Несравнима с нищо безрадостна пустота. Но сега изобщо не му се струва толкова необичайно — свит на кравай, той е мастурбационно уплашен и същевременно въодушевен от неприятната вероятност да му е бил наложен вече точно такъв Контрол.

Забраненото Крило. О, ръката на ужасното крупие представлява онова докосване до ръкавите на неговите сънища: става ясно, че всичко, което е изглеждало свободно или случайно в живота му, е било поставено под някакъв Контрол, непрестанен, също като нагласено колело на рулетка, само местоназначенията са важни, вниманието е насочено към дългосрочната статистика, а не към личностите: и Заведението, разбира се, винаги е на печалба…

— Бил си в Лондон, когато те падаха — ще прошепне след малко тя и, ще се захване с нейното колело, отново ще го приведе в движение, с извърнато лице, усуквайки по женски нашарената от нощта прежда на своето минало. — Аз бях в Гравенхаг[425], когато ги изстрелваха — проходните съгласни въздишат, названието бива произнесено проточено и с изгнаническо запъване. — Между нас стои не само траекторията на ракетата, но също и един живот. Ще разбереш, че между двете точки, за тези пет минути тя просъществува цял един живот. Ти дори не си проучил всичките видими или проследими данни за профила на полета, с които разполагаме. Толкова много има освен тях, толкова много, което никой от нас не знае…

Но всеки от тях усеща кривата, безпогрешно. Това е параболата. Вероятно им е идвало наум един-два пъти, досещали са се, но отказвали да повярват, че всичко винаги и вкупом е вървяло към онзи скрит в небето изчистен силует, към онзи необещаващ изненади, нови възможности или завръщане необратим силует. И все пак те непрекъснато се движат под него, запазени несъмнено за собствените му черно-бели лоши новини, сякаш той е Дъга, а те са негови деца…

Тъй както фронтът на Войната се отдалечава от тях, и казиното остава все по-назад в тила, водата е все по-замърсена и цените се повишават, пристигащите в отпуск служители стават все по-шумни и непрекъснато готови да демонстрират своята невъздържана грубост — в тях няма абсолютно нищо от стила на Галопа, от навика му да танцува когато е пиян, неговата привидна суетност, и срамежливи благородни пориви да заговорничи, макар и периферийно при всяка възможност, против властта и равнодушието… Нито дума не се чува за него. Слотроп усеща липсата му, не просто като съюзник, а като присъствие, доброжелателност. Докато прекарва своя спокоен отпуск тук, на френска земя, той продължава да вярва, че вмешателството е временно и бюрокрацията, що се отнася до изпратени съобщения и оформени заповеди, е досадна неприятност, която ще приключи със завършването на Войната, толкова добре бяха оплевили, разорали и засели плодородната прерия на мозъка му и го бяха субсидирали, за да не отглежда каквото му скимне…

Няма писма от Лондон, няма дори вести от ПОЧИТ. Всичко е загубено. Един ден Теди Блоут просто изчезна: други конспиратори, подобно на кордебалет ще се появяват и скриват зад Катье и сър Стивън, с танцова стъпка, всички с еднакви Корпоративни Усмивки, размножаването на тези лъскави многознайници би трябвало да го заслепи според Тях, да отвлече вниманието му от това, което Те му отнемат, неговата лична карта, служебното му досие, миналото му. Е, майната му… да. Той няма нищо против. Повече го интересува, а понякога и малко тревожи, какво изглежда добавят. В даден момент, очевидно по прищявка, макар че откъде да знае човек, Слотроп решава да си пусне мустаци. За последен път е бил с мустаци на 13 годишна възраст, бе изпратил поръчка до онази „Джонсън Смит“[426] за пълен „комплект мустаци“, 20 различни модела от Фу Манчу до Граучо Маркс. Изработени от черен картон с ченгелчета, които се пристягат вътре в носа. След известно време ченгелчетата се овлажняват от просмуканите в тях сополи, омекват и мустаците падат.

— Какъв модел? — пита Катье, едва мустаците му започват да прорастват.

— Тип „негодник“ — отвръща Слотроп. И пояснява, че има предвид подрязани, тесни и злодейски.

— Не, такива мустаци ще ти придадат отблъскващ вид. Защо не си пуснеш модел „добряк“?

— Но добрите хора не ходят с мус…

— Съвсем не е така. Какво ще кажеш за Уайът Ърп?

На което човек може да възрази, че Уайът съвсем не е бил толкова добричък. Но това е все още епохата на Стюарт Лейк, преди настъплението на ревизионистите, и Слотроп наистина вярва в онзи Уайът[427]. Един ден генерал Уайвърн[428] от техническия отдел на ВКСЕК[429] идва и вижда мустаците.

— Краищата им са клюмнали — отбелязва той.

— И на Уайът Ърп също — пояснява Слотроп.

— И на Джон Уилкс Бут[430] също мустаците му са били увиснали — възразява генералът. — Какво ще кажеш на това?

— Той е бил лош човек — отговаря Слотроп след кратък размисъл.

— Точно така. Та защо не ги засучеш нагоре?

— Имате предвид по английски. Е, опитах. Но сигурно е било от времето или нещо друго, обаче старите парцали все висят и-и-и се налага да отхапвам крайчетата им. Много досадна работа.

— Отвратителна — съгласява се Уайвърн. — Следващият път, когато идвам, ще ти донеса специален восък за мустаци. Правят го горчив, за да обезкуражат онези, които имат навика да дъвчат крайчетата на мустаците.

И тъй, докато мустаците растат, Слотроп ги търка с восък. Всеки ден има по нещо ново от тоя вид. Катье неизменно е там, напъхана от Тях в леглото му като 5-центова монетка под възглавницата в награда за неговия периодично възобновяващ се американизъм, в последно време невинни предни резци-и-боготворящи-Майката-кътници току-що оставени като потракващи следи назад в Казиното. Поради някаква своеобразна причина, след всяко учебно занятие той се надървя здравата. Х-м-м, това е доста странно. Нищо особено еротично няма в четенето на набързо преведени от немски и откъслечно копирани наръчници даже и няколко спасени от полските нелегални от клозетите на учебния полигон в Близна, изпоцапани с автентични есесовски лайна и пикня… или в запаметяването на коефициенти на превръщане, инчове в сантиметри, конски сили в Pferdestärke[431], рисуването по памет на схеми и изометрии на заплетения лабиринт на тръбопроводите за подаване на гориво, окислител, пара, кислородна вода и калиев перманганат, клапани, отдушници, резервоари — има ли нещо сексуално в това? Но така или иначе, след всяко занятие Слотроп излиза страшно надървен, страхотен вътрешен натиск… отчасти това е временно умопомрачение, предполага той и отива да търси Катье, ръце що пълзят като раци по гърба му и писукащо шумолене на копринени чорапи притиснати в тазовите му кости…

По време на уроците очите му ще шарят насам-натам и ще забелязва, че сър Стивън Додсън-Трък често поглежда към хронометър и записва нещо. Интересно. Защо е всичко това. Изобщо не му идва наум, че може да е свързано с мистериозните ерекции. Личността на този човек бе подбирана, или разработена, така че да отклонява подозренията още преди да са получили възможността да наберат скорост. Зимното слънце блъска половината лице на сър Стивън като мигрена, маншетите на панталоните му са омачкани, мокри и полепнали с пясък, защото всяка сутрин в шест часа той излиза да се разхожда по морския бряг и излага на всеобщ показ своята маскировка, ако не и своята роля в конспирацията. Според Слотроп той може да бъде агроном, неврохирург, концертиращ обоист — в Лондон всички управленски нива бъкат от подобни многоизмерни гении. Но както и при Катье, около солидно осведоменото усърдие на Додсън-Трък витае безпогрешно разпознаваемата аура на чиновник и неудачник…

И Слотроп получава възможността да провери това. Изглежда Додсън-Трък е маниак на тема шахмат. Един следобед в бара той пита Слотроп дали играе шах.

— Не — лъже Слотроп — даже и на дама не мога.

— Лоша работа. Все не ми оставаше време досега за поне една добра партия.

— Обаче знам една игра — през цялото време ли в него се бе спотайвало нещо от Галопа? — пиянска игра, казва се Принц, дори май е измислена от англичаните, защото вие имате всякакви там принцове, нали? а ние нямаме, не че това е нещо лошо, нали разбирате, но всеки си взема номер, и-и-и започвате: Уелския принц загубил два минца, без да се обиждате, номерата вървят по часовниковата стрелка около масата, и номер две ги е намерил, по часовниковата стрелка от този принц или какъвто номер всъщност той иска да извика, той, тоест това е принцът, шест или който и да е номер, нали, избирате си първо един принц, той започва, след това онзи номер две, или този, които принцът е посочил, се обажда, но първо отива, искам да кажа принцът, Уелс, минцове, два, сър, след като разкаже как онзи Уелски принц е загубил два минца, и номер две отговори, не съм губил нищо, сър…

— Да, да, но… — отправя към Слотроп възможно най-особен поглед, — не съм съвсем уверен, че разбирам смисъла на всичко това. Кой и как печели?

Ха. Как печели, това пък какво е?

— В тази игра не се печели — подхваща Слотроп с мисъл за Тантиви, ето ни с това импровизирано контразаговорче, — в нея губят. Един след друг. Победител е този, който остане.

— Изглежда ми твърде песимистична игра, с отрицателен заряд.

— Гарсон. — Напитките тук, когато Слотроп поръчва, винаги са за сметка на заведението и предположението му е, че инициативата изхожда от казиното. — Донеси още от шампанското! И гледай чашите ни винаги да са пълни! Попривърши ли, веднага тичаш да донесеш още и да долееш, comprendez[432]? — Дочули вълшебните слова множество зяпнали от възхищение низши офицери приближават и се настаняват около него, докато той същевременно им разтълкува правилата.

— Всъщност не знам дали… — подхваща Додсън-Трък.

— Глупости. Хайде, ще ви се отрази добре да се откъснете малко от шахматната рутина.

— Правилно, правилно — съгласяват се другите.

Додсън-Трък остава на мястото си, леко напрегнат.

— По-големи чаши — крещи Слотроп на келнера. — Я дайте онези халби там! Да, точно тях! Ще станат! — Келнерът отпушва 3-литрова бутилка „Вдовица Клико“ сухо и налива на всички.

— Уелският принц си е загубил минцовете — подхваща Слотроп, — загубил си е минцовете, а номер три ги е намерил. Уелс, минцове, три, сър!

— В никакъв случай, сър — отвръща Додсън-Трък с почти извиняващ се тон.

— А кой, сър?

— Пет, сър.

— Какво, какво? — пита номер пет, шотландец с карирани парадни панталони и гледа иронично.

— Ти се прецака — царствено отбелязва Слотроп — така че трябва да пиеш. До дъно, веднага, без да спираш, за да дишаш или за каквото и да е друго.

Играта продължава. Слотроп отстъпва титлата принц на Четири, и всички номера се сменят. Първи отпада шотландецът, защото греши, отначало целенасочено, а после неизбежно. Внасят и изнасят големите тумбести зелени бутилки шампанско и раздраният сив станиол на гърлата им отразява електрическото сияние от бара. Тапите стават все по-прави и по-малко наподобяващи гъби, датите на degorgement[433] доближават все повече военните години, докато компанията още повече се опиянява. Шотландецът се е изтърколил с неудържим кикот от стола и три-четири метра остава на крака, след което заспива облегнат на буренцето на една палма. Моментално мястото му бива заето от друг широко усмихнат младши офицер. Вестта се е просмукала като при осмоза навсякъде из казиното и скоро тълпа зяпачи наобикаля масата в очакване на жертви. Докаран е огромен леден блок, с вътрешни пукнатини наподобяващи папрати, лъхащ бяло от всички свои повърхнини, за да бъде разбит и натрошен в голяма вана и подготвен за шествието на все по-голям брой бутилки предавани щафетно от избата. Скоро изтощените и вече раздразнени сервитьори трябва да редят празни халби и чаши на пирамиди и да изливат отгоре шампанското върху тях като стъпаловиден мехурчест водопад, което предизвиква одобрителни възгласи от тълпата. Някакъв шегаджия непременно ще се протегне и издърпа една от халбите най-долу и цялата конструкция ще се разклати, всички останали ще наскачат да спасяват каквото могат, преди да е рухнало с трясък и да измокри обувки и униформи — за да бъде подредена отново. Играта превключва на Редуващ се Принц, при което всеки извикан номер веднага става принц и всички останали номера се придвижват съобразно с това. Сега вече е невъзможно да бъде установено кой греши, и кой не. Възникват спорове. Половината зала пее вулгарна песен:

ВУЛГАРНА ПЕСЕН

Снощи заковах Трансилванската царица

А довечера ще изчукам Бургундската кралица.

Комай прекрачвам границата на шизофренията,

Но кралицата е тъй ласкава и мила с мен…

Розово шампанско и черен хайвер на закуска,

А после „шатобриан“ с чая,

Пафкам само пури за по десет шилинга парчето[434],

И смея се тъй, сякаш целия свят е само един тъп виц,

Та значи какъвто искате ме наречете, момчета,

Обаче направете път за човека, който

Изчука прелестната царичка на Тран-сил-ва-ния-я!

Главата на Слотроп е балон, който се издига не вертикално, а хоризонтално, непрекъснато през стаята, макар и да стои на едно място. Всяка мозъчна клетка е станала на мехурче: той е бил превърнат в черно грозде „еперней“, прохладни сенки, благородни „кювета“[435]. Поглежда към сър Стивън Додсън-Трък, който по чудо е все още прав, макар и с изцъклен поглед. Аха, точно така, вероятно контразаговорничи тук, да-да уф-ф ето… той наблюдава ентусиазирано друг пирамидален шампанопад, този път от сладко шампанско „Тетанже“ без дата на етикета. Накацали като птици по протежение на бара келнери и крупиета, чиито смени са привършили, гледат втренчено. Шумът в заведението е невъобразим. Покачен на масата един валиец с акордеон свири „Испанската дама“ в тоналност до мажор[436] и пръстите му шарят нагоре-надолу по клавишите като луди. Кълба гъст цигарен дим обикалят из залата. В сумрака тлеят лули. В ход са поне три сбивания. Вече трудно може да бъде определено развитието на играта „Принц“. Струпаните край вратата момичета се кискат и сочат с пръст. Светлината в залата става мечешко-кафява от множеството униформи. Сграбчил халбата, Слотроп се изправя с усилие на крака, завърта се веднъж и рухва с трясък върху нелегална игра „корона и котва“[437]. Изящество е нужно тук, предупреждава себе си той: салонни маниери… Развеселени гуляйджии го подхващат под мишниците и задните джобове и го запращат в посока към сър Стивън Додсън-Трък. Преминавайки през случайно образувалото се езерце от разлято пенливо вино и също тъй случайно възникналото блато от бълвоч, като междувременно пътьом бива затрупан от двама-трима лейтенанти, накрая Слотроп се озовава под една маса, където открива, според предположенията му, почти запълнените с пясък панталонени маншети на Додсън-Трък.

— Хей — провирайки се между краката на един стол, той извива глава, за да покрие физиономията на Додсън-Трък сред ореола на висяща лампа с абажур от ресни. — Можеш ли да вървиш?

Додсън-Трък предпазливо завърта очи надолу към Слотроп:

— Откровено казано, не съм сигурен дали мога да стоя прав…

Известно време двамата са заети с трудното дело по освобождаването на Слотроп от стола и съпроводеното със сериозни усложнения изправяне на крака, после определят местоположението на вратата и се прицелват съм нея… Със залитане и взаимно подпиране пробиват път през размахваща бутилки, облещена, раздърпана, ревяща, бледолика и стискащата се за корема тълпа, и сред гъвкавата парфюмирана женска публика около изхода, всички очарователно развеселени, декомпресионен шлюз за външната страна.

— Егати! — Такива залези вече много рядко можеш да видиш, пустинни залези от ХІХ век, отделни екземпляри от тях изобразени приблизително достоверно на платно, пейзажи на американския Запад от художници, за които никой не е чувал, когато земята все още е била свободна и очите невинни, а присъствието на Създателя много по-осезаемо. Високо и самотно прогърмява тук и сега над Средиземноморието този анахронизъм в праисторическо червено, в жълто по-чисто от където и да е днес, чистота, която призовава да бъде изпоцапана и осквернена… естествено Империята се е придвижила на запад, накъде да тръгне, ако не към тези девствени залези, за да проникне в тях и да ги омърси?

Ала там на хоризонта, кои са онези посетители застанали близо до излъсканата до блясък периферия на света… фигури в дълги одеяния — наблюдавани от такова разстояние изглеждат високи може би двеста километра — лицата им безметежни, непричастни, като на Буда, приведени над морето, безстрастни, всъщност съвсем като Ангела надвиснал над Любек при въздушното нападение на Цветница, дошъл в онзи ден не да разрушава или защитава, а да бъде свидетел на играта на съблазняване. Това бе предпоследната стъпка предприета от Лондон преди неговото смирение, преди любовната връзка, която щеше накрая да го доведе до възпалението и нашарването с белези от опустошителния сифилис, отбелязани на картата на Роджър Мексико, непроявена в тази любов между града и нощния развратник Лорд Смърт… защото изпращането на кралските ВВС на внушаваща ужас бомбардировка на гражданския Любек бе равносилно на безпогрешно настойчив поглед, призоваващ наеби ме по-скоро, покана за сипещите се с безмилостен вой ракети, А4, които така и така щяха да бъдат изстреляни, е, в случая малко по-рано…

Какво са дошли да търсят тази вечер стражите от края на света? монументални същества все по-тъмни и по-тъмни, непоколебими, наближават момента на превръщането в сгурия, в пепел, чийто цвят ще бъде стабилизиран след няколко часа от нощта… има ли нещо достатъчно величествено за потвърждение? само сър Стивън и Слотроп са тук, дърдорят идиотщини, пресичат една след друга издължени затворнически-решетъчни сенки, хвърляни от високите стебла на палмите по крайбрежната улица. Сега пространствата между сенките са залети от много топло залезно червено, по зърнисто-шоколадовия бряг. Като че ли нищо важно не се случва. По кръгообразните алеи не шепти никакво улично движение, на никоя от външните маси не биват залагани никакви милиарди франкове заради жена или междунационални съглашения. Само донякъде престореният плач на сър Стивън, сега опрял коляно на все още топлия от деня пясък: сдържани тихи и сподавени викове на отчаяние, тъй неопровержимо свидетелстващи всичкия изтърпян от него тормоз, че дори Слотроп усеща в своето гърло съчувствен наплив на болка заради усилията, които явно коства на човека тази изповед…

— О, да, да, нали разбираш, аз, аз, аз не мога. Не. Предполагах, че ти знаеш, но от друга страна защо е трябвало да ти казват? Всички Те знаят. Аз съм посмешището на цялата кантора. Даже и присъстващите на сеансите знаят. Нора от много години е любимка на всичките му там екстрасенси. Това винаги е добре за някоя и друга публикация в „Новини от цял свят“…

— Така ли! Да! Нора, тъй се казва дамата дето я хванаха на калъп с онзи младеж, който… който може да си променя цвета, нали? Уха-а! Нора Додсън-Трък, разбира се! Сигурен бях, че името ми е познато…

Но сър Стивън не млъква:

— … имахме син, да, семейството ни стана пълно с един чувствителен син, момче на твоите години. Франк… Мисля, че го изпратиха в Индокитай. Те са много учтиви, когато ги питам, много учтиви, обаче няма да ми позволят да изясня къде е той… Хората във Фицморис Хаус[438] са отзивчиви, Слотроп. Доброжелателни. Всъщност вината е предимно моя… Аз обичах Нора. Наистина. Но имаше други неща… Важни неща. Поне тъй смятах. И продължавам да мисля така. Длъжен съм. Когато тя започна да проявява своята независимост, разбираш нали… жените стават такива. Знаеш какви са, взискателни, непрекъснато се опитват да-да те завлекат в леглото. Аз не можех — поклаща глава и косата му вече пламти оранжева в този сумрак, — не можех. Много нависоко вече се бях изкатерил. На друг клон. Не можех да сляза обратно при нея. Тя-тя навярно е щяла да бъде доволна дори само да я докосвам от време на време… Слушай Слотроп, знаеш ли, че твоето момиче, твоята Катье, тя-тя-тя е много красива.

— Знам.

— Те-те мислят, че на мен вече ми е все едно. „Ти можеш да наблюдаваш безстрастно.“ Негодници… Не, не исках да кажа това… Слотроп, всички ние сме такива механични хора. Вършим си работата. Нищо повече от това не сме. Слушай, как мислиш, че се чувствам? Когато ти се уединяваш с нея след всеки урок. Слотроп, аз съм импотентен и единственото ми радостно очакване може да бъде свързано с някоя книга. Или да пиша отчети…

— Хей, приятел.

— Не се гневи. Аз съм безобиден. Хайде, удари ме. Ще падна и после веднага ще стана отново. Гледай. — Той показва. — Вие двамата не сте ми безразлични. Загрижен съм за вас, повярвай, Слотроп.

— Добре. Разказвай какво става.

— Загрижен съм!

— Чудесно, чудесно…

— Моята „функция“ е да ви наблюдавам. Такава ми е функцията. Какво ще кажеш за моята функция? Харесва ли ти? А твоята „функция“… е да изучаваш ракетата, сантиметър по сантиметър. Аз трябва… да изпращам ежедневно информация за вашия напредък. И това е всичко, което знам.

Обаче не е всичко. Той премълчава нещо, нещо скрито, а глупакът Слотроп е прекалено фиркан, за да се добере до него по някакъв изискан начин.

— И нас с Катье ли наблюдаваш? През ключалката ли гледаш?

— Има ли значение? — Подсмърча. — Аз съм идеалният човек за тази работа. Идеалният. Повечето време даже не мога да мастурбирам… няма опасност мръсна сперма да попадне върху докладите за тях, нали. Пък и не бих желал това. Аз съм просто един кастрат, регистриращо око… Те са толкова жестоки. Мисля, че те всъщност даже не го съзнават… Те дори не са садисти… Просто няма изобщо никаква страст…

Слотроп полага ръка на рамото му. Подплънката на сакото се измества и издува над топлата кост отдолу. Слотроп не знае какво да каже, какво да направи: самият той се чувства празен, спи му се… Но сър Стивън е на колене, трепери като лист и аха-аха, още малко и ще разкрие на Слотроп една ужасна тайна, фатална мистерия досежно:

ПЕНИСЪТ, ДЕТО ГО МИСЛЕШЕ ЗА СВОЙ

(водещ тенор):

Пенисът, дето го мислеше за свой

Просто един голям игрив момчешки кокал…

С яка моравочервена глава, стърчаща от леглото,

Където всички момичетата играеха на „Телефон“

(бас):

Те — ле — фон…

(вътрешни гласове):

Но те се провряха през дупката нощя

(бас):

И го придумаха да го скрие съвсем

(вътрешни гласове):

Съвсем…

(тенор):

Сега той въздиша съвсем сам

С покъртителни стенания,

За пе-ни-са дето го мислеше за своййййй!

(вътрешни гласове):

Дето го мислеше за свой!

Извисените над морето фигури са останали сковани в очакване, и дори още по-отдалечени и подветрени, докато светлината изстива и замръква… Толкова труднодостъпни са, неконтролируеми. От своите опити да потвърди съществуването на Любекския ангел, Карол Евънтир разбра колко трудно е това, след като и двамата с неговия контрольор Петер Закса бяха затънали в блатото между световете. По-късно, в Лондон, дойде посещението на онзи възможно най-вездесъщ от всички двойни агенти, Сами Хилберт-Спаес[439], за когото всички мислеха, че е в Стокхолм, а дали не беше в Парагвай?

— Ето, значи, — скумриестото приветливо лице сканира внимателно Евънтир, чевръсто като параболична радарна антена за управление на стрелба и дори по-безмилостно, — аз смятах да…

— Мислехте само така да наминете.

— И телепатия владее, Господи, не е ли изумителен! — Но рибешките очи го следват неотклонно. Стаята е доста оголена, адресът е някъде зад Голахо Мюз[440], обикновено използван за предаване на пари в брой. От „Бялото видение“ бяха повикали Евънтир. В Лондон хората също знаят как да чертаят пентаграми, да крещят заклинания, да докарват точно тези, които са им нужни… Масата е отрупана с чаши, зацапани, възбели, празни или с утайки от тъмнокафяви и червени напитки, с пепелници и остатъци от изкуствени цветя, които нашият Сами бе скубал, лющил, белил, огъвал в загадъчни извивки и възли. През открехнатия прозорец влиза пушек от парен локомотив. Една от стените, макар и празна, е разядена с годините от сенките на оперативни работници, както някои огледала в заведения за хранене се изтъркват и размътват от образите на клиентите: повърхността притежава характер, като старо лице…

— Но значи ти всъщност не разговаряш с него? — О, колко добре го прави това Сами, ненатрапчиво, деликатно. — Тоест, не сте като телеграфистите, които си бъбрят през нощните дежурства…

— Не. Не. — Те са преглеждали стенограмите на всичко минаващо през Петер Закса и това, което дават на Евънтир да чете, е вече цензурирано, установява Евънтир сега. И това изглежда продължава от доста време… Така че разхлаби се, пасувай, изчакай да видиш какво се оформя от приказките на Сами, а всъщност Евънтир вече знае каква форма се очертава, както знаем и ние, когато съчиняваме акростих: викат го в Лондон, обаче не искат от него да осъществява контакт с някого, значи ги интересува самия Петер Закса и целта на тази среща не е да възложат някаква задача на Евънтир, а да го предупредят. Да наложи възбрана на част от собствения си таен живот. И сега отделни думички, интонации, подбор на изразни средства се обединяват и биват запращани в него: — … да се окажеш там, значи сътресението трябва да е било доста сериозно… имах един-двама мои Цакса, за които да се притеснявам… а тебе не те пускат на улицата поне… я виж какъв отпор даваш, държиш се, а и старият Цакса[441] също разбира се, личностите трябва да бъдат пресявани, разграничавани от данните, нали, така е по-лесно за нас…

Да не го пускат на улицата? На всички е известно как умря Закса. Обаче никой не знае защо беше той на улицата в онзи ден, какво бе предизвикало това. А Сами казва на Евънтир следното: Не питай.

В такъв случай ще опитат ли те да се доберат и до Нора също? Ако тук има аналогии, ако Евънтир по някакъв начин съответства на Петер Закса, тогава превръща ли се Нора Додсън-Трък в жената, която Петер Закса обича, в Лени Пьоклер? Ще се разпростре ли възбраната до нейния опушен глас и до спокойните й ръце, и ще бъде ли държан Евънтир до края на войната, а може би и до края на живота си, под някаква много изтънчена форма на домашен арест, за престъпления, за които никога няма да му дадат обяснение?

Нора все още продължава с нейната Авантюра, с нейната „Идеология на Нулата“, непоколебима сред обруленото и протрито от камъните руно на последните бели стражи пред окончателното пропадане в чернотата, в сиянието… Но къде ще бъде Лени сега? Къде ще да е изчезнала с нейното дете и нейните отказващи да помъдреят мечти? Ние или не сме искали да я загубим или е имало пропуск в нашата загриженост, тоест, както някои дори биха се заклели, в нашата любов, или някой я е отвел нарочно, във връзка с държани в тайна причини, от които смъртта на Закса също е част. С крилата си тя бе обхванала един друг живот, не този на съпруга й Франц, — който мечтаеше и отправяше молитви за точно такова отвличане, обаче го задържат поради нещо съвсем различно, — а на пасивния по различен начин Петер Закса… няма ли някаква грешка? Грешат ли Те изобщо, или… защо се е устремил заедно с Лени към нейния край (както в действителност и Евънтир беше повлечен от яростния килватер на Нора) и тялото й скрива от погледа му всичко стоящо отпред, слабичкото нежно момиче някак странно бе загрубяло, наедряло и заприличало на майка… и на него му остава само да се задоволява с остатъците от тяхното време, отвявани назад от двете страни, хвърчащи в дълги спирали към прашното невидимо, където на пътните камъни лежи последното късче слънчева светлина… Да: колкото и да е нелепо, той изживява фантазията на Франц Пьоклер от негово име, ето го тук свит върху гърба й, съвсем малък, отвеждат го: отвеждат го напред в ефирния вятър, чийто мирис… не, не същата миризма, с която се бе сблъскал непосредствено преди раждането си… в пустотата, съществувала много отдавна, преди той да е бил в състояние да я запомни… което означава, ако пустотата е отново тук… значи… тогава…

Полицейският кордон ги отблъсква назад. Петер Закса остава заклещен сред полицаите, опитва да намери опора за стъпалата си, бягството невъзможно… Лицето на Лени се движи, неспокойно в прозореца на Хамбургския Експрес, бетонни шосета, цокли, промишлените на вид кули на Мерк[442] прелитат край нея с близо двеста километра в час като идеален фон, кафяв, замъглен, и най-малката грешка при смяната на стрелките или в леглото на жп линията при тази скорост и свършено е с тях… отзад полата й се е издърпала нагоре, задните части на голите й бедра, нашарени в червено от седалката на влака, са обърнати към него… да… в неизбежността на бедствието, да, който и да гледа, да… „Лени, къде си?“ Само допреди по-малко от десет секунди тя беше до него. Предварително бяха решили по възможност да не се разделят. Но тук съществуват два вида движение — ако Силата осъществява случайно преместване на непознати през ясно очертаната стрелкова верига и събира хора, които остават известно време в това състояние и дори прави така, че любовта да превърне тормоза в провал, значи и любовта също, тук на улицата, може отново да бъде разглобена центробежно: лица видени тук за последен път и, допускайки, че тя е там, случайно изречени през рамо думи, вече последни думи: „Валтер ще донесе ли довечера вино? Аз забравих…“ тяхна интимна шега, неговата разсеяност, той се разтакава насам-натам в някакво юношеско объркване, вече безнадеждно влюбен в момиченцето, в Илзе. Тя е неговото прибежище от обществото, вечеринките, клиентите… често тя олицетворява неговата нормалност. Приятно му е да се задържа за малко край леглото й, късно вечер, да наблюдава как тя спи с дупето нагоре заровила лице във възглавницата… такава чистота, такава праведност… Обаче в последно време майка й често нощем скърца със зъби насън, мръщи се, приказва нещо на език, за който той не може да допусне, че някога или някъде ще може да научи или да говори свободно. Само през изминалата седмица… какво ли разбира той от политика? но вижда, че Лени е престъпила един праг, намерила е такова разклонение на времето, където той няма да бъде в състояние да я последва…

— Ти си й майка… какво ще стане с нея, ако те арестуват?

— Същото казват и те… Петер, не разбираш ли, че на тях им е нужна една много голяма налята цица, в чиято сянка да блее някакво атрофирано човешко оправдание и подобие. Как мога да бъда човек за нея? Нейна майка, в никакъв случай. „Майка“ спада към категорията на държавните служби. Майката работи за Тях! Те са полицаите на душата… — Лицето й е потъмняло, поеврейчено от казаните от нея думи, не защото ги изрича високо, а защото говори напълно сериозно и е права. На фона на нейната вяра, Петер Закса може да различи незначителността на собствения си живот, апатията на тези соарета, като застояла вода във ваната, където години наред виждаш все едни и същи лица, без промяна… прекалено много равнодушни години…

— Но аз те обичам — тя отмята нагоре косата от потното му чело, двамата лежат под прозореца, през който непрекъснато ги връхлитат уличните и рекламните светлини и обливат кожите, закръгленостите и сенките им с разноцветни спектрални ивици по студени от Луната в описанията на астролозите… — Петер, не е нужно да бъдеш нещо, което не си. Нямаше да бъда тук, ако не те обичах такъв, какъвто си…

Беше ли го подтикнала тя да излезе навън на улицата, беше ли тя причината за смъртта му? Според неговата гледна точка от другата страна, не. В любовта думите могат да бъдат възприемани по безброй много начини, това е всичко. Но той чувства, че е бил изпратен към отсрещната страна на улицата поради някаква особена причина…

А Илзе го изкушава и подмамва с нейните тъмни очи. Може да изговаря името му, но често, за да пофлиртува с него, тя отказва да го произнесе, или го нарича Мама.

— Не-е, ето това е мама. Аз съм Петер. Помниш ли? Петер.

— Мама.

Лени само гледа втренчено, с почти самодоволна усмивка според него, и позволява да настъпи бърканицата с имената, да породи мъжки отгласи, които е невъзможно да не осъзнава. Ако тя не желае Петер да излезе на улицата, защо мълчи единствено в такива моменти?

— Доволна бях само, че тя не ме наричаше Мама. — Лени смяташе, че ще се оправдае. Но това намирисва твърде силно на идеология, и засега той се чувства некомфортно. Не знае как да слуша такива приказки, когато освен подредените лозунги биват изречени много други неща: не се е научил да слуша с революционно сърце и всъщност изобщо няма да му бъде предоставено достатъчно време от нерадостната другарска любов на останалите, за да култивира в себе си революционно сърце, не, сега няма време за това или за каквото е да е друго, освен за още едно вдишване, грубото поемане на дъх от човек, който вече се страхува на улицата, дори няма достатъчно време да се отърве от този свой страх по достопочтения вековен начин, не, защото ето го идва полицаят Йохе, вече замахнал с палката, част от комунистическата глава тъй глупашки влиза в зрителното му поле, изобщо не осъзнава неговото присъствие и сила… първият за деня чист удар на полицая… о, моментът е точно избран, той го усеща в ръката си и в палката, която вече не се поклаща вяло провиснала отстрани до бедрото му, а е изопната назад в мускулеста дъга, до върха на неговия замах, до максимума на скритата енергия… далеко долу тази сивкава вена на слепоочието на човека, като пергамент, крехка и нежна като пергамент, изпъкваща тъй ясно, потрепваща вече от предпоследния тласък на пулса… и, ПРОКЛЯТИЕ! О — каква…

Каква красота!

През нощта сър Стивън изчезва от казиното.

Ала не и преди да сподели със Слотроп, че хората от Фицморис Хаус проявяват много силен интерес към неговите ерекции.

После на сутринта Катье връхлита побесняла, по-ядосана от мокра кокошка и осведомява Слотроп, че сър Стивън е избягал. Изведнъж всички започват да говорят нещо на току-що пробудения Слотроп. Дъжд трополи по жалузите и прозорците. Понеделнишки сутрини, разстроени стомаси, сбогувания… той премигва към замъгленото море, хоризонтът е обгърнат от сивота, палмите блещукат в дъжда, груби, мокри и много зелени. Навярно шампанското още не е изветряло от него. В продължение на цели десет удивителни секунди в зрителното му поле има само любов към това, което вижда.

После съзнавайки извратено това, Слотроп се извръща и отново е в стаята. Време да поиграе с Катье, и то веднага…

Лицето й е бледо, съвсем като косата й. Дъждовна магьосница. Периферията на шапката обгръща лицето й с елегантен пастелно зелен ореол?

— Е, значи си е отишъл. — Има вероятност проявяването на интерес от този вид да я подтикне. — Лоша работа. Но от друга страна… може и да е за добро.

— Зарежи го него. По-важно е какво ти е известно на теб, Слотроп?

— Как така „зарежи го“? Какво правите вие, просто изхвърляте хората като непотребни вещи?

— Искаш ли да разбереш?

— Осветли ме. — Той стои, засуква мустаци.

— Гадняр! Провали всичко с тази хитра пияна студентска игричка.

— Какво е това „всичко“, Катье?

— Какво ти е разказал той? — Катье пристъпва крачка напред.

Слотроп наблюдава внимателно ръцете й, а същевременно си припомня армейски инструктори по джудо, които е виждал. Осъзнава, че е гол и също, хм-м, изглежда се надървя, внимавай, Слотроп. И наоколо няма човек, който да забележи това или да се замисли защо…

— Дори не ми каза, че си тъй напреднала с джудото. В Холандия ли те обучиха, а? Е, разбира се — припява той с низходящи детски терцини, — някои дреболийки те издават, да…

— Ааххх — вбесена Катье се хвърля към него, насочва саблен удар към главата му, който той успява да избегне мушва се под ръката й, награбва я и вдига на рамо в пожарникарски захват, хвърля я на кревата и я последва там. Катье опитва да го изрита в ташаците с острите си токове, нещо, което трябваше да направи първо. Всъщност в цялата последователност се забелязва отсъствие на каквато и да е координация на движенията й, защото иначе моментално да бе накълцала Слотроп… може би токът й преднамерено не улучва целта, а само одрасква крака на Слотроп в мига, когато той се отклонява, хваща я за косата, извива ръката й отзад, блъска я върху кревата с лицето надолу. Полата отзад на гъза й се запретва, бедрата й се гърчат под него, пенисът му е в жестока ерекция.

— Слушай, шундрафело, не ме ядосвай, ’щото изобщо не ми е проблем да маризя жени. Аз съм Кагни на френската Ривиера[443], тъй че внимавай в картинката.

— Ще те убия…

— Какво? И ще саботираш цялата операция?

Катье извръща глава и впива зъби в ръката му, малко по-нагоре близо до лакътя, където обикновено забиваха иглите с Пентотал.

— О-о-х-х, гадост! — той пуска ръката, която е извивал, дръпва надолу бельото, хваща едното й бедро и прониква в нея изотзад, провира ръце под нея, за да щипе зърната на гърдите й, да мачка клитора й, да драска с нокти вътрешната страна на бедрата й, Господин Техничар е тук, не че има някакво значение, и двамата са готови да свършат, Катье първа, крещи във възглавницата, Слотроп след една-две секунди. Той лежи върху нея, потен, задъхан, наблюдава лицето й, извърнато ¾ настрана, дори не и профил, а ужасното Лице, Което Не Е Лице, станало прекалено абстрактно, недосегаемо: вдлъбнатината на очната кухина, но не и колебливото око, а само анонимната извивка на бузата, изпъкналостта на устата, безноса маска на Съществото От Друг Вид, на съществото Катье, безжизненото нелице, единственото нейно лице, което той наистина познава или някога ще помни. — Хей, Катье — прошепва само той.

— Ммм. — Но ето предишната й непримиримост се възражда отново и все пак те двамата няма да бъдат любовници в осветени от слънцето муселинови парашути, няма да прегрешават нежно, ръка за ръка, няма да се снижават до каквото и да е ливадоподобно или безметежно място. Изненадан ли е той?

Катье се отдръпва и освобождава кура му в хладната стая.

— Слотроп, как е в Лондон? Когато падат ракетите?

— Какво? — След ебане той по навик обича да се търкаля в леглото, да запали цигара, да мисли за храна. — Ами, обикновено не знаеш, че тя се снижава, докато не падне. Да, докато не се стовари. Ако не те улучи, окей, значи си добре, до следващата. Чуеш ли експлозията, значи си жив.

— Тогава разбираш, че си жив.

— Точно така.

Тя се надига, сяда в леглото, обува гащите, придърпва надолу полата, отива до огледалото, започва да преподрежда косата си.

— Хайде да преговорим за температурата на граничния слой. Докато се обличаш.

— Температурата на граничния слой Те, това пък какво е?, нараства експонентно до спирането подаването на гориво, дистанция около 113 километра, после настъпва рязко повишаване, 1200 градуса, след това се понижава малко, минимум 1050 градуса, докато излезеш от атмосферата, по-нататък отново леко повишение до 1080. Остава доста стабилна до повторното навлизане в атмосферата — дрън-дрън. Тук преходният музикален пасаж, ясен и блестящ от ксилофоните, се основава на дадено любимо старо парче, което иронично, а същевременно и нежно ще поясни случващото се, например мелодия като „Училищни дни, училищни дни“, или „Ела Жозефина, на моята летяща машина“, или даже „Ще бъде ЖАРКА вечер в стария град!“[444] по ваш избор, забавя темпото и постепенно заглъхва до остъклената веранда долу, Слотроп и Катье тет-а-тет, сами, с изключение на събраните в ъгъла няколко музиканти, които охкат, пъшкат, клатят глави и заговорничат как да накарат Сезар Флеботомо за разнообразие поне веднъж да им плати. Кофти ангажимент, кофти ангажимент… Дъждът блъска в стъклото, лимоните и миртите навън се поклащат от вятъра. На кроасани, ягодово сладко, истинско масло и истинско кафе, тя го препитва по профила на полета, изчислен с помощта на температурата на стените и Нуселтови коефициенти на топлопредаване, извеждани наум от числа на Рейнолдс[445], които тя му подхвърля скорострелно… уравнения на движението, на затихването, възстановяващи моменти… методи за изчисляване края на изгаряне на горивото при инерционно насочване и радиометоди… уравнения, преобразувания…

— А сега ъглите на разширяване на реактивната струя. Ще ти дам някаква височина, а ти ще ми кажеш ъгъла.

— Катье, защо ти не ме открехнеш за ъгъла?

Някога й доставяше удоволствие да мисли за паун, който обикаля разгърнал ветрилообразно опашка… беше го виждала в цветовете, играещи сред пламъка докато ракетата се отделяше от платформата, алени, оранжеви, преливащо зелени… немците, а даже някои есесовци, наричаха ракетата Der Pfau. „Pfau Zwei“[446]. Издигането е програмирано в любовен ритуал… и приключва в момента бележещ края на подаване на гориво — чисто женският двойник на ракетата, нулевата точка в центъра на мишената, се е подчинила. Всичко останало ще бъде извършено в съответствие със законите на балистиката. В това отношение Ракетата е безпомощна. Нещо друго е поело управлението. Нещо свръх конструираното.

Катье беше възприемала голямата безвъздушна арка като ясен намек за определени тайни страсти, движещи планетата, нея самата и Тези, които я използват — преминала своята връхна точка и спад, устремена надолу, горяща, към един краен оргазъм… а това тя определено не смята да споделя със Слотроп.

Двамата седят, заслушани в поривите на дъжда, който преминава почти в лапавица. Зимата набира сила, диша, укрепва. Някъде в дъното на друга зала започва да потраква топче от рулетка. Тя бяга. Защо? Пак ли се бе доближил той прекалено до нея. Слотроп опитва да си припомни дали тя винаги е трябвало да разговаря по този начин, отначало с отскоци назад и рикошети и едва след това си позволява контакт с него. Моментът е напълно подходящ да започне да я подпитва. В неведение той контразаговорничи, разбива наслуки врати и няма представа какво ще излезе от тях…

От морето се надига тъмен базалт. Над морския нос и неговия замък виси маскировъчна мрежа от пара и превръща всичко в зърнеста старинна пощенска картичка. Той докосва ръката й, прокарва пръсти нагоре по голата кожа, напредва…

— Хмм?

— Хайде да отидем горе — предлага Слотроп.

Тя може и да се бе поколебала, но толкова за кратко, че той не забеляза:

— За какво говорехме през цялото време?

— За оная ракета А4.

Катье се вглежда продължително в него. Отначало Слотроп мисли, че тя ще му се присмее. После, че ще се разплаче. Той не разбира.

— О, Слотроп. Не. Ти не ме искаш. Онова, към което те се стремят може и да ме иска, ала не и ти. Ти не ме желаеш повече отколкото А4 иска Лондон. Но мисля, че те не знаят… за другите „аз“… твоето или на Ракетата… не. Не им е известно повече отколкото ти знаеш. Ако не съумееш да разбереш това сега, поне го запомни. Повече нищо не мога да направя за теб.

Отново се връщат в нейната стая: кур, путка, понеделнишкият дъжд в прозорците… Слотроп прекарва останалата част от сутринта и ранния следобед в запознаване с писанията на професор Шилер за регенеративно охлаждане, на Вагнер по уравненията на изгарянето, на Пауер и Бек[447] за отработените газове и ефективността на горенето. И с порнография от хелиографни копия. По пладне дъждът спира. Катье е излязла по нейни задачи. Слотроп прекарва няколко часа долу в бара, сервитьорите, които улавят погледа му, се усмихват, показват бутилки шампанско, разклащат ги изкусително — „No, merci, non…“[448] Той опитва да запамети схемите на организационната структура в онова Пеенемюнде.

Когато от облачното небе започва да струи светлина, той и Катье излизат да се раздвижат, привечерна разходка по крайбрежната улица. Ръката й е гола и ледена в неговата, вталеното черно палто я издължава, продължителните й мълчания спомагат за изтъняването и разтварянето й в неговите очи почти до мъгла… Двамата спират, облягат се на перилата, той гледа декемврийското море, а тя към спокойно извисеното зад тях безчувствено и студено казино. В небето безкрайно се плъзгат необагрени облаци.

— Мислех за това как опитвах да те свалям. Онзи следобед. — В момента Слотроп не е напълно в състояние да си наложи да изяснява гласно всички подробности, но Катье е наясно, че той има предвид игрална зала „Химлер“.

Тя се бе огледала бързешком.

— И аз мислех за същото.

Диханията им се разкъсват на призраци и отлитат към морето. Днес косата й е вдигната на руло над челото в прическа Помпадур, русите й вежди изскубани до съвсем тънки в краищата като криле и потъмнени, очите очертани в черно, като само няколко мигли по краищата са оставени руси. Пробилата облаците светлина пада косо върху лицето й, отнема неговия цвят и му оставя само някакво подобие на моментална снимка, като в паспорт…

— И-и-и ти се бе отнесла някъде много надалеч тогава… Беше недостъпна за мен…

Тогава. На лицето й се появява нещо като жалост и бързо изчезва. Но шепотът й е унищожителен и ясен като неочаквана телеграма:

— Навярно ще разбереш. Може би в някой от техните бомбардирани градове, край някоя тяхна гора или река или даже някой ден под дъжда, ще ти стане ясно. Ще си припомниш игрална зала „Химлер“ и полата, с която бях… паметта ти ще се раздвижи и дори ще успееш да я накараш да изрече с моя глас онова, което не съумях да кажа тогава. Или сега.

О, каква е тази нейна усмивка към Слотроп, само за онази кратка секунда? и вече изчезнала. Обратно към маската на злощастие и безперспективност — лицето й в състояние на покой, предпочитано, най-удобно…

Двамата стоят сред извити черни скелети на чугунени пейки, на безлюдния завой на тази крайбрежна улица, прекалено стръмна за каквато и да е разходка: шеметна, сякаш целяща да ги изтърси в морето и да се отърве от тях. Застудяло е. Не съумяват да пазят равновесие за дълго, през няколко секунди единият или другият трябва да търси нова опора. Той се протяга и вдига яката на палтото й, после взема в длани бузите й… нима опитва да им върне телесния цвят? Свежда поглед, понечва да надзърне в очите й, озадачен съзира, че те са изпълнени със сълзи, които пропиват миглите и гримът се стича на тънки черни криволици… в кухините им потрепват полупрозрачни камъчета…

Вълни се разбиват в камъните по брега и оттичат назад. Пристанищните води са нашарени с вълнички-зайчета, тъй бляскави, че е невъзможно светлината им да е събрана от това мрачно небе. Ето го отново, еднакво изглеждащият Друг Свят — и за това ли ще трябва да се вълнува той сега? Какво по дяво… гледай онези дървета… Всеки отделен дълъг клон виси, упоен, зашеметен, усърдно гравиран върху небето, всеки е разположен тъй безпогрешно…

Тя е раздвижила таз и бедра, за да се опре в него, през палтото, — това все пак би трябвало в края на краищата да й помогне да го върне — дъхът й се носи като бял шал, осветените от зимата следи от сълзи се превръщат в лед. Чувства се затоплена. Което обаче не е достатъчно. Никога не е било, не-е, той прекрасно разбира, тя отдавна е решила да замине. Притиснати един в друг заради вятъра загатнат от зайчетата в морето, или заради стръмната улица, те не се пускат. Той целува очите й, усеща как хуя му отново се издува от добрата стара, проклетата стара — във всеки случай древна — похот.

Над морето запява самотен кларинет, комична мелодия, към която след няколко такта се присъединяват китари и мандолини. Орляци блестящооки птици се сбират на брега. От граченето им на Катье й олеква малко на сърцето. Слотроп засега не притежава европейските рефлекси спрямо кларинета, той все още ги асоциира с Бени Гудман, а не с клоуни и циркове, но чакай малко… тук не се ли включва и казу? Да, множество казута! Цял казу оркестър!

Късно същата вечер те са в нейната стая, Катье е с червена рокля от тежка коприна. Две високи свещи горят на неопределено разстояние зад гърба й. Той долавя промяната. След като се любят, Катье лежи опряна на лакът, наблюдава го, диша дълбоко, тъмните зърна на гърдите й се надигат и спадат като в прибой, все едно шамандури на вълните на бялото море. Но върху очите й е насложена патина: той не успява да съзре дори привичното за нея оттегляне, този последен път, грациозно и бавно като постепенно угасваща лампа, в ъгъла на някаква вътрешна стая…

— Катье.

— Шштт — прокарва тя призрачни нокти по утрото, над Лазурния Бряг и към Италия. Слотроп има желание да пее, решава да го направи, обаче после нищо подходящо не му идва наум. Протяга ръка и гаси свещите, без да наплюнчва пръсти. Тя целува болката. И го заболява още повече. Той заспива в обятията й. Когато се пробужда, Катье я няма, заминала е окончателно, повечето от нейните изобщо необличани тоалети все още в шкафа, пришки и малко восък на пръстите му, и една цигара загасена преждевременно във формата на ядосана кукичка… По правило тя не хабеше цигарите. Навярно е седяла, пушила и наблюдавала съня му… докато нещо, той никога няма да я попита какво, я е подтикнало, направило е невъзможно оставането й до края на цигарата. Той поизправя фаса, допушва го, няма смисъл да се хабят цигарите, война е…

□ □ □ □ □ □ □ □

„Обикновено в поведението си, ние не реагираме еднозначно, а комплексно, в съответствие с постоянно присъстващото съдържание на окръжаващата ни обстановка. При старите хора — Павлов е на 83 години, когато чете тази лекция, — положението е съвсем различно. Съсредоточавайки се върху един дразнител, ние, посредством отрицателно умозаключение, изключваме въздействието на други паралелни и едновременни дразнители, защото в повечето случаи те не съответстват на обстоятелствата, не представляват допълнителни реакции в дадената обстановка.“[449]

И ето [Пойнтсман изобщо не показва тези свои поетически упражнения никому[450]], посягайки към някое цвете на масата,

Аз знам: прохладната мозайка в моята стая

Започва своето бавно, продължително разтваряне

Около цветето, дразнителя, нуждата

Що гори по-ярко, когато блясъкът

погълнат бързо от околните предмети

Слива се в тоз миг (ала не е съвсем обречен),

Фокусиран в пламък.

Докато там все още в хипнотичната вечер на стаята,

Другите вещи се спотайват — инструменти, книги,

Дрехите на стареца, вехта палка за „городки“[451],

Призрачно безизразни, но излъчват невидима сила.

Духът им или спомените ми за местата гдето били потулени,

Са временно погълнати от пламъка:

Протегната ръка към крехкото и очакващо цвете…

И тъй, една от тях — писалка или празна чаша —

бива съборена от мястото си,

Може би за да се изтърколи отвъд

Заличените граници на паметта…

Но все пак това, да бъдем наясно, не е „старческа разсеяност“,

А съсредоточеност, каквато младите лесно отбягват със смях,

Защото техният свят им предоставя

неизмеримо повече отколкото една скъперническа загуба…

И ето ме тук, на осемдесет и три, с размекната мозъчна кора,

И стимулиращи процеси превърнати в пепел

От разраняващите мазолести пръсти на Възпирането,

Всеки път щом стаята започва да се размазва в очите ми,

Аз сякаш гледам някой град провеждащ учебно затъмнение

(Каквито неизбежно ще настъпят,

Продължи ли Германия по този безумен път).

Една след друга чезнат всички светлини…

Освен накрая едно упорито ярко цвете

Което Надзирателите не могат да угасят. Или поне засега.

Ежеседмичните инструктажи в „Бялото видение“ са кажи-речи отменени. В последно време почти никой не се вижда със стария бригаден генерал. В изографисаните с херувими зали и кътчета на агенция РИБИ са започнали да проникват симптоми на бюджетна нестабилност.

— Дядката се паникьосва — вика Майрън Грънтон, самият той не особено стабилен напоследък. Групата за Слотроп е събрана на редовната среща в крилото на ЛАИ[452]. — Той ще провали целия проект, достатъчна е само една тежка нощ…

Сред присъстващите определено се усеща благовъзпитана паника. На заден план обикалят лаборанти, чистят кучешки лайна и калибрират инструменти. Насам-натам в стотици клетки с потракващи колела сноват плъхове и мишки, бели, черни и в различни оттенъци на сивото.

Пойнтсман е единственият тук запазващ спокойствие. Той изглежда невъзмутим и силен. Напоследък лабораторните му престилки са започнали да придобиват характерното за „Савил Роу“ сдържано спокойствие[453], вталени, развяващи се пешове, от по-фин плат, твърде екстравагантно заострени ревери. В това сгърчено от студ и занемара време, Пойнтсман излъчва благополучие. След като най-после лаят утихва, той проговаря, успокояващо:

— Няма опасност.

— Как да няма опасност? — крещи Аарон Троустър и всички започват отново да се оплакват и роптаят.

— Само в един ден Слотроп прогони Додсън-Трък и момичето!

— Всичко се разпада, Пойнтсман!

— Откакто сър Стивън се върна, „Фицморис Хаус“ е изолирана от проекта и от Дънкан Сандис[454] идват неудобни въпроси…

— Той е зет на премиер-министъра, Пойнтсман, лошо, лошо!

— Ние вече започнахме да изпадаме в дефицит…

— Средства — АКО можеш да запазиш спокойствие[455] — има и те ще започнат скоро да постъпват… положително още преди да ни налегнат някакви сериозни неприятности. Сър Стивън, който изобщо не е бил „прогонван“, съвсем случайно работи във „Фицморис Хаус“ и Приема Гости, ако някой от вас пожелае да се увери в това. Госпожица Боргезиус все още участва активно в програмата, а господин Дънкан Сандис получава отговори на всички свои въпроси. Но най-приятното е, че имаме разходен бюджет чак до финансовата ’46, преди да започне да се очертава нещо като дефицит.

— Отново твоите Заинтересовани Страни, а? — включва се Роло Гроуст.

— Да, а онзи ден забелязах, че се уединихте с Клайв Мосмун от „Импириал Кемикълс“ — отваря дума сега Едуин Трийкъл. — Ние с Клайв изкарахме един-два курса органична химия някога в Манчестър[456]. ИКИ[457] също ли е наш спонсор, Пойнтсман?

— Не — спокойно и без запъване отговаря Пойнтсман. — Всъщност Мосмун в последно време работи на „Мейлет Стрийт“. Боя се, че най-зловещия ни замисъл се състои в обикновено съгласуване на работата по „Черната Команда“.

Те кръстосват погледи. Единият лъже или блъфира, или двамата лъжат или блъфират, или всички гореупоменати. Но каквото и да е, Пойнтсман има леко предимство. Сблъсквайки се пряко със закриването на неговата програма, той бе придобил много Мъдрост: ако в Природата действа някаква жизнена сила, то в бюрокрацията не може да бъде открито нищо подобно. Нищо толкова загадъчно няма в бюрокрацията. Всичко се свежда, както е редно, до желанията на отделните мъже. И на жените също, разбира се, Господ да поживи кухите им главички. Но оцеляването зависи от силата на желанията, от познаването, по-добре от другите хора, на Системата и как да я използваш. Това е работа и нищо повече, и няма място за някакви извънчовешки тревоги, които само изнежват и отслабват волята: човек или им се поддава, или се бори с тях и побеждава, und so weiter[458].

— Ще ми се ИКИ да финансират част от работата — усмихва се Пойнтсман.

— Крайно неубедително, неубедително — мърмори по-младият д-р Гроуст.

— Има ли някакво значение — вика Аарон Троустър. — Ако дядката се заинати в неподходящ момент, цялото това начинание може да пропадне.

— Бригаден генерал Пудинг няма да пренебрегне своите ангажименти. — Пойнтсман е непоколебимо спокоен. — Ние сме се договорили с него. Подробностите не са важни.

На тези провеждани от него инструктажи подробностите никога не са важни. Трийкъл беше целесъобразно отклонен и пренасочен към Проблема Мосмун, заядливите реплики на Роло Гроуст никога не прерастват в сериозна опозиция и улесняват създаването на впечатление за открита дискусия, както и истеричните изблици на Троустър спомагат за отвличане вниманието на другите… И така, оперативката приключва, конспираторите тръгват за кафе, съпруги, уиски, сън, безразличие. Уебли Силвърнейл остава, да прибере аудио-визуалната апаратура и претараши пепелниците. На кучето Ваня, за момента върнато към обичайното състояние на духа, ала не и на бъбреците (които след известно време стават уязвими за бромидната терапия[459]), е предоставена кратка почивка от изпитателния стенд и сега то започва да души около клетката на Плъха Иля, който долепва муцунка в галванизираната телена мрежа, и двете животни замират в това положение, опрели нос в нос, живот и живот… Помъкнал 16-мм проекционен апарат, с димящ в устата му закривен като кука фас, Уебли Силвърнейл минава край дълга редица клетки и излиза от ЛАИ, а тренировъчните колела проблясват на пресекулки под флуоресцентната светлина. По-внимателно момчета, идва оня шибаняк надзирателят. Не се коркай Луи, той е готин, свестен пич. Другите се смеят. Тогава ’кво прави тук, а? Дългите бели осветителни тела над главите им жужат. Лаборанти в сиви престилки разговарят, пушат, убиват си времето с различни служебни занимания. Пайсе, Лефти, тоя път идват за тебе. Ти само гледай, киска се Мишока Алексей, когато той ме вземе, ше се изсера в ръката му! По-добре недей, нали знаеш ’кво стана със Слъг, а? Той направи същото и направо го опекоха, когато за първи път не успя да мине по оня лабиринт. Сто волта. Било „нещастен случай“, казаха. Точно така… разбира се, че беше!

На Уебли Силвърнейл му хрумва, че гледана отгоре, от монтирана под ъгъл на тавана камера, тази лаборатория също представлява един лабиринт, нали… из проходите между масите и стойките досущ като плъхове и мишки потичват бихейвиористи[460]. За тях стимул не е допълнителното топче храна, а успешният експеримент. Но кой наблюдава отгоре, кой записва техните реакции? Кой слуша животинките в клетките, докато те се чифтосват, или хранят малките си или общуват през сивите квадрати, или, както сега, започват да пеят… излизат от клетките, всъщност нараснали до размерите на Уебли Силвърнейл (въпреки че изглежда никой от лаборантите не забелязва това) и танцуват с него по дългите проходи и в металната апаратура, а енергичен и зноен тропически оркестър и конга-барабани подхващат много популярния ритъм и мелодия на:

ПАВЛОВИЯ (бейгин)[461]

Беше пролет в Павловия-я-я-я,

И блуждаех аз в лабиринт…

А въздухът ухаеше на лизол,

Търсех те от много дни

И те намерих в глуха уличка,

Зашеметена също като мен —

Допряхме носове, и внезапно

Сърцето ми се научи да лети!

Заедно намерихме пътя,

Споделихме мъничко храна…

Все едно че някоя вечер

Бяхме отишли в кафене,

Освен теб нищо друго не искам…

Есента дойде в Павловия-я-я-я

И отново (съм) съвсем сам —

Заварвам миливолтова печал,

Завръщам се при неврони и кости.

И мисля за нашите мигове тогава,

Така и не разбрах твоето име —

Не остава нищо в Павловия,

Освен лабиринта и играта…

Танцуват на плавно движещи се групички. Плъховете и мишките образуват кръгове, подвиват и изправят опашки, за да очертаят хризантеми и разпръскващи лъчи слънца, а накрая всички се събират заедно и подреждат във формата на една огромна мишка, в чието око се настанява усмихнатият Уебли Силвърнейл, навирил V-образно ръце и, заедно с безброен гризачески хор и оркестър, удължава последната нота на песента. В последно време една от класическите пропагандни листовки на ОПВ[462] призовава фолксгренадирите[463]: SETZT V-2 EIN![464], с бележка под линия, поясняваща, че „V-2“ означава да вдигнат ръце в знак на „почетна капитулация“ — отново черен хумор — и ги съветва как да произнесат фонетично правилно „предавам се“. А в случая с Уебли, какво точно означава това V — победа или предавам се?

Те са имали техния миг свобода. Уебли е бил само гостуваща звезда. А сега обратно към клетките и ефикасно организираните форми на изтребление — смърт в служба на единствения биологичен вид, прокълнат с осъзнаването, че ще умре…

— Бих ви пуснал да си ходите по живо по здраво, ако знаех как. Но тук наоколо няма свобода. Всички животни, растения, минерали, дори други видове хора, ежедневно биват натрошавани на парчета и сглобявани отново, за да бъдат запазени неколцина избраници, които най-гръмогласно теоретизират на тема свобода, но самите те са възможно най-малко свободни. Дори не мога да ви обнадеждявам, че в един прекрасен ден положението ще бъде по-различно и все някога Те ще излязат навън, ще забравят смъртта, ще се отърсят от претенциозния страх от Тяхната технология и ще прекратят безпощадното използване на всички други форми на живот, за да поддържат на поносимо ниво човешките страхове и тревоги и да бъдат като вас, просто тук, просто живи… — Гостуващата звезда се оттегля из коридорите.

С изключение на няколко работещи лампи тук-там, в „Бялото видение“ няма осветление. Тази вечер небето е тъмно синьо като моряшки шинел, а облаците в него са изумително бели. Духа пронизващ студен вятър. Старият бригаден генерал Пудинг, треперейки се измъква от неговата квартира през задното стълбище, по маршрут познат единствено нему, прекосява осветената от звездите празна оранжерия, минава по галерия издигната, за да свързва баровци, коне, жени с очи като твърдо сверени яйца, по неголям полуетаж (най-опасното място…), влиза в килер, където купищата вехтории и произволни тъмни участъци, дори толкова отдалечени понастоящем от неговото детство, не са изгубили своето обезсърчително въздействие, после отново навън и надолу по металната стълба, тананикайки, полугласно както се надява той, за кураж:

Изплакни ме с водата,

С която миеш твойта мръсна дъщеря,

И ще стана по-бял от варосана стена…

и накрая влиза в крило Д, където са останали безумците от 1930-те. Нощният дежурен спи покрил глава с „Дейли Хералд“. Той е грубоват на вид човек и е чел уводната статия. Предсказва ли тя бъдещи събития, резултати от следващи избори? О, Господи…

Ала нарежданията са бригадният генерал да бъде пропуснат. Старецът минава на пръсти, задъхан. Дълбоко в гърлото му клока слуз. Той е на възраст, когато слузта е ежедневен спътник, съществува култура на слузта сред старите хора, слуз в хиляди изражения и проявления, появяваща се напълно изненадващо като сплъстени петна по покривката на масата у приятеля, задръства дихателните му пътища с твърди полипи, достатъчни, за да замъглят очертанията на сънищата, да го пробудят и накарат да умолява…

— Аз съм благословеният Метатрон — напява глас от някоя стаичка, прекалено много отдалечена, за да определим местонахождението й. — Аз съм пазителят на Тайната. Аз съм блюстителят на Трона[465]… — Тук вътре най-смущаващите разточителства на Вигите са били отстранени или замазани. Няма смисъл да бъдат обезпокоявани пациентите. Всичко е в неутрални тонове, меки драперии, репродукции на импресионисти по стените. Оставена е само мраморната подова настилка и под голите крушки на осветлението тя лъщи като вода. Старият Пудинг трябва да преодолее допълнително шест-седем канцеларии или преддверия, за да стигне до своето местоназначение. Още не са изминали две седмици, но в тези негови действия вече се долавят зачатъци на ритуал, на повторение. Всяка стая ще подготвя индивидуално за него специфично премеждие: изпитание, което той трябва да превъзмогне. Интересно дали Пойнтсман не е инициаторът и за това също. Разбира се, разбира се, че той трябва да е… как изобщо този млад непрокопсаник е разбрал? Да не би да съм говорил насън? Или те се промъкват нощем с техните серуми на истината, за да… и при първата явна поява на мисълта, ето това е първото му изпитание за тази вечер: на масата е оставен набор спринцовки. Много ясно очертан и хвърлящ отблясъци, а останалата част от стаята леко разфокусирана. Да, сутрин обикновено се чувствах ужасно зашеметен, не можех да се събудя след тези сънища — а бяха ли сънища? Говорех нещо… Това е всичко, което помни той, че говори докато някой друг там го слуша… Трепери от страх и лицето му е по-бяло от вар.

Във второто преддверие е сложена празна червена тенекиена кутия, в която е имало кафе. Марка „Саварин“. Според него това би трябвало да значи „Северин“[466]. Охо-о, мръснишкият му негодник, подиграва се… Ала това не са типичните злобни каламбури отправени към набелязан потърпевш, а състрадателно вълшебство, масово повторение на някаква преобладаваща формалност (както например знаем, че никой здравомислещ експерт по разрушително дело няма привечер да пъхне в миялната машина лъжица между две чаени чаши или даже между чаша и чиния, поради страх от електрическия Прекъсвач… защото фактически това ще означава, че в действителност с болящите го от тъй внезапното напомняне пръсти, той държи котвата на релето, разположена между неговите два смъртоносни контакти)… В третото преддверие едно картотечно чекмедже е оставено зейнало, в него се вижда купче анамнези и разтворен екземпляр от Крафт-Ебинг[467]. В четвъртото преддверие, човешки череп. Възбудата му нараства. В петото преддверие, бамбуков бастун. Участвал съм в повече войни за Англия, отколкото мога да си спомня… не съм ли платил достатъчно? Хиляди пъти съм рискувал за всички тях… Защо им е притрябвало да измъчват един старец? В шестото преддверие, от тавана виси парцалив труп на британски пехотинец от Билото Бял Покров[468], бойната му униформа изрешетена с дупки от „Максим“[469] по краищата черни като очите на Клео де Мерод[470], лявото му око е простреляно, трупът е започнал да смърди… не… не! шинел, това е нечий стар шинел и нищо повече, оставен провиснал на една кука в стената… обаче не го ли бе подушил? Ето нахлува иприт и с гибелно бръмчене го блъска направо, както въздействат нежеланите сънища или когато се задушаваме. От немска страна запява картечница, дум диди дада, отговаря й английско оръжие, дум дум, и миг преди да удари часът за начало на атаката, пръстените на нощта се увиват около тялото му стягат го…

В седмото преддверие, с немощни стави на фона на тъмния дъб, той чука. Бравата, контролирана дистанционно с електричество, се отваря с леко прищракване, следвано от ехо. Той влиза и затваря вратата зад себе си. Стаята тъне в полумрак, само в един далечен ъгъл гори ароматизирана свещ, която изглежда сякаш отстои на километри. Тя го очаква, седнала на висок стол „Адам“[471], бяло тяло и черна униформа специално подбрана за нощта. Той пада на колене.

— Домина Ноктюрна… сияйна майка и последна любов[472]… твоят слуга Ърнест Пудинг се явява, съгласно заповедта ти.

През настоящите военни години фокусът на женското лице е устата. Сред тези грубовати и много често повърхностни момичета, червилото тържествува като кръв. Очите са оставени на произвола на природните стихии и сълзите: в последно време, когато толкова много смърт е скрита в небето, в морските дълбини, сред петната и капките върху снимките от въздушното фоторазузнаване, очите на повечето жени са чисто функционални. Но Пудинг е от друга епоха и Пойнтсман е отчел и тази подробност също. Дамата на бригадния генерал е прекарала цял час пред огледалото с грим за клепки, сенки, молив, лосиони и ружове, четчици и пинсети, от време на време сверявайки резултата с един албум на спирала пълен със снимки на най-високо ценените красавици отпреди трийсет-четиридесет години, тъй че господството й през тези нощи да бъде, ако не напълно легитимно, то поне автентично, заради нейното, а също и неговото душевно състояние. Русата й коса е изтеглена нагоре, захваната с фиби и прибрана под гъста черна перука. Когато тя седи със сведена глава, забравила за царствената поза, косата се отпуска напред върху рамената и стига под гърдите й. Сега тя е гола, с изключение на дълга самурена наметка и черни ботуши с тънки високи токчета. Единственото й бижу е сребърен пръстен със синтетичен рубин, нешлифован и оставен в първоначалната полукръгла форма, надменна капка кръв, протегната към него сега, очакваща целувката му.

Подрязаните му мустаци настръхват, треперят докосвайки пръстите й. Тя е изпилила ноктите си в силно заострени върхове и ги е лакирала в същия червен цвят като нейния рубин. Техният рубин. На това осветление ноктите изглеждат почти черни.

— Достатъчно. Приготви се.

Наблюдава как той се съблича, медалите му леко подрънкват, колосаната риза шумоли. Ужасно й се иска да запали цигара, обаче пушенето е било изрично забранено в указанията.

— За какво мислиш, Пудинг?

— За нощта, когато се срещнахме за първи път. — Калта вонеше. Зенитната артилерия бумтеше в мрака. Неговите войници, неговото клето паство бе обгазено тази сутрин. Той беше сам. През перископа, под увисналия в небето осветителен снаряд той я видя… и макар да беше скрит, тя също видя Пудинг. С бледо лице, облечена изцяло в черно, застанала на Ничия Земя между окопите на двете воюващи страни и навсякъде около нея се забиваха куршумите от картечниците, но тя нямаше нужда от защита. — Познаваха те, Повелителке. Те бяха от твоите хора.

— И ти също.

— Ти ме призова, ти каза: „Аз никога няма да те напусна. Ти ми принадлежиш. Ще бъдем заедно, отново и отново, въпреки че между срещите ни може да изминават години. И ти винаги ще ми служиш“.

Той отново е на колене, гол като новородено. Тръпки побиват осветяваната от свещта загрубяла старческа плът. Нови подутини и стари белези разкрасяват тук-там кожата му. Пенисът му е щръкнал в стойка „за почест“. Тя се усмихва. По нейна команда той пропълзява напред, за да целуне ботушите й. Подушва кожа и вакса и усеща как под езика му и през черната кожа се раздвижват пръстите на краката й. С крайчеца на окото той зърва масичка с остатъците от нейната ранна вечеря, ръба на чиния, гърлата на две бутилки, минерална вода, френско вино…

— Бригаден генерал, настана време за болка. Ако тази вечер твоето жертвоприношение ми хареса, ще получиш дванайсет превъзходни удара. — Това е най-неприятният за него момент. Тя му бе отказвала преди. Спомените му от Салиен[473] изобщо не я интересуват. Като че ли хич не я е грижа за масовите кръвопролития, за нея по-важни са легендата, митът и личният ужас… но моля… умолявам, нека тя да приеме…

— В Бадахос — смирен шепот — по време на Испанската война… войниците от един бандера[474] от Легиона на Франко настъпвали към града и пеели химна на техния полк. Те пеели за невестата, която били взели. Това си била ти, Повелителке: те-те провъзгласявали теб за тяхна невеста…

Тя мълчи известно време, кара го да чака. Накрая се усмихва, без да сваля очи от неговите, и частта от злото, за която е установила, че той трябва да се погрижи, остава непроменена, както обикновено:

— Да… Много от тях наистина станаха мои женихи в този ден — шепне тя и леко огъва лъскавия бамбуков бастун. В стаята като че ли прониква зимен вятър. Образът й заплашва да се разпръсне на отделни снежинки. Приятно му е да слуша говора й, той е уверен, че именно нейният глас, идващ от разнебитените стаички на фламандските села го е открил, той знае и може да различава по произношението израсналите в Ниските Земи момичета, чиито гласове са заръждевявали с преминаването от младост към старост, от веселие към безразличие, докато тази война се проточваше, от един мъчителен сезон в друг още по-мъчителен… — Аз приех техните смугли испански тела в моето. Те бяха с цвета на праха, на сумрака и на месо изпечено до идеална текстура… повечето от тях бяха тъй млади. Летен ден, ден на любов: един от най-трогателните в живота ми. Благодаря ти. Тази вечер ще получиш желаната болка.

Тази част от нейния церемониал поне й е приятна. Макар изобщо да не е чела класическа британска порнография, тя се чувства уверена като риба в местното течение на общоприети практики. Шест по задника и още шест през зърната на гърдите. Пляс, къде е сега тази Тиквена Изненада? А? Харесва й как избива кръвта и пресича снощните белези. Често й се е налагало с усилие да възпира своите стонове при всяко негово изгрухтяване от болка, два гласа в дисонанс, който ще се окаже съвсем не толкова случаен колкото звучеше… Понякога нощем тя му затъква устата с офицерски шарф и го овързва с плетен шнур със златни пискюли или с неговия портупей. Но тази вечер той лежи изгърбен на пода в краката й, с надигнат сбръчкан задник в очакване на бастуна, овързан единствено от нуждата от болка, от нещо истинско, нещо чисто. Отвели са го толкова далеч от неговата простодушна нервна система. Натъпкали са военни евфемизми и хартиени илюзии между него и тази истина, това рядко благоприличие, това мигновение в нейните добросъвестни крака… не, тук няма вина, а по-скоро недоумение — че е могъл толкова много години да слуша свещеници, учени, доктори, и всеки е поднасял своите точно определени лъжи, когато през цялото време тя е била тук, уверена във владението на неговото слабеещо тяло, на истинското му тяло: незамаскирано от униформа, незадръстено от медикаменти, които да скриват от Пудинг нейните известия за световъртеж, гадене и болка… Преди всичко болка. Най-ясната поезия, възможно най-ценната привързаност…

Той се надига с мъки на колене, за да целуне инструмента. Сега тя стои права над него, обкрачила го е, с издаден напред таз, кожената наметка е разтворена на бедрата й? Той се осмелява да погледне нагоре към путката й, този страховит вихър. Окосмяването й е боядисано черно, специално за случая. Той въздъхва и изпуска тих засрамен стон.

— Аха… да, разбирам. — С усмивка. — Знам, горкичкият ми простосмъртен бригаден генерал, знам. Това е моята последна загадка — прокарва нокти по долните си устни. — Не можеш да искаш от една жена да ти разкрие своята последна тайна, нали?

— Умолявам те…

— Не. Тази вечер, не. Коленичи тук и приеми това, което ще ти дам.

Против волята си — вече рефлекс — той хвърля мигновен поглед към бутилките на масата, чиниите изцапани с месни сокове, холандски сос, късчета хрущял и костици… Сянката й закрива лицето и гърдите му, кожените й ботуши поскърцват тихо при движението на бедрата и коремните й мускули, и после тя бързешком започва да пикае. Той отваря уста да улови струята, дави се, опитва да продължи да преглъща, усеща, че топлата урина капе от ъгълчетата на устата му, стича се надолу по шията и раменете му, залети от съскащата струя. Когато тя привършва, той облизва от устните си последните капки. Още няколко са полепнали, златисто бистри, по лъскавите вагинални косми. Лицето й, показващо се между голите гърди, е гладко като стомана.

Тя се обръща.

— Повдигни наметката ми. — Той се подчинява. — Внимавай. Не докосвай кожата ми. — По-рано в първите сеанси на тази игра тя нервничеше, измъчвана от запек, и се питаше дали не е същото като при мъжката импотентност. Но тактичният Пойнтсман бе предвидил това и заедно с храната за нея изпращаше таблетки разхлабително. Сега червата й тихичко простенват и тя усеща как лайното започва да се плъзга надолу и изхлузва. Той коленичи с вдигнати ръце, придържа настрани и нагоре разкошната наметка. От процепа, от абсолютната тъмнина измежду белите й бутове се появява тъмно говно. Той разтваря непохватно колена, докато те допират кожата на ботушите й. Накланя се напред, за да обхване с устни горещото лайно, засмуква го нежно, облизва отдолу… и мисли, разкайвайки се, по-силно е от него, мисли за негърски пенис, да, той знае, че това обезсилва част от поставените условия, обаче няма да бъде отхвърлено, образът на груб африканец, който ще го застави да се държи прилично… Смрадта на говна залива носа му, притиска го, всеобхватна. Това е вонята на Пашендейл и Салиен. Примесена с калта и разложението на труповете, това беше пълновластната миризма на тяхната първа среща и емблема на Домина Ноктюрна. Лайното се плъзга в устата му, надолу към хранопровода. Той се задавя, но храбро стиска здраво зъби. Хляб, който само щеше да плава в порцеланови води някъде, невидян, невкусван — втасал и опечен в непримиримата чревна Пещ, вече е познатият ни хляб, пухкав като домашен уют, усамотен като последно издихание в леглото… Спазмите в гърлото му продължават. Болката е ужасяваща. Той разплесква с език говна в небцето си и, примлясквайки сочно-гъсто, започва да дъвчи, единственият звук в стаята…

Има още две лайна, по-малки и, когато ги изяжда, трябва да излиже остатъците от говна по ануса й. Той моли за разрешение да се напъха под наметката, да бъде допуснат в подплатения с коприна мрак, да остане там за малко със своя покорен език устремен нагоре в нейния анус. Но тя се отдръпва. Козината изчезва от ръцете му. Тя му заповядва да мастурбира в нейна чест. Наблюдавала е Капитан Блицеро с Готфрид и знае правилния начин.

Бригадният генерал се изпразва бързо. Плътната миризма на сперма изпълва стаята като дим.

— Сега върви. — Избива го на плач. Но той я е молил и преди, предлагал й е, каква нелепост, живота си. Сълзи изпълват очите му, стичат се. Той не може да погледне в нейните. — Цялата ти уста е оплескана с лайна. Може би ще те снимам както си така. За всеки случай, ако някога се умориш от мен.

— Не. Не, само от това съм уморен — тръсва рязко глава по-далеч от Крило Д, за да обхване останалата част на „Бялото видение“. — Тъй ужасно уморен…

— Обличай се. Не забравяй да си изтриеш устата. Ще те повикам, когато ми потрябваш отново.

Разрешено му е да се оттегли. Навлича обратно униформата, затваря вратата на стаята и се връща по същия път назад. Нощният дежурен все така спи. Студеният въздух блъска Пудинг като вълна̀. Той изхлипва, прегърбен, самотен, бузата му опира за момент грубите каменни стени на къщата в неокласически стил. Постоянното му жилище се бе превърнало в място на изгнание, а истинският му дом е у Повелителката на Нощта, с нейните меки ботуши и твърд чуждестранен глас. Той няма какво да чака, освен късна чаша супа, обичайните документи за подпис и доза пеницилин, която Пойнтсман му бе наредил да приема, за неутрализиране въздействието на Escherichia coli[475]. Въпреки че, навярно утре вечер… вероятно тогава. Струва му се непосилно да издържа повече. Но, може би, в часовете преди разсъмване…

□ □ □ □ □ □ □ □

Връхлита ни високият връх — зеленото равноденствие и превращение от бленуващи риби в млад овен, от воден сън в огнено пробуждане[476]. От другата страна на Западния фронт, в подножието на Харц в Блайхероде[477], с наскоро счупена и гипсирана ръка, Вернер фон Браун се готви да отпразнува своя 33-ти рожден ден[478]. Артилерията бумти целият следобед. В далечината руски танкове вдигат прашни призраци над германските поля. Щъркелите се връщат у дома, поникнали са първите теменужки.

В „Бялото видение“ сега дните по протежение на варовиковия отрязък от морския бряг са ясни и слънчеви. Момичетата от канцелариите вече носят по-малко на брой пуловери и гърдите им отново започват видимо да напират. Март е пристигнал като агнец. Умира Лойд Джордж *1. По все още забранения за цивилни бряг се забелязват отделни посетители, които седят с навити до колената крачоли или разпуснати коси сред отживелите предназначението си мрежи от кабели и стоманени пръти и ровят с измръзнали сиви пръсти на краката морския чакъл. Досами брега, под водата са прокарани километри тайни тръбопроводи, достатъчно е да бъде завъртян клапана и пуснатият газ ще опече германските нашественици[479], чието място е в ланските сънища… горивото очаква хиперголичното запалване[480], което може да настъпи единствено като последица от някоя младобюрократична лудория или майско въстание на духа озвучавано от яркото творение на баварския мелодист Карл Орф[481]

О, О, О,

To-tus floe-o!

lam amore virginali

Totus ardeo…[482]

и тогава целият този бряг-крепост от Портсмут до Дъндженес[483] ще се озари и пламне за пролетната любов. По-буйните глави сред „Бялото видение“ ежедневно замислят подобни интриги — зимата на кучета и черен сняг от безрезултатни думи е към края си. Скоро тя ще остане назад. Но озове ли се веднъж там, зад нас, ще продължи ли тя да излъчва нейния закачулен студ, колкото и да горят огньовете в морето?

В казино „Херман Гьоринг“ е установен нов режим. Сега единствената позната физиономия е на генерал Уайвърн, въпреки че той изглежда е бил понижен в чин. Представата на Слотроп за заговора срещу самия него се е развила. По-рано конспирацията беше единна, всесилна, недостижима за него. До онази пиянска игра и сцената с онази Катье и двете внезапни сбогувания. Но сега…

Притчи за Параноици, 1: Едва ли изобщо някога ще успееш да докоснеш Господаря, но можеш да погъделичкаш неговите създания.

А и напоследък той започва да прониква в едно специфично състояние на съзнанието, определено не сънно, може би тъй нареченото „бленуване“, но такова, където цветовете са повече основни, отколкото пастелни… и в подобни моменти като че ли е докосвал, и то продължително, една позната нам душа, глас, който неведнъж е говорил чрез медиума от изследователската агенция Карол Евънтир: отново покойният Роланд Фелдспат, отдавна включеният в техния състав експерт по системи за управление, уравнения за насочване, положения за обратна връзка за този или друг Авиационен Институт. Изглежда поради лични причини Роланд бе останал да кръжи над това Слотропово пространство, през почти неосезаема за него слънчева енергия и бури гъделичкащи гърба му със статично електричество, Роланд е шепнал от осемкилометровото разстояние, от ужасяващата височина, тъй като е бил разквартируван край една от Последните Параболи[484] — полетни траектории, които изобщо не трябва да бъдат следвани — и сега работи като един от невидимите Унищожители на комуникации в стратосферата, безнадеждно бюрократизирана за другата страна каквато беше и за тази, и както може да се предполага, той държи прибрани своите звездни ченгели, свит в „небето“ тъй напрегнат от многобройните несполучливи опити да го прекоси, с безсилието на сънуващи мечтатели, които много искат, ала не съумяват да се пробудят или да заговорят, и упорстват срещу тежестта и сондите на струващата им се непоносима в будно състояние черепна болка, той очаква, естествено не безцелните нахълтвания на льохмани като този Слотроп…

Роланд потреперва. Това ли е избраникът? Този? ще оглавява най-новия преход? О, Господи. Имай милост Боже: какви бури, какви чудовища от Ефира би могъл изобщо да прогонва този Слотроп в полза на когото и да е?

Какво пък, Роланд трябва само да се възползва възможно най-добре от положението. Ако те стигнат толкова далеч, ще се наложи да им покаже какво знае за Контрола. Това е една от тайните бойни задачи на неговата смърт. Загадъчните му изказвания онази вечер в Сноксол за икономическите системи, са обичайно приятелско бъбрене изпълняващо ролята на ежедневен фон тук, определено условие за съществуването. Питайте особено немците. О, наистина тъжна история, колко недобросъвестно бе използвано от германските властимащи всенародното увлечение по Контрола. „Параноични Системи в Историята“ (ПСИ), списание издавано краткотрайно през 1920-те години, чиито печатни плаки разбира се изчезнали вкупом загадъчно, дори многократно твърдяло в свои уводни статии, че цялата Германска Инфлация е била предизвикана умишлено, просто за да бъдат тласнати ентусиазираните млади германски представители на Кибернетичната Традиция към работа по Контрола: преди всичко устремена нагоре като балон раздуваща се икономика, неконтролируемо покачване от ден на ден на стойността на собственото й определение за земна повърхност, унизителен провал на системата за обратна връзка, на която разчитали да поддържа стойността на марката постоянна… Равенство на входа и изхода по целия контур без изкривяване на сигнала, равенство на входа и изхода, нулево изменение, и шштт, натам моля, такива бяха тайните рими от детството на Обучението по Контрол, тайни и ужасни, както твърдят безнравствените писания. Разклоняващи се трептения от всички разновидности представляваха едва ли не Най-Страшната Заплаха. На тези детски площадки бе невъзможно да засилиш люлката по-високо от определен ъгъл от вертикалата. Сбиванията биваха прекратявани бързо, с навременна сдържаност. Дъждовните дни минаваха с единични гръмотевици или мълнии, само на по-ниските места се събираше надменна стъкловидна сивота, едноцветен обзор към долините гъсто осеяни с нападали мъхести дървета със стърчащи към небето почти злобно закачливи корени (като някаква бяла изненада за отбраното общество там горе, на което хич не му пукаше, хич…), натежали от есен долини и попарено от дъжда аскетично кафяво под златистото… много избирателно отровен дъжд те преследва из дворовете и уличките, които стават все по-тайнствени и по-лошо павирани и по-дълбоко заплетени, дворове преминаващи един в друг по седем-осем пъти, покрай ъгли на огради, през капризите на оптическото дневно време, докато най-после, безмълвно напрегнати, оставяме назад района на улиците и излизаме на околността, сред парцелираното тъмно поле и дърветата, началото на истинската гора, където започва да се показва част от предстоящото изпитание и сърцата ни усещат уплахата… но също както никоя люлка не може да бъде засилена над определена височина, така и е невъзможно да проникнем в гората по-дълбоко от определен радиус. Винаги имаше някакъв предел. Толкова лесно бе да растем в условията на такъв ограничителен режим. Всичко беше просто толкова здравословно, че повече не можеше. Почти не обръщахме внимание на границите, не се заигравахме край тях нито с тях. А разрушенията, ох, и демоните — да, включително и този на Максуел[485] — бяха някъде там дълбоко в гората, заедно с другите зверове, подскачащи сред насипните укрепления около твоето укритие…

И така ужасяващият полет на Ракетата беше сведен буквално до буржоазни понятия, до понятия за такова уравнение, подобно на онази елегантна смесица от философия и машинария, абстрактна промяна и шарнири от истински метал, описващо движението от гледната точка на управление на рискаенето[486]:

съхраняване, овладяване, лавиране между Сцила и Харибда чак до спиране подаването на гориво, т.е. до най-високата точка на ракетната траектория. Brennschluss[487]. Ако някой от младите инженери е виждал съответствие между дълбокия консерватизъм на Обратната Връзка и начина на живот, който започваха да водят в самия процес на неговото възприемане, то се губеше или биваше замаскирано и никой от тях не съзираше връзката, поне не и приживе: наложи се смъртта да го покаже на Роланд Фелдспат, смъртта с нейните отлични изгледи да настъпи Прекалено Късно, и множества други души, чувстващи се дори в този момент Ракетоподобни, поели към синьо-зелените озарения на Вакуума, надзиравани от неподдаващ се на определение Контрол… осветлението тук е изненадващо меко, меко като небесни одежди и създава усещането за населеност и невидима сила, откъслеци от „гласове“, надникване в един друг порядък на битието…

Впоследствие у Слотроп ще се запази усещането за, да кажем, не безспорно ясен символ или схема, а по-скоро за някакъв остатъчен алкален привкус на ридание, на неизлечима странност, непроницаема самодостатъчност…

Да, тези епизоди тук са донякъде германски. Е, в последно време Слотроп даже сънува на този език. И минава подготовка по различните диалекти, долнонемски за зоната, която британците планират да окупират и тюрингски ако руснаците случайно не стигнат до Нордхаузен, където е разположен основния ракетен завод[488]. С езиковите преподаватели идват експерти по бойна техника, електроника, аеродинамика и Хилари Баунс от „Шел Интърнешънъл Петролиъм“, който ще му преподава „силови уредби“.

В началото на 1941 година британското Министерство на снабдяването възлага на „Шел“ научноизследователски договор на стойност 10 000 лири стерлинги. Искат „Шел“ да конструира ракетен двигател, работещ с нещо по-различно от кордита, който по онова време е изразходван в огромни количества на час за взривяване на различни групи хора и няма как да бъде заделян за ракетите. В Лангхърст близо до Хоршам, екип, неумолимо командван от някой си Айзеек Лубок, пуска в действие полигон за изпитания при статично натоварване, започва да експериментира с течен кислород и авиационно гориво, и през август ’42 провежда първото успешно изпитание. Инженер Лубок е отличник от Кеймбриджкия университет и Баща на Британските Проучвания на Течния Кислород, и онова, което не му е известно за киселото вещество[489], няма смисъл да се знае. Понастоящем негов главен асистент е г-н Джефри Голин, а Хилари Баунс се отчита именно на Голин.

— Е, аз предпочитам „Есо“ — Слотроп предполага, че трябва да спомене това. — Моята стара таратайка харчеше страшно много бензин и отгоре на всичко беше капризна. Всеки път щом зареждах „Шел“, трябваше да добавям цяло шише „Бромо“ в резервоара, само за да се успокои търбухът на клетата скапана „тераплейн“[490].

— Всъщност — веждите на капитан Баунс, 110% отдаден на компанията, усърдно шават нагоре-надолу в опит да го извадят от затруднението, — тогава ние осигурявахме само транспорта и съхранението. По онова време, преди нацистите и японците, нали разбирате, производството и рафинирането бяха предоставени на холандския филиал, в Хага.

Слотроп, този жалък мухльо, си припомня Катье, изгубената Катье, която повтаря името на нейния град, шепне холандски любовни думички, докато двамата прекарват заедно крайморските утрини, останали в друга епоха, в друг Божи промисъл… Я чакай малко.

— Това Bataafsche Petroleum Maatschappij, N.V. ли е?[491]

— Правилно.

Това също е негатив, въздушна снимка на град направена от фоторазузнаването, тъмнокафява, осеяна с гирлянди от водни петънца, времето никога не достига да изсъхват напълно…

— Абе хора — те опитват да го научат да говори и британски английски, един Бог знае защо, и при него това неизменно се получава като Гари Грант[492] — известно ли ви е, че Немецът, добрият стар Немец, нали, стои в тази ваша Хага, и оттам изстрелва проклетите ракети към онзи Лондон, и-и-и отгоре на всичко използва… използва сградата на „Роял Дъч Шел“ на улица „Йозеф Изройелплин“, ако не ме лъже паметта, където е инсталирал радиопредавател за прицелно насочване? Що за абсурдна гадост, а?

Баунс го гледа втренчено, подрънква противогастритната си гривна, и не е наясно как точно да възприема Слотроп.

— Мисълта ми е — Слотроп вече се разгорещява до посиняване за нещо, което го засяга само много далечно, няма защо да вдига скандал за това, нали? — не ви ли се струва малко странно, че вие, служители на „Шел“, разработвате вашия двигател с течно гориво от вашата страна на Канала, нали, а техните хора изстрелват техните проклети ракети към вас, с помощта на вашата собствена… идиотска фирмена… радиопредавателна кула на „Шел“?

— Не разбирам какво значение… накъде биете? Те просто са избрали най-високото здание в града, което е разположено по права линия от техните стартови площадки до Лондон.

— Да, а също и на необходимото разстояние, не забравяйте. Точно на дванайсет километра от стартовата позиция. Хей? Тъкмо това имам предвид. — Чакай, о, почакай. Това ли има предвид той?

— Ами, аз никога не съм мислил за това по такъв начин.

И аз също, мой човек. О, и аз също, приятелчета…

Хилари Баунс и неговата Озадачена Усмивка. Още един наивник, умерен ентусиаст като сър Стивън Додсън-Трък. Но:

Притчи за Параноици, 2: Невинността на създанията е обратнопропорционална на безнравствеността на Господаря.

— Не съм казал нещо неуместно, надявам се.

— Защо?

— Вие изглеждате — Баунс изпуска лека въздишка, което според него е дружелюбна усмивка, — обезпокоен.

Обезпокоен и още как. От челюстите и зъбите на определено създание, определено Присъствие толкова голямо, че никой друг не може да го види… „Ето го там! Това е чудовището, за което ти говорех…“ „Това не е чудовище, глупако, а облаци!“ „Не-е-е, не го ли виждаш? Това са краката му.“ Е, Слотроп усеща, че този звяр е в небето: неговите видими челюсти и люспи биват взети погрешно за облаци и други правдоподобности… или е налице всеобщ сговор в присъствието на Слотроп да ги наричат с други имена…

— Слотроп, това е само едно „случайно съвпадение“.

Слотроп ще привикне да чува кавичките в речта на другите. Някакъв педантичен рефлекс, навярно той е генетично предразположен — всички тези някогашни Слотроповци помъкнали като част от покъщнина библии по сините хълмове, зубрили стих по стих, глава по глава устройството и строежа на Ковчези, Храмове, Въображаеми Тронове, от всякакви материали и с всякакви размери. Данни, зад които винаги, по-близо или по-далеч, личеше върховната Божия несъмненост.

Е, какъв по-подходящ за Тайрън начин в едно студено утро да Прозре:

Става дума за хелиографно копие на немски списък на детайли, толкова зацапано, че Слотроп едва успява да разчете думите — „Vorrichtung fur die Isolierung, 0011-5565/43“[493]. Що за мистерия? Знае числото наизуст, това е номерът на първоначалния договор за цялата ракета А4. Какво прави „изолиращо устройство“ до номера на договора за Агрегата? А и е отбелязан индекс DE[494], най-високия съществуващ нацистки приоритет? Неприятно! Или е печатна грешка на някой чиновник от ВКВС[495], често се случва, или пък човекът не е знаел номера и е вписал сходен номер на ракетата като най-добър заместител. Заявката, номерата на частите и инсталацията са отбелязани с едно и също знаменце, което насочва Слотроп към Документ SG-1. Друго знаменце към знаменцето гласи: „Geheime Kommandosache![496] Това е държавна тайна по смисъла на § 35 R5138.“

— Слушайте, искате ли да получите екземпляр от този Документ SG-1? — приветства той надничащия през вратата генерал Уайвърн.

— Ха, ха, ха — отвръща генералът. — Предполагам и нашите момчета също искат.

— Стига с тия ваши глупости. — В Лондон и най-малкото парченце съюзнически разузнавателни данни за А4, независимо от степента на поверителност, бива напъхано в една тайна фуния и всичко излиза наяве в луксозната стая на Слотроп в казиното. Досега не са крили нищо от него.

— Слотроп, не съществуват никакви „SG“ документи.

Първият импулс е да размаха списъка с частите пред лицето на генерала, но днес Слотроп е отраканият янки, който надхитря „червеномундирковците“.

— Така ли? Е, значи неправилно съм го прочел — дава си вид, че оглежда разхвърляните навсякъде из стаята документи и книжа, — сигурно е било „56“ или нещо такова. Тук някъде беше, ама…

Генералът отново излиза. И оставя Слотроп с нещо като главоблъсканица, всъщност общо взето не е натрапчива идея… още не… Срещу списъка на детайлите, в колонката с материалите е записано „Имиполекс Г“. О, така ли? Изолиращо устройство изработено от Имиполекс Г, а? Той обикаля насам-натам из стаята, търси справочника за германски търговски названия. Нищо даже далечно приличащо няма там… след това намира списъка на основни материали за А4 и нейното спомагателно оборудване и там със сигурност няма никакъв Имиполекс. Люспи и нокти и крачки, които изглежда никой друг не чува…

— Нещо лошо ли е станало? — носът на Хилари Баунс отново наднича от вратата.

— Търся нещо за течния кислород, трябват ми още данни за относителния импулс.

— Относителен… имате предвид относителна тяга?

— Ах, да, тяга, тяга — британският английски помага и вниманието на Баунс е отвлечено.

— За ТК[497] и алкохол тягата е около 200. Още какво ви интересува?

— Вие не използвахте ли бензин в Лангхърст?

— И бензин, освен другите съставки, да.

— Е, става въпрос за тези други съставки. Не знаеш ли, че има война? Не можеш да пазиш такива неща само за теб.

— Но всичките ни фирмени отчети са там, в Лондон. Може би следващия път…

— Стига с тая бюрокрация. Трябват ми веднага, „капитане“! — Поведението му е на човек, който взема за даденост предоставената му неограничена Нужда от Знания и Баунс потвърждава това:

— Предполагам, че мога да изпратя заявка по телетайпа…

— Е, това вече е друго!

Телетайп? Да, точно на каквото се надява Слотроп, защото Хилари Баунс има свой, личен телетайп, апарат или терминал свързан с международна телетайпна мрежа на „Шел“, право в неговата хотелска стая, в дъното на гардероба, зад закачалките с шитите по поръчка в „Олкит“ униформи и колосани ризи. Слотроп хитро успява да влезе там с помощта на своята приятелка Мишел, по която бе забелязал, че Баунс се заглежда.

— Как си, малката? — Горе в таванската стая, с провесени да съхнат безброй дълги кафяви чорапи, където спят танцьорките. — Какво ще кажеш да те уредим за тая вечер с един голям петролен експерт? — Тук възниква лек езиков проблем, понеже тя смята, че посредством метални тръби ще бъде свързана с един шишкав мъж, от когото някак си капе суров нефт и не е сигурна дали ще й бъде приятен такъв вид секс, но двамата го преодоляват, и ето че Мишел гори от желание да омае този мъж с ласкателства и да го отдалечи от неговия телетайп достатъчно дълго, за да може Слотроп да се свърже с Лондон и да ги пита за Имиполекс. Всъщност от време на време тя е съзирала капитан Баунс сред нейните ежевечерни поклонници, и по-специално е отбелязала една висулка, която и Слотроп бе виждал: златен шестоъгълен бензенов пръстен[498] с малтийски кръст в центъра — награда от „СИ Фарбен“ за Изключителен Принос към Научноизследователската Работа по Синтетичните Материали. Баунс го бе получил още в ’32 година. В действителност, когато възникна въпросът за Радиопредавателя за Ракетно Насочване, внушаваната от пръстена промишлена връзка вече дремеше на дъното на Слотроповото съзнание. Тази връзка отчасти даже бе вдъхновила настоящата телетайпна интрига. Кой би могъл да е по-добре запознат, ако не компания като „Шел“, без истинска националност, неутрална по време на война, без уточнен облик или приемственост: тя смуче от най-дълбоко залегналите световни геологически пластове, от които фактически извират всички видими прояви на корпоративната собственост?

Хубаво. А довечера има купон на Кап, chez[499] Раул де ла Перлимпинпин, младият палав наследник на крупния лиможки производител на фойерверки Жорж „Барутчията“ де ла Перлимпинпин[500], ако „купон“ е правилната дума за нещо продължаващо непрекъснато откакто този къс от Франция бе освободен. На Слотроп е разрешено — под обичайното наблюдение — да се отбива у Раул, когато му скимне. Там се сбира вятърничава и безделничеща тълпа, придошла от всички краища на Съюзническа Европа и свързвана от някаква мрежа на роднински отношения, разюзданост и спомени за други подобни купони, чиято заплетеност главата на Слотроп изобщо не е в състояние да побере. От време на време край него изплуват лица, отдавнашни американски физиономии, познати от Харвард или от ВКСЕК[501], чиито имена е забравил — те са пришълци от един друг свят, вероятно случайни, а може би…

На този купон Мишел бе съблазнила Хилари Баунс и Слотроп започва да се тъкми за там, веднага щом на апарата на Баунс монотонно потраквайки с открит текст пристига отговорът от Лондон. По-късно ще прегледа информацията. Напявайки,

С лице сияйно като микрофон

И антистатичен гребен в косата,

Готин съм кат’ сладоледена фунийка,

Аз съм господин Веселяк…

и пременен в зелен френски костюм с упадъчна кройка на дискретни бледолилави карета, широка вратовръзка на цветя, спечелена на масата за „тридесет и четиридесет“[502], двуцветни, кафяво и бяло, перфорирани обуща с външен език и голф шпайкове, и бели чорапи, Слотроп довършва кипренето с тъмно синьо бомбе с обърната леко надолу периферия и, придобил стилно елегантна външност, потраквайки с токове из фоайето, напуска казино „Херман Гьоринг“. Докато той излиза, мускулест и жилав на вид цивилен, предрешен в крещящо фрапантен костюм какъвто според представата на Тайните Служби би трябвало да носи всеки апаш, се измъква от една ниша до автомобилния портал и потегля след таксито на Слотроп по криволичещото тъмно шосе към купона на Раул.

□ □ □ □ □ □ □

Оказва се, че някой веселяк е насипал по-рано стотина грама хашиш в холандския сос. Вестта за това бе полетяла бързо и предизвикала оживено търсене на броколи. Печените меса изстиват на бюфетните маси дълги колкото цяла стая. Една трета от компанията вече спят, повечето от тях на пода. За да стигнеш там, където става нещо интересно, трябва да се провираш между лежащите тела.

А какво става не е много ясно. Из градините кръстосват обичайните тесни групички, уреждат сделки. Днес няма кой знае какви зрелища. Хомосексуален триъгълник е прекипял до разменени ощипвания и контраобвинения, тъй че вратата на банята е блокирана. Навън млади офицери повръщат в чиниите. Наоколо се разхождат двойки. Изобилие от момичета, кадифенопанделчести, муселиноръкавни, недохранени, широкоплещести и накъдрени, говорещи на половин дузина езици, някои силно загорели от тукашното слънце, други бледи като Наместник на Смъртта от по-източни краища на Войната. Нетърпеливи и преизпълнени с желание младежи с лакирани коси напират да съблазняват дамите, докато напълно оплешивелите по-възрастни глави предпочитат да изчакват, влагайки само минимум усилия, очи и усти шарят из стаите, като междувременно не спират деловите разговори. Един ъгъл на салона е зает от танцов оркестър и мършав естраден менестрел с много къдрава коса и силно зачервени очи, който пее:

ДЖУЛИЯ (фокстрот)

Джу-лия,

Ще ме помислиш ли за чудат

Ако те придумам

Само за целувчица една?

Джуу-лияяя,

Обичам те най-истински аз,

И като богиня ще те кича,

Само за целувчица една!

Ахх Джу-у-у-лия-я-я-я

Горкото ми сърце бие все по-буйно

За по-готина или по-страстна

Не бих могъл да копнея —

И нещо повече,

Джу-лия,

Ще викам алелуя

За да бъде моята Джу-у-у-лия-я

Навеки в прегръдките ми.

Саксофонна имитация на джаз и мелодия типична за танцувалните зали около Парк Лейн, идеална за определени душевни състояния. Слотроп зърва Хилари Баунс, явно жертва на халюциногенния холандски сос, дремещ на един огромен пуф заедно с Мишел, която през последните два-три часа е галила неговото бижу от „СИ Фарбен“. Ръкомаха им, но те не го забелязват.

Упоени и силно подпийнали гости изгубили всякакъв срам се боричкат около бюфета и в кухните, тършуват из килерите, изблизват дъната на тенджерите. Наблизо минава компания голи плажуващи и започва да слиза по широката стълба надолу към морето. Повел за юздата един „першерон“[503], нашият домакин Раул обикаля наоколо пременен с каубойска широкопола филцова шапка с високо бомбе, риза а ла Том Микс[504] и чифт шестзарядни револвери. Конят цопка лайна върху бухарския килим, а също и върху някои от лежащите гости. Всичко е безформено и разфокусирано, докато оркестърът не прогърмява саркастичен туш и се появява възможно най-гадният и зъл тип, който Слотроп изобщо е виждал извън филмите за Франкенщайн — в бял „зуут“ костюм[505] с шлицове, басти и дълга златна верижка, чиито блестящи халки се поклащат, докато той прекосява помещението намръщен на всичко и всички, сякаш бързешком, но отделя достатъчно време да оглежда бавно лица и тела, методично и почти зловещо въртейки глава наляво-надясно. Накрая застава пред Слотроп, който си приготвя безалкохолен джинджифилов коктейл „Шърли Темпъл“ с черешка отгоре.

— Ти. — Пръст с размерите на царевичен кочан, на сантиметър от носа на Слотроп.

— Ми да — Слотроп изпуска една мараскинова череша на килима и я смачква, когато отстъпва крачка назад — Аз съм точният човек, да. Очевидно. ’Кво има? Търсиш ли нещо?

— Хайде, да вървим.

Двамата тръгват и навън навлизат в евкалиптова горичка, където печално известният марсилски роботърговец Жан-Клод Гонг[506], върти търговия с бели робини.

— Хей, ти — крещи Жан-Клод сред дърветата, — искаш ли да станеш бяла робиня, а?

— Не, майната му — следва отговорът на невидимо момиче. — Искам да бъда зелена робиня!

— Лилаво-червена! — включва се някой от недалечното маслиново дърво.

— Алена!

— Мисля да се преориентирам към търговия с дрога — въздъхва Жан-Клод.

— Гледай тука — приятелят на Слотроп изважда бежов плик от амбалажна хартия, който, дори в полумрака е видно, явно е натъпкан с американски окупационни банкноти с жълт печат. — Дръж ги у тебе, докато не ги поискам обратно. Итало сигурно ще дойде тук преди Тамара, а не съм сигурен кой…

— При тая скорост Тамара[507] ще стигне тук преди полунощ — прекъсва го Слотроп, имитирайки гласа на Граучо Маркс.

— Не опитвай да разклащаш вярата ми в теб — съветва го Мъжагата. — Ти си моят човек, трябваш ми.

— Точно така. — Слотроп напъхва плика във вътрешния джоб — Слушай, откъде го изнамери тоя костюм?

— Ти кой размер носиш?

— 42, среден.

— Ще имаш точно такъв — и с тези думи мъжагата изтрополява обратно вътре.

— А-а-а, да не забравиш и също такава готина верижка! — вика след него Слотроп.

Какво, по дяволите, става тука? Той обикаля насам-натам, подхвърля по някой друг въпрос. Мъжагата се оказва Блоджет Уаксуинг[508], известен беглец от парижкия „Казерн Мортие“[509], най-страшният затвор в целия европейски ТВД[510]. Специалността на Уаксуинг е фалшифицирането на различни документи: продоволствени карти, паспорти, военноотчетни книжки, а междувременно страничното му занимание е търговия с военна техника. Понастоящем е в самоотлъчка още от Арденската офанзива[511] и макар за това на главата му виси смъртна присъда, той продължава да се вмъква вечер в американските военни бази, за да гледа кино в столовата — при условие че прожектират уестърн, защото той обожава пустите му каубои, а долитащото, през сто метра варели с нефт и отпечатъци от гумите на два и 2½-тонните камиони върху чуждата земя, от металния високоговорител трополене на копитата кара сърцето му да пърха като подухвано от ветрец, и е възложил на някои от многобройните негови връзки да му изготвят пълно разписание на всички прожекции във всеки окупиран град в ТВД, а веднъж припалил без ключ един генералски джип и отпрашил, за да стигне до вечерта в Поатие да гледа филм с отдавнашния си любимец Боб Стийл или с Джони Мак Браун[512]. Неговата снимка може и да е окачена на видно място във всички караулки и запечатана навеки в мозъците на хиляди кокичета[513], но той беше гледал „Завръщането на Джак Слейд“ двайсет и седем пъти.

Днешният сюжет представлява типична за ІІ Световна война романтична интрига, а именно поредната вечер у Раул, включваща бъдеща доставка на опиум използвана от Тамара като гаранция на заем от Итало, а той на свой ред е длъжник на Уаксуинг за един танк „шерман“, дето неговият приятел Теофил опитва да вмъкне тайно в Палестина, но за целта трябва да приготви няколко хиляди фунта стерлинги за подкупи на границата и е оставил танка като залог, да може да получи заем от Тамара, която използва част от дадения от Итало заем, за да му плати. Но междувременно опиумната сделка изглежда се проваля, защото от няколко седмици от посредника ни вест ни кост, а също и от авансово наброените му пари, които тя е получила от Раул де ла Перлимпинпин посредством Уаксуинг, когото Раул притиска, тъй като Итало, решил, че танкът вече е собственост на Тамара, се появил снощи и го откарал на Тайно Място в качеството му на изплатен заем и съответно хвърля Раул в паника. Общо взето нещо такова.

Двама от сражаващите се преди малко в банята хомосексуалисти отправят непристойни предложения към задника на Слотроп. Баунс и Мишел ги няма никакви, а и онзи Уаксуинг също. Раул говори сериозно на неговия кон. Слотроп току-що се е настанил до едно момиче в предвоенна рокля от „Уърт“[514] с лице като на Тениъловата Алиса[515], същите чело, нос, коса, когато отвън долита страховито дрънкане, ръмжене, тракане и пращене на дърво, изпаднали в ужас момичета бягат от евкалиптовата горичка и влизат в къщата, а какво нагазва с трясък веднага след тях на бледата градинска светлина? Ами че това е самият танк „шерман“! с фарове пламтящи като очите на Кинг Конг[516], звената на гъсеничните вериги изхвърлят трева и парчета от настилни плочи докато той маневрира и накрая спира. Седемдесет и пет милиметровото му оръдие се развърта и навлиза през остъклената врата право в залата.

— Антоа-а-а-н! — една млада дама вперва поглед в огромното дуло, — за Бога, не сега…

Отваря се люк и Тамара, — както предполага Слотроп: а не трябваше ли Итало да бъде в танка? — и-и-и-и-изскача от там и с вой проклина Раул, Уаксуинг, Итало, Теофил и посредника в опиумната сделка.

— Но сега ми паднахте всички! — крещи Тамара. — На ви сега една coup de foudre[517]! Люкът хлопва, о Господи!, чува се как в затвора на оръдието бива подаден 75-милиметров снаряд. Момичетата хукват с писъци към изходите. Дрогираните се озъртат, примигват, усмихват се и по най-различни начини изговарят „да“. Раул опитва да яхне коня и да избяга, ала не улучва седлото, изпързулва се от другата страна и цопва във вана с купено от черния пазар малиново желе, с бита сметана отгоре.

— О, не… — Слотроп вече почти е решил да притича и заобиколи флангово танка, когато ИИИБЛААААННГГГ! оръдието изригва невъобразим грохот и от цевта бълва еднометров пламък в залата, а ударната вълна блъска тъпанчетата на ушите чак в средата на мозъка и запраща всички към далечните стени.

Една завеса е подпалена. Препъвайки се в лежащи гуляйджии, Слотроп не чува нищо, знае само, че главата го боли, продължава да тича през дима към танка, рипва на бронята, понечва да отвори люка и едва не е хвърлен на земята от Тамара, която изскача отвътре, за да крещи на всички наред. След кратка схватка, нелишена от своите еротични моменти, защото Тамара е доста готина на вид танцьорка и се извива много ловко, Слотроп успява да я издърпа навън и свали от танка. Но въпреки силния шум и останалото, хуят му определено не желае да се надигне. Хммм. Това са данни, които Лондон изобщо не е получавал, защото никой не е гледал или търсил.

Оказва се, че снарядът, халосен, е пробил дупки само в няколко стени и унищожил голяма алегорична живописна композиция изобразила Добродетелта и Порока, извършващи противоестествен акт. Добродетелта се усмихва някак неопределено и отнесено. Порокът, леко озадачен, почесва рунтавата си глава. Горящата завеса е угасена с шампанско. Раул, облян в сълзи и признателен, че е останал жив, стиска силно ръцете на Слотроп и го целува по бузите, оставяйки следи от плодово желе, където се допре. Тамара е отведена навън от телохранителите на Раул. Слотроп току-що се е освободил от прегръдката му и бърше желе от костюма си, когато нечия ръка ляга тежко на рамото му.

— Прав беше. Ти си точният човек.

— Това още нищо не е — нашият Ерол Флин поглажда мустаците си. — Неотдавна спасих една дама от огромен октопод, какво ще кажеш, а?

— С една дребна разлика — отбелязва Блоджет Уаксуинг. — Това днес наистина се случи. Но онзи октопод не се е случвал.

— Откъде знаеш?

— Аз знам много. Не всичко, но някои неща, които не са ти известни. Слушай Слотроп, ще ти е нужен приятел и то доста по-скоро, отколкото предполагаш. Тук на вилата няма вече да идваш, защото може да стане прекалено горещо… но ако успееш да стигнеш до Ница… — връчва му визитна картичка с релефно отпечатан шахматен кон и адрес на „Рю Росини“. — Сега ми върни плика. Ето ти го твоя костюм. Сполайти, братко. — И се изпарява. Притежава таланта просто да изчезва когато му скимне. „Зуут“ костюмът е сложен в кутия завързана с пурпурна лента. Верижката за ключове също е налице. И двете са принадлежали на младеж, Рики Гутиерес, който е живял в Източен Лос Анжелос. По време на Зуут-Костюмените Бунтове в 1943 година бил нападнат от цял вагон бдителни бели американци от Уитиър[518] и пребит пред очите на лосанджелиската полиция, която наблюдавала и подхвърляла съвети, а после го арестувала за нарушаване на спокойствието и обществения ред. Съдията дал възможност на „зуут“ костюмарите да избират между затвора и войската. Гутиерес се записал в армията, бил ранен на Сайпан[519], развил гангрена, наложило се да ампутират ръката му, сега е у дома в САЩ, женен за момиче, което работи в кухнята на една тако-закусвалня в Сан Габриел, обаче той самият не може да си намери никаква работа и денем пие много… Но старият му зуут-костюм, както и тези на хиляди други задържани от полицията в онова лято, окачени празни отвътре на всички врати в мексиканската част на Л.А., били изкупени и попаднали тук, на пазара, малко печалба никога не вреди, нали, а там просто щели да висят сред гъстия пушек и бебешки миризми, в празните и завладени от мухите стаи със спуснати жалузи заради бялото слънце заливащо непрестанно ден подир ден изсъхналите палми и мръсните водотточни канали…

□ □ □ □ □ □ □

„Имиполекс Г“ се оказа, не повече — или по-малко — зловещ от която и да е нова пластмаса, разработен в 1939 от Л. Джамф за „СИ Фарбен“ ароматен хетероцикличен полимер, изпреварил с много години своето време. Той е стабилен при високи температури, от порядъка до 900ºС, съчетава добра здравина с нисък коефициент на загуба на енергия. Структурно представлява усилена верига от ароматни пръстени, шестоъгълници подобни на златния, който се приплъзва и потупва над пъпа на Хилари Баунс, редуващи се тук-там с тъй наречените хетероциклични звена.

Произходът на „Имиполекс Г“ може да бъде проследен назад във времето до провежданите в „Дюпон“ начални изследвания. Пластичността има своята бележита традиция и основно русло, минаващи през „Дюпон“ и техния знаменит служител Каротърс, известен като Великия Синтезист[520]. Неговият класически труд за макромолекулите обхваща 1920-те години и ни е довел непосредствено до найлона, който не само е наслада за фетишиста и удобство за въоръжения метежник, но също е изиграл ролята, навремето и дълбоко в Системата, за провъзгласяване на основния закон на Пластичността: че химиците вече няма да зависят от благоволението на Природата. Сега те могат да решават какви свойства искат да има молекулата, и след това да се захванат и да я изградят. В „Дюпон“ новата стъпка след найлона била въвеждането на ароматните пръстени в полиамидната верига. Много скоро възникнало цяло семейство „ароматни полимери“: ароматни полиамиди, поликарбонати, полиестери, полисулфони. Желаното свойство в повечето случаи било здравина, първото от добродетелната троица Здравина, Устойчивост и Белота (Kraft, Standfestigkeit, Weiße: колко често тези качества са били приемани за нацистки графити, и наистина колко неразличими обикновено биваха те върху освежените от дъжда стени, когато на съседната улица ръмжат скоростните предавки на автобусите, трамваите поскърцват металически, хората предимно мълчат на дъжда, потъмняващата ранна вечер наподобява рехавата текстура на дим от лула, ръцете на младите минувачи не са свити в ръкавите на палтата им, а пъхнати някъде дълбоко навътре, сякаш приютяват джуджета, или като в екстаз се отдалечават от разписанието и впускат в осезателно приключение с подплатата, по-съблазнителна даже и от новия найлон…). Л. Джамф, между другите тогава предложил, логично и диалектично, да бъдат взети изходните полиамидни участъци от новата верига и вързани също на пръстени, гигантски „хетероциклически“ пръстени, за да могат да се редуват с ароматните пръстени. Този принцип лесно се разпространява върху други молекули-прекурсори. Желаният мономер с високо молекулно тегло може да бъде синтезиран по поръчка, да бъде извит в хетероцикличен пръстен, закрепен и опънат във верига заедно с „по-естествените“ бензолни или ароматни пръстени.

Такива вериги ще станат известни като „ароматни хетероциклични полимери“. Една хипотетична верига, предложена от Джамф непосредствено преди войната, по-късно била променена и наречена „Имиполекс Г“.

По онова време Джамф работел в швейцарското предприятие СИ Психохимия АД[521], първоначално познато като Химическа Корпорация Грьосли[522], филиал на „Сандоз“ (а там както е известно на всеки ученик, легендарният д-р Хофман е направил своето важно откритие[523]). В началото на 1920-те „Сандоз“, „Сиба“ и „Гайги“ се обединяват в швейцарски химически картел. Скоро след това фирмата на Джамф също била погълната. И така и така очевидно повечето от договорите на „Грьосли“ са били със „Сандоз“. Още в 1926 г. било сключено устно споразумение между „СИ Фарбен“ и швейцарския картел. Две години по-късно, когато германците основали в Швейцария тяхната компания-параван „СИ Хими“, голяма част от акциите на „Грьосли“ преминали в техни ръце и компанията се възродила под названието „Психохимия АД“. По този начин патентът за „Имиполекс Г“ бил регистриран едновременно на „СИ Фарбен“ и „Психохимия“. След споразумение от 1939 г. с „Импиъриъл Кемикълс“ в новата компания е включена и „Шел Ойл“. Слотроп ще разбере, че поради някаква странна причина между „Импиъриъл Кемикъл Индъстрийз“ и „СИ Фарбен“ изглежда не е бил сключен нито един договор след 1939 година. Съгласно това споразумение касаещо „Имиполекс Г“, Леденото Око[524] можело да продава в Британската общност новата пластмаса срещу една лира стерлинга и друго юридически действително възнаграждение. Прекрасно! „Психохимия АД“ още присъства, продължава да функционира и да върти бизнес от същия стар адрес на „Шоколадещрасе“, в същия Цюрих, Швейцария.

Леко разтревожен, Слотроп размахва дългата верижка на своя зуут-костюм. Няколко неща са очевидни веднага. Оттам върху него е съсредоточено повече внимание, отколкото е предполагал, дори в най-параноичните си периоди. „Имиполекс Г“ се появява в тайнственото „изолиращо устройство“ в ракета изстреляна с помощта на радиопредавател на покрива на централата на „Дъч Шел“, която е съпритежател на лиценза за търгуване с „Имиполекс Г“, в ракета, чиято силова уредба обезпокоително силно наподобява разработваната горе-долу по същото време от „Бритиш Шел“… и ох, егати, в този момент на Слотроп му просветва на кое място се събират всичките разузнавателни данни за ракетата — не в коя да е стая, а в кабинета на г-н Дънкан Сандис, самият зет на Чърчил, който работи в Министерство на снабдяването, разположено не къде да е, а в „Шел Мекс-Хаус“, господи Боже мой…

И тук Слотроп, заедно с верния съратник Блоджет Уаксуинг, организира блестяща диверсионна акция в самата тази „Шел Мекс-Хаус“, право в сърцето на самия Ракетен филиал в Лондон. Покосява със своя малък автомат „стен“ безброй взводове усилена охрана, разпръсква с ритници женствено зрели и пищящи секретарки от КЖАК[525] (как иначе да реагират, дори на шега?), плячкосва безмилостно папки, хвърля коктейли Молотов, и двамата зуут-костюмирани шутове с издърпани чак до подмишниците панталони, вонящи на опърлени коси и пролята кръв, най-после връхлитат с трясък в последната светая светих, обаче не заварват там никакъв г-н Дънкан Сандис да трепери пред праведния им гняв, никакви широко разтворени прозорци, никакви панически бягащи цигани или разпръснати гадателски карти, нито дори сблъсък на волите за победа с великия Консорциум, а само една доволно безинтересна стая, наредени покрай стените кротко примигващи сметачни машини, папки с перфорирани картички, крехки подобно на захарни маски, крехки като последните немски стени, които стърчат без опора след падането на бомбите и сега се кривят заплашително високо горе, готови да се срутят от небето от силата на издухалия дима вятър… Миризма на стрелково оръжие тегне във въздуха и нито една чиновничка в полезрението. Машините дърдорят и звънят взаимно. Сега е моментът да побутнеш назад шапката, да запалиш следбранна цигара и да помислиш за бягство… помниш ли пътя на влизане, всичките му криволици и завои? Не. Тогава не се оглеждаше. Всяка от тези врати може да ти открие пътя към безопасността, но има вероятност да не разполагаш с достатъчно време…

Но Дънкан Сандис е само едно име, променлива величина, и правилният въпрос даже не е „Колко високо стига тя?“, защото всички органиграми са били съставени от Тях, имената и длъжностите са били попълнени от Тях, защото…

Притчи за Параноици, 3: Ако могат да те накарат да зададеш неправилни въпроси, не е нужно да се тревожат за отговорите.

Слотроп установява, че е спрял пред хелиографното копие на спецификацията, от която бе започнало всичко това. Колко високо стига тя… ах-х-х-х. Все пак коварният въпрос не касае хората, а агрегатите! Слотроп присвива очи, внимателно проследява колонките с пръст и намира Следващия Висш Агрегат на онова „изолиращо устройство“.

— S-Gerät[526] 11/00000.

Ако това е серийният номер на ракета, както показва изписването му, значи става дума за извънреден модел, а Слотроп не е чувал за такъв с четири нули, да не говорим за пет… нито за S-Gerät. Има I-Gerät и J-Gerät и те са в системата за насочване… всъщност Документ SG-1, за който се предполага, че не съществува, трябва да се отнася за това…

Излиза навън: върви без посока, движи се напътван от медления барабанен бой на коремните мускули да видим какво ще стане, бъди готов… При влизането в ресторанта на казиното не среща абсолютно никаква съпротива, не регистрира осезаемо за кожата спадане на температурата и Слотроп сяда на маса, където някой е оставил „Лондон Таймс“ от миналия вторник. От доста време не ми е попадал вестник… Прелистваме, дум-дум-ди-ду, така-а-а, Войната все още не е свършила, съюзниците обграждат Берлин от изток и запад, яйцата на прах, както и преди, вървят по шилинг и три пенса за дузина, „Загинали в бой офицери“, Макгрегър, Мъкър-Мафик, Уайтстрийт, поименно отдадена почит на… В кино Емпайър дават „Ще се видим в Сейнт Луис“ (припомня си как там показваше номера с пениса-в-кутия-от-пуканки на едно момиче, Маделин, което беше непълнолет…)…

Галопа… Ах, поврага, мамка му, не, не, чакай…

„Непринудено обаяние… скромност… силен характер… съвършена християнска чистота и доброта… всички ние обичахме Оливър… неговата смелост, човеколюбие и неизменна добросърдечност бяха вдъхновение за всички нас… геройски падна в бой, начело на храбър опит за спасяване на войници от неговата част, подложени на тежък приковаващ обстрел от немската артилерия…“ И подписано от неговия най-предан другар по оръжие Тиодор Блоут. Вече майор Тиодор Блоут.

Втренчен в прозореца, загледан наникъде, стиснал ножа за хранене толкова силно, че някои кости на ръката му ще се натрошат. С прокажените понякога се случват такива неща. Прекъсната обратна връзка с мозъка и не усещат колко силно стискат юмрук. Нали ги знаете какви са прокажените. Е…

Десет минути по-късно, в неговата стая, той лежи по лице в кревата и се чувства празен. Не може да плаче. Нищо не може да прави.

Успяха. Отвеждат неговия приятел и му устройват някакъв капан, вероятно му позволяват да инсценира „почетна“ гибел… и после веднага закриват неговото досие…

По-късно ще му хрумне, че цялата тази история е лъжа. Вероятно им е било достатъчно лесно да поместят дописката в онзи брой на „Лондон Таймс“, нали? И оставят вестника там, където Слотроп лесно да го намери? И когато разбере какво става, връщане назад вече няма.

По обед влиза Хилари Баунс, разтърквайки очи със самодоволна усмивка.

— Как прекарахте вечерта? Моята беше забележителна.

— Радвам се да чуя това. — Слотроп се усмихва. И ти си ми в списъка, приятел. Усмивката му налага да демонстрира повече учтива любезност от всичко, което изобщо е било изисквано дотогава в бездушно вялия му американски живот. Постоянно го е измъчвала мисълта, че проявява недостатъчно любезност. Но това явно действа. Слотроп е изненадан и направо готов да се разплаче от благодарност. Баунс изглежда заблуден от усмивката и това е хубаво, ала най-приятно е друго: Слотроп вече осъзнава, че тя ще му върши добра работа и в бъдеще…

Успява да стигне до Ница, след главоломно бягство на запад по крайбрежното шосе „Мойен Корниш“ през планините, колата поднася, гумите леко свистят и пищят над затоплените от слънцето пропасти, отървал се е от всички преследвачи още на плажа, където проявява достатъчно предвидливост да преотстъпи на приятеля си помощник-готвача Клод, горе-долу със същия ръст и телосложение, своите чисто нови псевдо таитянски бански гащета, и докато всички наблюдават този Клод, да намери един черен „ситроен“ със забравени на таблото ключове, направо фасулска работа — изтърколва се в града пременен с неговия зуут-костюм, тъмни очила и широкопола панама а ла Сидни Гринстрийт[527]. Едва ли може да се каже, че е незабележим сред тълпите от войници и френски госпожици, вече превключили на летни рокли, но той изоставя колата около Площад „Гарибалди“, тръгва към едно бистро до La Porte Fausse[528] откъм страната на старата Ница и без да бърза хапва кифла с кафе, преди да тръгне да търси дадения му от Уаксуинг адрес. Това е стар четириетажен хотел с търкалящи се по коридорите ранни пияници, чиито клепачи наподобяват мънички хлебчета погалени от последния гланц на залязващото слънце, летният прах извършва тържествени предислоциращи маневри в сиво-кафявата светлина, навън лятна непринуденост на улиците, априлско лято, докато гигантският вихър на новото преселение от Европа към Азия профучава и всяка вечер оставя подир себе си хиляди души да се придържат още малко към тукашното спокойствие, толкова близо до марсилския изпускателен отвор, тази предпоследна спирка на хартиения циклон, който ги помита назад от Германия, надолу по речните долини и започва да издърпва някои от Антверпен и северните пристанища, докато вихърът придобива още повече увереност и биват определяни предпочитаните маршрути… Само за да подчертае несигурността тук на „Рю Росини“ и рискованото положение на Слотроп, той е възнаграден с възможно най-приятното усещане, което е способен да му донесе полумракът в един непознат град: точно там, където небесната светлина уравновесява електрическия блясък на уличните лампи, малко преди появата на първата звезда, някакво обещание за безпричинни събития, изненади, ориентиране под прави ъгли към всяка посока, която неговият живот е успявал да намира досега.

Прекалено нетърпелив, за да изчака първата звезда, Слотроп влиза в хотела. Килимите са прашни, мирише на алкохол и белина. Моряци и момичета се шляят заедно и поединично из фоайето, докато Слотроп параноидира от врата на врата в търсене на такава, която ще има да му каже нещо. В облицовани с екзотична дървесина стаи гърми радио. Стълбището изглежда не е право, а изкривено под някакъв чудноват ъгъл и светлината падаща върху стените е само в два цвята: землист и зелен. На последния етаж Слотроп най-после съзира възрастна мила камериерка, тъкмо когато тя влиза в една стая с комплект бельо за смяна, много бяло в сумрака.

— Защо отпътувахте? — тъжният шепот звънти като от много далечна телефонна слушалка. — Те искаха да ви помогнат. Нищо лошо нямаше да ви сторят… — Косата й е завита отвсякъде нагоре в стил Джордж Вашингтон. Тя гледа втренчено Слотроп под ъгъл 45°, търпелив упорит поглед на парков шахматист, много голям приветлив клюноподобен нос и блестящи очи: тя е дискретна, стабилна, върховете на кожените й обувки са леко извити нагоре, раираните червено-бели чорапи на огромните стъпала й придават вид на услужливо създание от някой друг свят, нещо като фея, която не само ще майстори обувки докато спиш, но и ще премете малко, а когато се пробудиш ще е сложила тенджерата на огъня, и може би свежо цвете до прозореца на…

— Моля?

— Още има време.

— Не ви разбирам. Те са убили един мой приятел. — Но го е прочел в „Таймс“ изложено по такъв начин, толкова открито… може ли каквото и да е от това да бъде действително, достатъчно истинско, за да го убеди, че Галопа няма един ден да надникне през вратата, как-сте-бе-хора, и свенлива усмивка… хей Галоп. Къде беше?

— Къде бях ли, Слотроп? Хубав въпрос. — Усмивката му още веднъж озарява времето и светът е напълно свободен…

Слотроп размахва получената от Уаксуинг картичка. Възрастната жена раззинва уста в поразителна усмивка, двата зъба останали в цялата й глава блестят под новите за вечерта лампи. Тя посочва с палец нагоре и след това прави или знака V за победа или някакво далечно селско заклинание против уроки, които вкисват млякото. Каквото и да е то, жената се подсмихва саркастично.

Горе има покрив с нещо като надстройка по средата. Трима младежи с апашки бакенбарди и млада жена с плетена кожена палка седят пред входа и пушат съмнително миришеща тънка цигара.

— Заблудили сте се, mon ami[529].

— Да-а, ето — изважда отново картичката на Уаксуинг.

— Аха, bien[530]… — Те се изтърколват настрана и Слотроп навлиза сред полемизиращо стълпотворение от канарчено-жълти „борсалини“, типично комиксови обувки с коркови подметки, огромни кръгли бомбета и изобилни шевове в контрастиращи тоналности (като оранжево върху синьо и неувяхващо любимата — зелено на бледолилав фон), делнични пъшкания от облекчено раздразнение обикновено звучащи в обществени тоалетни, телефонни разговори сред облаци дим от пури. Уаксуинг го няма, но един негов колега прекъсва някакво гръмогласно вземане-даване веднага щом вижда картичката.

— От какво имате нужда?

— От carte d’identite[531] и пътуване до Цюрих, Швейцария.

— Утре.

— И място за нощуване.

Човекът му връчва ключ за една от стаите долу.

— Имате ли пари?

— Не много. Не знам кога ще мога да…

Смятане, присвити очи, преброяване.

— Ето.

— Аз…

— Всичко е наред, това не е заем. От режийните са. Сега вече няма да излизате навън, няма да се напивате и ще стоите далеч от момичетата, които работят тук.

— Много жалко…

— До утре. — И отново към сделката.

Слотроп прекарва мъчителна нощ. В никоя поза не му се удава да спи повече от десет минути. Бойни групи дървеници щъкат по тялото му, без да се съобразяват дали е буден или спи. Пияни хора се трупат край вратата, пияни хора и привидения.

— Рън, хайде да ме пуснеш вътре. Аз съм Дъмпстър, Дъмпстър Вилард.

— Т’ва пък ’кво е…

— Случи се адски кофти вечер. Извинявай. Не бива да се натрапвам така, покрай мен само неприятности… няма смисъл човек да се захваща с мен… слушай… студено ми е… идвам много отдалеч…

Рязко почукване.

— Дъмпстър…

— Не, не, аз съм Мъри Смайл. Бяхме заедно като новобранци, 84-та рота, не помниш ли? Поредните ни номера се различаваха само с две единици.

— Трябваше да пусна… да пусна Дъмпстър вътре… къде отиде той? Заспал ли съм?

— Не им споменавай, че съм тук. Дойдох само да ти кажа, че не трябва да се връщаш.

— Сериозно? Те потвърдиха ли съгласието си? — Тишина. — Хей? Мъри? — Тишина.

Вятърът духа много силно в желязната плетеница, а долу на улицата кош за зеленчуци се преобръща от една страна на друга, дървен, празен, тъмен. Сигурно е към четири часа сутринта.

— Трябва да се връщам, мамка му, вече закъснявам…

— Не — Само шепот… Ала именно нейното „не“ остана с него.

— Кой е т’ва? Джени? Ти ли си, Джени?

— Да, аз съм. О, любими. Толкова се радвам, че те намерих.

— Но аз трябва да… — Ще й позволят ли да живее с него в казиното…?

— Не, не мога. — Но защо е такъв гласът й?

— Джени, чух, че вашия квартал е бил ударен, някой ми каза, един ден след Новата година… ракета… и даже исках да се върна и да видя добре ли си, но… така и не се върнах… а после Те ме доведоха в това казино…

— Всичко е наред.

— Обаче не и ако аз не…

— Просто не се връщай при тях.

И някъде, като загадъчна риба криеща се зад рефракционните ъгли на вечерната циркулация, остават Катье и Галопа, двамата гости, които най-силно желае да види. Той опитва да промени стигащите до вратата гласове, да ги извие като ноти на хармоника, обаче не се получава. Онова, от което се нуждае, е потулено много надълбоко…

Току преди разсъмване прозвучава силно чукане, твърдо като стомана. Този път Слотроп е достатъчно благоразумен и пази тишина.

— Хайде, отваряйте.

— Военна полиция, отваряйте.

Американски гласове, селяшки гласове, пронизителни и безмилостни. Той лежи, измръзнал и се пита дали пружините на леглото ще го издадат. Защото навярно за първи път чува Америка тъй както би звучала за някой неамериканец. По-късно ще си припомни, че най-силно го е изненадал фанатизмът, осланяването не просто на твърда сила, но и на правилността на това, което възнамеряваха да извършат… отдавна му е било казано да очаква подобни неща от нацистите и особено от японците — ние сме били тези, които винаги играят честно — но сега въздействието на двамата от другата страна на вратата е деморализиращо и объркващо като близък план на Джон Уейн (ъгълът подчертава колко дръпнати са очите му, интересно, това изобщо не се е забелязвало преди) който крещи „БАНЗАЙ!“[532]

— Чакай малко, Рей, ето го…

— Хопър! Връщай се, задник такъв…

— Никога повече няма да ме овързвате в усмирителна ризааа… — Гласът на Хопър заглъхва зад ъгъла, а военните полицаи хукват да го гонят.

Буквално през жълто-кафявия транспарант, Слотроп е озарен от съзнанието, че това е първият му ден Навън. Първата му свободна сутрин. Не е нужно да се връща. Свободен? Какво означава свободен? Най-после заспива. Малко преди пладне в стаята влиза с шперц една млада жена и му оставя документите. Сега той е английският военен кореспондент Ян Скъфлинг.

— Това е адресът на един от нашите хора в Цюрих. Уаксуинг ви пожелава късмет и пита защо се забавихте толкова.

— Той чака ли отговор от мен?

— Уаксуинг каза, че вие трябва да помислите за това.

— Така-а-а-а-а — Току-що му е хрумнало. — А защо всички вие ми помагате по всевъзможни начини? Безвъзмездно и тъй нататък, а?

— Кой знае? Налага ни се да играем с оглед на схемите. Точно сега би трябвало да сте включен в някаква схема.

— Ами-и-и…

Но жената вече е излязла. Слотроп оглежда стаята: на дневна светлина тя е мизерна и безлика. Тук сигурно и на хлебарките им е неуютно… Не се ли прехвърля и той, както Катье с нейното колело, толкова бързо по въртележката от стаи подобни на тази просто за да остава във всяка от тях само колкото да поотдъхне или да се обезвери достатъчно, че да премине в следващата, но вече с безвъзвратно и завинаги отнета възможност за връщане назад? Дори няма време да опознае „Рю Росини“, кои мутри крещят от прозорците, къде тук може хубаво да се нахрани човек, как се казва песента, която всички тананикат в тези преждевременно настъпили летни дни…

Седмица по-късно след продължително пътуване с влак, той е в Цюрих. Докато металните твари в тяхната самота и дни на непрекъсната плътно прилепваща мъгла прекарват своите часове в имитации и наподобяваща промишлен синтез игра на молекули, а те се разпадат, съединяват, разделят и свързват отново, Слотроп придрямва и се буди от халюцинация за Алпите, мъгли, пропасти, тунели, изтощително катерене по невъзможни стръмнини, кравешки хлопатари в мрака, сутрин зелени речни брегове, миризми на влажни пасища, отвъд прозорците небръснати бачкатори непрекъснато отиват да поправят някой участък от жп линия, дълго очакване в разпоредителните жп станции, чиито релси се разпростират като люспи на разрязана по средата лукова глава, сиви и запустели места, нощи изпълнени с подсвирквания, разклонения на жп линии, потракващи сцепления, трясъци, опулени крави по вечерните хълмове, военни автоколони чакащи на прелезите докато влакът преминава с пухтене, вече изобщо не е ясно кой от каква националност е и даже кои са воюващите страни, съществува само Войната, един всеобщ осакатен пейзаж, където „неутрална Швейцария“ е някаква доста отживяла условност, чието съблюдаване е придружено с не по-малко сарказъм, отколкото „освободена Франция“ или „тоталитарна Германия“, „фашистка Испания“ и тъй нататък…

Войната бе прекроявала времето и пространството по свой собствен образ и подобие. Сега релсите водят към различни жп мрежи. Това, което наподобява разрушение, всъщност е оформянето на железопътни пространства с друго предназначение, намерения, чийто авангард Слотроп започва да осезава едва сега, прекосявайки го за първи път…

Той се регистрира в хотел „Нимбус“ на една затънтена уличка в Нидердорф или кабаретния квартал на Цюрих. Стаята е таванска и до там се стига с подвижна стълба. От прозореца й също виси подвижна стълба и това според него е добре. Привечер излиза да търси местния представител на Уаксуинг, открива го нагоре на крайбрежната на река Лимат, под един мост, в стаи претъпкани с ръчни и стенни швейцарски часовници и висотомери. Руснак, казва се Семявин. Навън по реката и езерото свирят лодки. Някой на горния етаж репетира на пиано: изпълнени със запъване приятни романтични мелодии. Семявин налива тинтявена ракия в чаши с току-що сварен чай.

— Първото, с което трябва да сте наясно, е, че тук всичко е строго специализирано. Ако става дума за часовници, отивате в определено кафене. Ако търсите жени, отивате в друго. Кожите се подразделят на Самур, Хермелин, Норка и Други. Същото е и с дрогата: Стимулатори, Депресанти, Психомиметици… Вие какво търсите?

— Ами, информация? — Я-я-а-а, това има вкус на „мокси“…

— Така ли? Още един търси информация. — Хвърля мрачен поглед към Слотроп. — Преди първата война животът беше много прост. Вие едва ли го помните. Дрога, секс, луксозни стоки. Валутата тогава беше маловажна, вървеше покрай другите неща, а терминът „промишлен шпионаж“ беше непознат. Но аз бях свидетел как всичко се промени и то как се промени! Инфлацията в Германия, би трябвало веднага да схвана положението, нули от край до край, от тук до Берлин. Тогава провеждах много строги разговори със себе си. „Семявин, това е само временно отклонение от действителността. Леко умопомрачение, няма основания за безпокойство. Дръж се както винаги, запази добро душевното си здраве, прояви силен характер. Кураж, Семявин! Скоро всичко ще се нормализира и оправи.“ Но знаете ли какво?

— Ще опитам да позная.

— Информация — с трагическа въздишка. — Какво му е лошото на дрогата и жените? След като информацията се е превърнала в единственото разменно средство, чудно ли е, че светът е полудял?

— Мислех, че цигарите.

— Само в мечтите ви. — Той изважда списък на цюрихските кафенета и барове. В колонката „Шпионаж, промишлен“, Слотроп открива три. „Ултра“, „Лихтшпил“ и „Щрегели“. Разположени и на двата бряга на Лимат и на голямо разстояние едно от друго.

— Доста ходене ще падне — сгъва листа и го пъха в огромния джоб на зут-костюма.

— С течение на времето ще става все по-лесно. Някой ден всичко това ще го вършат машини. Информационни машини. Вие сте вълната на бъдещето.

Започва период на кръстосване между трите кафенета, висене с часове на кафе във всяко от тях и хранене веднъж дневно, цюрихски леберкез и пържени картофи по немски в Народните Столови… зяпане по тълпите от бизнесмени в тъмносини костюми, почернели от слънцето скиори прекарали всичкото това време в спускане и слаломи по километрични ледници и сняг, не чували нищо за военни кампании или политика, разчитали единствено показанията на термометри и ветропоказатели, изпитвали ужас само при вида на лавини или падащи ледени висулки, празнували победите си ако имало добре напластен сняг… рошави чужденци в омазани с машинно масло кожени якета и парцаливи войнишки работни униформи, южноамериканци сгушени в кожени палта и треперещи на ясната слънчева светлина, възрастни хипохондрици заварени да безделничат в някой курорт с минерални бани в началото на Войната и останали тук още от тогава, намръщени жени с дълги черни рокли и усмихнати мъже в мръсни балтони… и ненормалниците слезли от техните разкошни лудници в отпуск за уикендите — ах тези душевно болни швейцарци: те разпознават Слотроп, как да не го забележат сред цялото улично многообразие от навъсени лица и мрачни тонове, единствено той е в бяло, обувки, зуут-костюм и шапка, бели като тукашните планини-гробища… Той също е Новата Мишена В Града. Трудно му е да различи първата вълна корпоративни шпиони от

ПСИХАРИТЕ В ОТПУСК!

(Кордебалетът не е разделен на обичайните Момчета и Момичета, а на Пазачи и Откаченяци, независимо от пола, макар на сцената да са представени всичките четири комбинации. Повечето от тях носят слънчеви очила с черни стъкла и бели рамки, не за да бъдат по модата, а за да внушават снежната слепота, антисептичното бяло на клиниката, а вероятно дори умопомрачението. Но всички изглеждат доволни, спокойни, непринудени… няма признаци за малтретиране, няма дори отлики в костюмите им, така че отначало възниква проблем, когато трябва да бъдат различени Откаченяците от Пазачите, когато всички вкупом изскачат с танцова стъпка иззад кулисите и запяват):

Ето ни бе, хора, щете-не щете, идваме!

Слагайте маските, спретвайте заговори,

Просто се смеем и олигавяме шейната,

Досущ тайфа доволни джуджета във ваканция!

Уха, ний сме ПСИХАРИТЕ В ОТПУСК

И за нищо не ни пука —

Мозъците ни са на химическо чистене,

Душите ни са на Панаира

Ний сме просто уроди-отпускари,

Далеч от всякакви тревоги,

Гламави и хапливи като налчетата на обувките ни!

Ето засилваме шапката по кръга —

Пуснете в нея вашите тревоги и сълзи,

И страховете мъчили ви непрестанно,

Ето що ви казвам аз, един побъркан,

Животът е тъй омаен и безценен,

Затуй го прегърни и целуни днес!

Ла-да-да, ята-ята-та-та и т.н. Продължават да

тананикат мелодията на фона на следното):

Първи Откаченяк (или може би Пазач): Имам едно удивително предложение за теб, американец? Така си и мислех, винаги можеш да познаеш едно лице от Родината, аха-а-а, страхотен костюм вадиш, с него можеш да изкачиш догоре целия ледник и никой няма да те забележи! И тъй, знам какво мислиш за уличните търговци, много са досадни, това им старият номер, три карти монте[533] на тротоара [известно време снове напред-назад из сцената, размахва пръст, с неотслабваща натрапчива монотонност припява „Три карти монте на тро, на тоара“, отново и отново, подлагайки на изпитание търпението на околните], и моментално виждаш какво е прецакано, всеки ти обещава нещо за почти нищо, нали? да, колко странно, това е най-сериозното възражение на инженерите и учените против [понижава глас] понятието „перпетуум-мобиле“ или както обичаме да го назоваваме Управление на Ентропията, ето нашата визитка, е да, те са прави, естествено. Поне бяха прави. Досега…

Втори Откаченяк или Пазач: Слушал си, предполагам, за карбуратора осигуряващ триста и двайсет километра пробег на галон бензин, за неизтъпяващото бръснарско ножче, за вечната подметка, полезното за жлезите хапче против краста, за работещия на пясък мотор, за орнитоптерите и робобопстерите, — правилно ме чуваш, за брада катинарче[534] от фини стоманени стружки — изчанчено, не е зле, но ето ти нещо, за което можеш да се позамислиш! Готов ли си? Това е Светкавично Бързо Мандало, Вратата, Която Те Отваря!

Слотроп: Мисля да си подремна…

Трети О. или П.: Превръщаме обикновен въздух в диаманти чрез Катаклизмична Въглеродно Двуокисна Обраб-о-т-к-а-а-а-а-а…

Ако беше чувствителен за подобни неща, тази първа вълна щеше да се окаже доволно оскърбителна. Тя преминава, жестикулираща, обвиняваща, умоляваща. Слотроп съумява да запази спокойствие. Пауза и после настъпват истинските, отначало бавно, но се трупат, трупат. Синтетичен каучук или бензин, електронни калкулатори, анилинови и акрилни бои, парфюми (крадени есенции в куфарчета за мостри), сексуални навици на стотина подбрани членове на управителни съвети, чертежи на заводи, шифровални книги, връзки и подкупи, само попитай и ще ти го намерят.

Най-после един ден в „Щрегели“ докато Слотроп дъвчи комат хляб и пържена наденица, които е мъкнал цяла сутрин в хартиен плик, незнайно откъде внезапно изниква някой си Марио Швайтар в зелена жилетка с петелки, сякаш току-що изскочил от кънтящия часовник с кукувица на Втората Световна Война, зад гърба му безкрайните тъмни коридори, приносител на нов шанс за Слотроп.

— Пссст, Джо — започва той, — хей, господине.

— Не си познал — отвръща с пълна уста Слотроп.

— Интересувате ли се от малко ЛСД.

— Това означава лири, шилинги и пенсове[535]. Сгрешил си кафенето, приятел.

— Мисля, че съм сгрешил страната — Швайтар е леко тъжен. — Аз съм от „Сандоз“.

— Аха-а, „Сандоз!“ — вика Слотроп и придърпва един стол за човека.

Оказва се, че Швайтар в действителност е много гъст с „Психохимия АД“ и е един от гравитиращите около картела посредници и работи за тях на половин ден на граждански договор и останалото време шпионира по съвместителство.

— Е, определено ще ми трябва всичко, което имат за Ласло Джамф и-и-и за онзи „Имиполекс Г“.

— Уха-а…

— Моля?

— Значи този материал искате. Откажете се. Това дори не е нашата номенклатура. Да сте опитвали някога да разработвате полимер, когато има само специалисти по индол? И нашата огромна северна компания-майка да ви изпраща ежедневни ултиматуми? Да знаете янки, че „Имиполекс Г“ е нашият албатрос. Те имат вицепрезиденти, чиято единствена работа е да съблюдават ритуала всяка неделя да ходят да плюят на гроба на стария Джамф. Явно не сте общували достатъчно с индолчиците. Страшно елитарни са. Възприемат се за върха, за последното звено на една продължителна европейска диалектика, поколения на поразено от мораво рогче зърно, вещици яхнали метли, общински оргии, затънтени в планинските дебри кантони, които за последните 500 години не знаят нито ден без халюцинации, пазители на една традиция, аристократи…

— Чакай малко… — Джамф покойник? — Ти спомена нещо за гроба на Джамф, нали? — За него това би трябвало да има по-голямо значение, но човекът никога не е бил истински жив, тъй че как може да бъде наистина…

— Високо в планината, край Утлиберг.

— Ти изобщо…

— Какво?

— Изобщо виждал ли си го?

— Той е бил там преди моето време. Но със сигурност знам, че тайните архиви на „Сандоз“ са пълни със секретни данни за него. Ще ми бъде доста трудно да измъкна това, което искате…

— А-а-а-а…

— Петстотин.

— Петстотин какво?

Швейцарски франкове. Слотроп няма 500 от каквото и да е, освен ако не става дума за безпокойства. Парите от Ница почти са привършили. Решил, че отсега нататък ще ходи навсякъде само пеша той преминава по Гемюзе Брюке[536] на път към Семявин, дъвчи своята бяла наденица и се чуди кога ли ще му падне друга.

— Първото, което трябва да направите — съветва го Семявин, — е да отидете в заложна къща откъдето да получите няколко франка за това, а-а-а-а — сочейки костюма. О не, само не и костюма! Семявин рови в задната стая, връща се с вързоп работни дрехи. — Твърде много биете на очи. Налага се да помислите повече за това. Елате пак утре. Ще видя какво друго мога да намеря.

С белия зуут-костюм на вързоп под мишница, един по-малко забележим Ян Скъфлинг излиза обратно навън в средновековния следобед на Нидердорф, каменните стени около него разбухват като хлябове в пещ под отслабващото слънце, уха уха, сега осъзнава: тук ще бъде въвлечен в нова бъркотия като тази с Тамара/Итало и така ще затъне, че просто никога няма да може да се измъкне…

Когато навлиза в неговата улица, сред кладенците от сенки той забелязва паркиран черен „ролс-ройс“ с работещ на празен ход мотор и затъмнени прозорци, а следобедът е толкова забулен, че нищо не се вижда вътре. Хубава кола. Отдавна не е виждал такава, не би трябвало да е нещо повече от любопитна рядкост, освен ако…

Притчи за Параноици, 4: Ти се криеш, те търсят.

Зиннггг! Дидилунг, дидила-та-та-та, я-та-та-та Увертюрата на „Вилхелм Тел“ отзад в сенките, надявам се, че не ме наблюдаваха през тоя едностранен прозорец, бързо, по-бързо, потичва край ъглите плътно долепен до стените, препуска по пресечките, не чува преследване, обаче нали знаем, че това е най-тихият автомобилен мотор, ако не броим танка „тигър“…

Решава да не се връща в хотел „Нимбус“. Краката му вече започват да отмаляват. Стига до „Луизенщрасе“ и заложната къща малко преди да затвори и успява да изкрънка съвсем незначителна сума за зуут-костюма, за наденица може би за ден-два. Сбогом, зуут-костюм.

В този град наистина всичко затваря рано. Какво ще прави Слотроп довечера, за да осигури подслон? Обзет от краткотраен рецидив на оптимизъм, той се вмъква в един ресторант и оттам звъни на администрацията на хотел „Нимбус“.

— Ах, да — британски английски — ще ми кажете ли, моля ви, дали е още там младият британец, който чака във фоайето, или…

След минута прозвучава приятен стеснителен глас и пита „там ли си още“. О, тъй възвишено! Слотроп се паникьосва, тръшва слушалката, стои, гледа хората, които вечерят и го зяпат — оплеска я, провали се, Те знаят сега, че той Ги е разкрил. Съществува и обичайният шанс параноята му отново да се е развихрила, но съвпаденията са прекалено близки. Освен това, вече му е известно звуковото оформление на Тяхната пресметлива невинност, то е част от Техния стил…

Отново в града: ясно очертани брегове, църкви, готически портали отминават с маршова стъпка край него… сега трябва да избягва хотела и трите кафенета, нали, точно така… Издокарани в тъмно синьо, постоянните обитатели на Цюрих се разхождат. Синьо като градския сумрак, все по-тъмно синьо… Всички шпиони и търговци са по домовете си. Изключено е да отиде при Семявин, кръгът на Уаксуинг го бе приел с любезна отзивчивост и няма смисъл да им причинява неприятности. Имат ли някакво влияние и тежест Гостите в този град? Може ли Слотроп да рискува като отиде в друг хотел? Вероятно не. Застудява. От езерото подухва вятър.

Установява, че е стигнал чак до „Одеон“, едно от най-прославените кафенета на света, чийто специалитет не е включен в никое меню и навярно изобщо не е бил записан. Ленин, Троцки, Джеймс Джойс, д-р Айнщайн — всички са били край тези маси. Какво е било общото между всички тях: какво са искали да постигнат, заемайки тази удобна наблюдателна позиция… вероятно е било свързано по някакъв начин с хората, със смъртността при пешеходците, с неспокойното кръстосване на потребности или безразсъдства в един фатален участък от улицата… диалектика, матрици, първообрази, от време на време им се налага да осъществяват някаква връзка с част от тази пролетарска кръв, с телесните миризми и разменяните през масата безсмислени крясъци, с мошеничествата и последните надежди, иначе всичко остава една прашасала Дракулност, древното проклятие на Запада…

Слотроп констатира, че има достатъчно дребни пари за едно кафе. Влиза и сяда избирайки място гледащо към входа. След петнайсет минути засича през две маси шпионски сигнал от един мургав, къдрав чужденец със зелен костюм. И той седи с лице към входа. На масата пред него лежи стар вестник, като че ли на испански. Отворен на странна политическа карикатура изобразяваща полицейски участък, където пред опашка от мъже на средна възраст с рокли и перуки, един стражар държи самун бял… не, това е бебе, на пелените му има етикет LA REVOLUCIÓN… о, всички те претендират, че новородената революция е тяхна, всички тези политици се препират като група предполагаеми майки. Изглежда карикатурата представлява нещо като опознавателен знак, и става ясно, че човекът със зеления костюм е аржентинец, Франциско Скуалидоци, който очаква реакция… кодовият откъс е в самия край на опашката, където великият аржентински поет Леополдо Лугонес[537] заявява: „Сега ще ви разкажа в стихове как я заченах, без да се опетнявам с Първородния Грях…“, става дума за революцията на Урибуру от 1930 година[538]. Вестникът е отпреди петнайсет години. Не е ясно какво Скуалидоци очаква от Слотроп, но получава абсолютно пренебрежение. Което изглежда е приемливо за него и след малко аржентинецът се отпуска достатъчно, за да сподели, че в Мар дел Плата преди няколко седмици той и дузина негови колеги, сред които е международната особнячка Грациела Имаго Порталес[539], отвлекли една класическа ранна германска подводница и я докарали през Атлантическия океан, за да търсят политическо убежище в Германия веднага след като там завърши войната…

— Германия ли казваш? Ти откачаш ли? Там е ужасна бъркотия!

— Не е чак такава бъркотия, ’квато оставихме у дома — отвръща тъжният аржентинец. Дълги бръчки се появяват около устата му, бръчки очертани от живота край хиляди коне, от гледката на прекалено много обречени жребчета и залези на юг от Ривадавия[540], където започва истинският юг… — Невъобразима бъркотия, откакто полковниците взеха властта. Перон[541] започва да се активизира сега… последната ни надежда беше „Accion Argentina“[542] — какви ги дърдори този, Господи, колко съм гладен — … забраниха я един месец след преврата… сега всички са в очакване. Ходят на уличните демонстрации по навик. Реална надежда няма. Решихме да задействаме преди да връчат поредният портфейл на Перон. Военното министерство най-вероятно. Той вече има на своя страна дескамисадосите[543], а сега ще получи и армията, нали разбирате… въпрос на време е само… можехме да отидем в Уругвай и там да изчакаме, както е традицията, докато той се изчерпи напълно. Но Перон вероятно ще остане дълго на този пост. В Монтевидео разочаровани изгнаници и неоправдани очаквания колкото щеш…

— Да, но Германия… това е най-последното място на света, където да отидете.

— Pero ché, no sós argentino…[544] — Продължителен поглед встрани и надолу по проектираните белези на швейцарските улици в търсене на изоставения от него Юг. Разбери Слотроп, това не е същата Аржентина, където онзи Боб Ебърли е виждал във всеки бар да вдигат наздравици за Танджерин…[545] На Скуалидоци му се иска да каже: От всички вълшебни утайки в стенещия, размътен аламбик на Европа, ние сме най-разредените, най-опасните, най-подходящите за мирски цели… Ние, подобно на вас, опитахме да изтребим напълно нашите индианци: искахме предназначен само за бели вариант на действителността и го получихме, обаче дори и в най-опушените лабиринти, в най-далечните и най-плътни средоточия на балкони, дворове и порти, земята изобщо не ни позволяваше да забравим… Но пита гласно: — Ехей, изглеждате ми много гладен. Кога сте яли за последно? Аз тъкмо се канех да вечерям. Ще ми окажете ли честта?

В ресторант „Кроненхале“ намират маса на втория етаж. Вечерната суматоха постепенно утихва. Наденици и фондю: Слотроп умира от глад.

— По времето на гаучосите моята страна беше един бял лист хартия. Единствено човешкото въображение ограничаваше пампасите, неизчерпаеми, неоградени. Колкото земя можеше да обходи на кон гаучото, тя вече му принадлежеше. Но Буенос Айрес се стремеше към господство над провинциите. Собственическите неврози набраха сила и започнаха да покваряват селата. Бяха издигнати огради и гаучото загуби част от свободата си. Това е наша национална трагедия. Ние сме обсебени от строителството на лабиринти там, където преди имаше открити равнини и небеса. И от разчертаването на все по-сложни структури върху празния лист. Не можем да се примирим с тази откритост: тя ни хвърля в ужас. Прочетете Борхес[546]. Вижте предградията на Буенос Айрес. Тиранът Росас[547] е мъртъв почти век, обаче неговият култ процъфтява. Под градските улици, под хилядите стаички и коридори, под оградите и мрежите от железопътни релси, сърцето на Аржентина в своите угризения и своенравие, копнее за завръщане към тази неразчертана първична безметежност… към анархистичното единство на пампаси и небе…

— Н-н-н-о, н-о-о б’дливата тел — напълнил уста с фондю, Слотроп нагъва и фъфли, — означава прогрес, не може да имате открити пасбища за вечни времена, не може просто да заставате на пътя на прогреса… — да, сега той е готов за половинчасова реч, ще декламира на този чужденец, който е готов да му плати вечерята, цитати от гледани в съботните следобеди уестърни, превъзнасящи Собствеността, ако нещо в тях изобщо може да й бъде посвещавано.

Приемайки горната реплика за мека форма на умопомрачение, а не за проява на невъзпитание, Скуалидоци само премигва един-два пъти.

— В нормалните времена — Скуалидоци проявява склонност към обяснения, — центърът винаги печели. Неговата сила нараства с времето и това е необратимо, във всеки случай не и с обичайните средства. Децентрализацията и връщането към анархизма се нуждаят от необичайно време… тази Война… тази невероятна Война, на настоящия етап е изтрила множеството държавици, съществували от хиляда години в Германия. Напълно е почистила и отворила Германия.

— Е, да. Но за колко дълго?

— Няма да продължи много. Разбира се, че няма. Но за няколко месеца… вероятно към есента вече ще има мир, discúlpeme[548], към пролетта, още не съм свикнал с вашето полукълбо, за една пролетна минута навярно…

— Да, но… какво ще правите, ще завземете земя и ще опитате да я задържите, а? Те ще ви прогонят веднага, друже.

— Няма. Завземането на земя означава издигането на нови огради. Ние искаме да я оставим открита. Искаме тя да расте и се променя. Предвид откритостта на Германската Зона, надеждите ни са безпределни. — После, сякаш ударен по челото, внезапен бърз поглед, не към вратата, а към тавана. — А също и опасностите за нас.

Точно сега подводницата плава някъде край бреговете на Испания, по-голямата част от деня потопена, а нощем излиза на повърхността да зареди батериите и от време на време се промъква да зареди с гориво. Скуалидоци не желае да се разпростира подробно относно зареждането, но очевидно те имат запазени отдавнашни връзки с републиканското съпротивително движение, една общност на благосклонността и състраданието, дар на непоколебимостта… Скуалидоци пребивава в Цюрих сега, за да осъществява контакт с правителства, които биха желали поради всевъзможни причини да подпомагат неговия анархизъм в изгнание. До утре той трябва да занесе едно съобщение в Женева: оттам то ще бъде предадено в Испания и на подводницата. Но тук в Цюрих е пълно с агенти на Перон. Наблюдават го. Не бива да рискува и да издаде свръзката си в Женева.

— Аз мога да ти помогна — Слотроп облизва пръстите си, — но съм зле с парите и…

Скуалидоци назовава сума, която стига за разплащане с Марио Швайтар и за препитание на Слотроп за много месеци напред.

— Даваш в аванс половината и веднага тръгвам.

Аржентинецът му връчва адресите, парите, съобщението и плаща сметката. Уговарят се за среща в „Кроненхале“ след три дни.

— Късмет.

— И на вас също.

Един последен тъжен поглед на Скуалидоци, останал сам на масата. Отмятане на перчема, светлините постепенно угасват.

Самолетът е очукан и раздрънкан DC-3, избран за неговото сходство с лунната светлина, приветливото изражение на остъклената кабина и абсолютно тъмното му вътрешно и външно оцветяване. Слотроп се буди свит на кълбо сред товара, метален мрак и моторни вибрации проникват до костите му… от някаква преграда далеч напред се процежда съвсем слаба червена светлина. Пропълзява до един миниатюрен илюминатор и поглежда навън. Алпи, озарени от луната. Планинската верига обаче му се струва малка, съвсем не тъй величествена както е предполагал. Е, какво от това… Той се настанява на едно пищно меко легло, запалва получена от Скуалидоци цигара с корков филтър и размишлява, брей, не е зле, скачаш в самолета, отиваш където искаш… защо непременно трябва да спираш в Женева? Ами да, какво ще кажеш за, ъ-ъ-ъ-ъ Испания? Не, чакай, те са фашисти. А в Океания! Хммм. Там е пълно с японци и американски войници. Е, Африка е Черният Континент, там има само туземци, слонове и онзи Спенсър Трейси…[549]

— Няма къде да избягаш, Слотроп, няма къде. — Фигурата е свита до един сандък и трепери. Слотроп примигва на слабата червена светлина. Това е знаменитото лице от книжните обложки на безгрижния авантюрист Ричард Халибъртън[550]: но странно променено. Ужасен обрив покрива и двете му бузи като палимпсест върху по-стари белези от шарка, в чиято симетричност Слотроп, ако бе имал очите на лекар, щеше да прочете медикаментозна алергичност. Ездитният брич на Ричард Халибъртън е изпокъсан и нацапан, лъскавата му светла коса сега виси омазнена. Този несполучил ангел изглежда плаче безмълвно, приведен, над посредствените Алпи, над всичките нощни скиори далеч долу, които неуморно кръстосват, пречистват и усъвършенстват техния фашистки идеал Действие, Действие, Действие, навремето сияен смисъл на неговото битие. Но вече не. Вече не.

Слотроп протяга ръка, гаси цигарата на пода. Колко лесно могат да пламнат тези ангелски-бели дървени стърготини. Лежи тук в раздрънкания и разкривен самолет, лежи колкото е възможно по-неподвижно, проклети глупако, изиграха те, отново те изпързаляха. Ричард Халибъртън, Лоуел Томас, Бойскаутите и Младите Мотористи[551], пожълтелите купища „Нешънъл Джиографик“ горе в стаята на Хоган, вероятно всички са го лъгали и не е имало никой тогава, дори и колониален призрак на тавана, за да го просветли…

Разтърсващи въздушни ями, приплъзване, завой и внезапно почти отвесно кацане, пльос, екипаж от скапани загубеняци, все едно прогимназистчета водят хвърчила на летен лагер и през илюминатора прониква сивкава швейцарска утринна светлина, а Слотроп е скован от болки във всички възможни стави, мускули и кости. Време е да отвърне на удара.

Слиза от самолета без произшествия, смесва се с прозяващата се навъсена тълпа летищни работници, ранни пътници, експедитори. Летище Коантрен рано сутринта. Потресаващо зелени хълмове от едната страна, кафяв град от другата. Паважът на улиците е гладък и мокър. В небето бавно плуват облаци. Връх Монблан казва здравей, езерото също подхвърля привет, Слотроп купува 20 цигари и местния вестник, пита за посоката, качва се на пристигналия трамвай и, окончателно разсънен от нахлуващия през прозорците и вратите студен въздух, се дотърколва в Мирния Град.

Срещата с неговата аржентинска връзка е определена в кафене „Л’Еклипс“[552], доста отдалечено от тролейбусните линии, по калдъръмена улица излизаща на площадче обрамчено с плодови и зеленчукови сергии с бежови навеси, магазини, други кафенета, балкони със саксии, току-що измити тротоари. По страничните улици тичат насам-натам кучета. Слотроп се разполага с кафе, кроасан и вестник. Облаците скоро се разсейват. Слънцето хвърля сенки през площада стигащи почти до Слотроп, който седи с наострени антени. Като че ли никой не го наблюдава. Той чака. Сенките отстъпват, слънцето се издига и после започва да клони към залез, най-после изниква неговият човек, точно такъв както му е бил описан: буеносайрески дневен черен костюм, мустаци, очила със златни рамки и си подсвирква старо танго от Хуан д’Ариенсо[553]. Слотроп демонстративно рови из джобовете си, изважда чуждестранната банкнота, която Скуалидоци му е наредил да използва: гледа я подозрително, става, приближава се.

Como no, señor[554], няма проблеми да обмени банкнотата от 50 песо — предлага му да седне, изважда валута, тефтерчета, визитки и скоро масата е отрупана с парчета хартия, които накрая биват разпределени обратно по джобовете, така че свръзката получава съобщението от Скуалидоци, а Слотроп предназначената за Скуалидоци бележка. И това е всичко.

Обратно в Цюрих със следобедния влак, проспива почти целия път. Слиза на Шлирен[555] в някакъв безбожно тъмен час, за всеки случай ако Те наблюдават централната гара Банхоф в града, хваща автобус чак до Санкт Петерхофщат[556]. Големият часовник е надвиснал над него и над празните пространства на улиците в нещо изтълкувано от него за момента като безмълвна недоброжелателност. И я свързва с правоъгълни вътрешни дворове на университетите от Бръшляновия Съюз[557] в далечната му младост, часовникови кули осветени толкова слабо, че е невъзможно да различиш стрелките, и изкушение, макар и никога толкова силно колкото сега, да капитулира пред притъмняващата година, да приеме, доколкото му е възможно истинския ужас от безименния час (освен ако не е… не… НЕ…): това беше суетност, добре позната на неговите пуритански предци суетност, да бъдеш с кости и сърце нащрек за Нищото, за Нищото спотаено под мелодично преливащи звуци на колежански саксофони, бели сака със следи от червило по реверите, нервно димящи цигари „Фатима“, лъх на марсилски сапун от блестящи коси, ментолови целувки и росни карамфили. Това е да бъдеш връхлетян тъкмо пред разсъмване от група по-млади от теб шегаджии, да те измъкнат от леглото, да ти завържат очите, хей Райнхард, да те изведат навън на есенния студ, под краката ти сенки и листа, и после моментът на съмнение, реалната възможност те да се окажат нещо друго, и преди този момент нищо да не е било истинско: само претенциозен театър за твоя заблуда. Но сега екранът вече е угаснал и не остава никакво време повече. Най-после агентите са дошли за теб…

Има ли по-подходящо място от Цюрих, за да преоткриеш суетността? Това е родината на Реформацията[558] и родният град на Цвингли[559], човекът почти в края на енциклопедията, и каменните възпоминания са навсякъде. Шпионите и големият бизнес, в тяхната стихия неуморно сноват между паметните плочи. Тук в самия този град със сигурност има бивши младежи, лица, които Слотроп често е виждал в двора на Харвард, посветени в Пуританските Тайнства: напълно сериозно полагали клетва да почитат и действат винаги в името на Vanitas[560] и техен господар е била Празнотата… сега те в съответствие с еди-какъв си житейски план са дошли тук, за да работят за Ален Дълес[561] и неговата „разузнавателна“ мрежа, понастоящем функционираща под названието „Отдел Стратегически Служби“. Но за посветените ОСС е също поверително съкращение: като мантра за времената на неминуема криза те са били обучени да повтарят наум осс… осс, някогашната преиначена от ранно средновековен латински дума за кост…[562]

На другия ден, когато Слотроп се среща с Марио Швайтар в кафене „Щрегели“ за да му връчи авансово половината хонорар, той пита също за разположението на гроба на Джамф. Уговарят се да приключат сделката именно там, високо в планината.

Скуалидоци не се показва в „Кроненхале“, нито в „Одеон“, изобщо на никое от местата, където през следващите дни на Слотроп ще му хрумне, че може да го търси. В Цюрих изчезванията общо взето са познати. Но Слотроп ще продължава да се връща, за всеки случай. Записката е на испански, той разбира не повече от две-три думи, но няма да я захвърли, може да му се удаде случай да я предаде. А и, откровено казано, анархистката убедителност го предразполага донякъде. Навремето, в Масачузетс, когато Шайс[563] е воювал с федералните войски из целия щат, Регулаторите[564] на Слотроп от страната на бунтовниците патрулирали из Бъркшър с шапки окичени с клонки бучиниш, за да бъдат различавани от правителствените войници, които забождали парче бяла хартия на техните шапки. Слотропови по онова време не били чак толкова сериозно замесени в хартиения бизнес и широкомащабното унищожение на дървета и все още предпочитали живата зеленина пред мъртвата белота. Впоследствие изгубили или изтъргували преценката, на чия страна са били. А нашият Тайрън бе наследил голяма част от тяхното блажено неведение по темата.

Сега зад него вятърът продухва гробницата на Джамф. Останал почти без пари и очакващ вест от Швайтар, последните няколко нощи Слотроп е лагерувал тук. Прикрит от вятъра, сгушен в две случайно намерени швейцарски одеяла, той дори е могъл да поспи. И то върху Господин Имиполекс. Първата нощ не смееше да задреме, страх го бе, че ще му се яви Джамф с типично германски академичен интелект, очукан от Смъртта и сведен единствено до най-примитивни животински рефлекси, и ще бъде нелепо да призовава безсловесната ухилена злост спотаена в изоставения вътрешен ковчег… чуруликащи гласове около неговия портрет, докато стъпка по стъпка той, То, Потиснатият приближава… чакаймалко изтръгнат от съня, с оголено лице, обърнат към чуждестранните надгробни плочи, какво? какво беше това… назад отново, съвсем близо и отново буден… изправя се, навън и назад, натам, и така почти половината нощ.

Не се явява дух. Като че ли Джамф просто е умрял. На другата сутрин, въпреки празния стомах и хремата, Слотроп отваря очи с усещането, че толкова добре не се е чувствал от месеци. Навярно бе издържал изпитание, не нечие чуждо изпитание, а този път за разнообразие, лично негово.

Градът долу пред погледа му, сега окъпан от еднопосочна светлина, е некропол от църковни шпилове и ветропоказатели, бели вътрешни крепостни кули, тромави здания с мансардни покриви и хиляди блестящи прозорци. Тази сутрин планините са прозрачни като лед. По-късно през деня те ще се превърнат в камари набръчкан син атлаз. Езерото е огледално гладко, но отразените в него планини и къщи остават странно замъглени, с изящно очертани и разресани като от дъжд периферии: сън за Атлантида, за Сугентал[565]. Кукленски селца, обезлюден град от боядисан алабастър… Слотроп клечи тук на студения завой на планинската пътека, трупа и хвърля безцелно снежни топки, може само да допуши последния фас от, доколкото му е известно, последната цигара „лъки страйк“ в цяла Швейцария…

Стъпки по пътеката. Звънтящи галоши. Това е разносвачът на Марио Швайтар с голям дебел плик. Слотроп се разплаща с него, изкрънква го за цигара и кибритени клечки, и се разделят. Обратно в гробницата, Слотроп стъква наново огън от купчинка подпалки и борови клонки, грее ръце и започва да прелиства получената информация. Отсъствието на Джамф го обгръща като миризма, позната, но не можеш да определиш каква точно, аура, която с всяка секунда заплашва да премине в епилептичен припадък. Информацията е налице, по-малко от очакваното (’айде стига бе, ти колко очакваше?), но повече отколкото се бе надявал, като практичен янки. В предстоящите седмици, в тези редки моменти, когато ще му бъде разрешено да се въргаля в своето минало, той ще може дори да намери време да си пожелае да не бе прочел нито ред от нея…

□ □ □ □ □ □ □ □

Г-н Пойнтсман е решил да прекара празника Света Троица на море. Напоследък го тресе лека мания за величие, нищо сериозно, в най-лошия случай, само може би впечатлението, докато бръмчи по коридорите на „Бялото видение“, че всички други изглеждат като сковани в пози на явен паркинсонизъм[566], а той е единственият останал жизнен, активен и непарализиран. Сега отново е мирно време, вечерта на Победата в Европа на площад „Трафалгар“ не бе останало място за нито един гълъб[567], него ден в учреждението всички бяха пияни и се прегръщаха и целуваха, с изключение на хората от крилото на Блаватска от Сектор Пси, които отидоха на поклонение на „Авеню Роуд“ №19, в Сейнт Джонс-Уд по случай Деня на Белия Лотос[568].

Сега отново е време за отпуск. Въпреки че Пойнтсман чувства определено задължение да замине и да отпочине, налице е разбира се, Кризата. Независимо от ваканционното настроение ръководителят е длъжен да проявява самообладание в такива кризисни периоди. От Слотроп нито дума вече почти месец, откакто онези смотани хапльовци от военното разузнаване му изгубиха дирите в Цюрих. Пойнтсман е малко сърдит на Фирмата. Неговата далновидна стратегия май се бе оказала неуспешна. На първите обсъждания с Клайв Мосмун и другите, тя им изглеждаше безпогрешна: да оставят Слотроп да избяга от казино „Херман Гьоринг“ и после да не възлагат наблюдението и следенето му на РИБИ, а да разчитат на Тайната Служба за това. Ход с цел икономии. Сметката за наблюдение и следене е най-болезненият трън в короната от финансови проблеми, които той изглежда е обречен да носи до приключването на проекта. Проклетото финансово обезпечение ще бъде неговият провал, ако преди това Слотроп не го докара до лудост.

Пойнтсман бе допуснал груба грешка. И не му бе останала даже Тенисъновата утеха да каже, че „някой“ е сгрешил[569]. Не, именно той и само той бе възложил на англо-американския екип, съставен от Харви Спийд и Флойд Перду[570], да проучи една произволна извадка от сексуалните приключения на Слотроп. Имаше заделен бюджет, пък и какво лошо може да се случи? Фанатизирани като Дъвчащите, те буквално заподскачаха ентусиазирано из еротичното Поасоново разпределение. Европейската карта на Дон Жуан[571] — 640 в Италия, 231 в Германия, 100 във Франция, 91 в Турция, но, но, но, в Испания! в Испания 1003! — е Слотроповата карта на Лондон и двамата детективи толкова се заразиха от господстващата тук пристрастеност към безсмислени развлечения, че сега прекарват цели дни в ресторант-градини в човъркане на салати от хризантеми и задушено овнешко, или се размотават по сергиите за плодове:

— Хей, Спийд, я глей, галски пъпеши! От Третия Семестър не съм виждал такива. Уха-а, я помириши този, колко е хубав! Слушай, ’кво ще кажеш да вземем един пъпеш, а Спийд? А? Хайде де.

— Блестяща идея, Перду, наистина блестяща.

— Аха… Добре де, избери си който искаш, съгласен?

— Който искам ли?

— Да. Ето този — обръща се да му покаже, тъй както лицата на заплашени момичета биват грубо обърнати към злодеите, — да, точно този избирам, нали?

— Но, но аз мислех, че ще избираме двамата заедно… — посочва вяло към това, което все още не може напълно да приеме за пъпеш на Перду, сред чиято релефна мрежа на кората, като между кратери на бледата луна, наистина изниква лице, лицето на пленница със сведени очи и клепачи полирани като персийски тавани…

— Е, не, аз обикновено, а-а-а — Пердю изпада в неудобно положение, сякаш е принуден да се оправдава за това, че е изял ябълка или лапнал гроздово зърно — ами аз просто изяждам сам… целия пъпеш, нали разбираш — и се подсмихва, както се надява дружелюбно, за да демонстрира учтиво, колко странна е тази дискусия от светска гледна точка…

… но усмивката му е подразбрана напълно погрешно от Спийд: възприета като доказателство за психическата нестабилност на този костелив американец със стърчащи във всички посоки зъби, който сега подскача от един английски вход на друг, отпуснат като улична марионетка на вятъра. Спийд клати глава, но все пак избира за себе си цял галски пъпеш, установява, че е бил оставен да плаща сметката, която е направо безбожна, и припка след Перду, скок-подскок и двамата, тра-ла-ла и бум право в поредната задънена улица:

— Джени ли? Тука няма никаква Джени…

— Като че ли беше Дженифър? Или Женевиев?

— Джини — (може би е било записано неправилно), — Вирджиния?

— Ако господата търсят приятно прекарване… — Подхилкването й, червената й налудничава усмивка за добро утро, наистина много добро утро! е достатъчно широка, за да ги прикове на място, разтреперани, усмихнати, тук, а тя е достатъчно възрастна, за да им бъде Майка, тяхна обща майка, обединяваща най-неприятните черти на г-жа Перду и г-жа Спийд, фактически тя направо пред очите им се превръща в точно това. Тези корабокрушителни морета гъмжат от изкусителки, тук определено е мокро и разпътно. Докато двамата непохватни и стеснителни детективи биват привлечени в нейната аура, трептяща право тук на улицата, безсрамна с лъскава къносана в червено коса, вискоза щампована с цветчета страстничета, тъкмо преди последния колеблив отказ в безумието на нейните виолетови очи, те си позволяват, заради нечестивия гъдел, една последна мисъл относно проекта, за който предположително са дошли тук, Сбирка Ежеседмични Куриози от Слотроп (СЕКС), мисъл изскочила маскирана като клоун, вулгарен нескопосан клоун искрящ от безгласни вицове за телесни течности, плешив, с изумително увиснали от ноздрите му космалаци, заплетени в плитчици вързани в краищата с отровно зелени панделки, стремително се покатерва през чувалите с пясък и приплъзва под падащата завеса, опитва да поеме дъх и изрича с разкривен неприятно писклив глас: „Няма Джени. Няма Сали У. Няма Сибъли. Няма Анджела. Няма Катрин. Няма Луси. Няма Гретхен. Ще разберете ли най-после? Ще разберете ли най-после?“

Няма и „Дарлийн“ също. Това стана ясно вчера. Те проследиха името чак до жилището на някоя си г-жа Куоуад. Но възпълната млада разведена жена категорично заяви, че дори не е знаела английските деца да бъдат кръщавани „Дарлийн“. Ужасно много съжалявала. Г-жа Куоуад прекарваше времето в разтакаване из един отлично поддържан адрес в Мейфеър[572], и двамата детективи с облекчение се измъкнаха от квартала…

Ще разберете ли най-после? Пойнтсман го проумява веднага. Но го „разбира“ тъй сякаш човек влиза в спалнята, където от засенчен ъгъл на тавана върху него скача гигантска мурена, оголила зъби в широка идиотски уродлива смъртоносна усмивка и при падането облъхва с дъха си отметнатото му нагоре лице, издавайки продължителен човешки звук, който той, за свой ужас, осъзнава, че е еротичен стон…

С други думи, Пойнтсман страни от темата инстинктивно, тъй както би избягвал всеки кошмар. Ако този се окаже истински, а не плод на фантазията му, е тогава…

— Засега данните са непълни. — Това трябва да бъде изрично подчертавано във всички отчети. — Признаваме, че началните данни изглежда представят, — не забравяй да показваш искреност и откровеност, — няколко случая, при които имената от картата на Слотроп като че ли нямат съответствия във фактологията, установена от нас във връзка със следваната от него хронология в Лондон. Тоест, установена досега. Това са предимно първи имена, разбирате, тъй да се каже хиксовете без игреците, ефрейтори без редници. Трудно е да предвидим до каква степен навлизането в някое от тези имена ще бъде „достатъчно дълбоко“ в действителност.

— Ами ако в един далечен ден бъде доказано че много, даже повечето от Слотроповите звезди маркират сексуални фантазии, а не действителни събития? Това едва ли ще обезсили нашия подход, както не е анулирало и методиката на младия Зигмунд Фройд преди много години в добрата стара Виена, когато той се е сблъскал с подобно нарушение на вероятността при всичките му там приказки за „Тате ме изнасили“, които, отчитайки липсата на доказателства, може да са били лъжи, но от клиническа гледна точка определено са били истина[573]. Вие трябва да разберете: ние в РИБИ сме ангажирани с една твърде строго определена, клиническа версия на истината. И не търсим по-широка интерпретация.

Засега това бреме лежи единствено на Пойнтсман. Самотата на един фюрер: той чувства как укрепва в лъчите на този таен съучастник на неговата възходяща обществена звезда… ала не желае да я споделя, не, засега още не… Оперативките със сътрудниците, неговите сътрудници, вървят от зле по-зле и са напълно безполезни. Те затъват в безкрайни спорове за дреболии, например да бъде, или не, преименувана РИБИ сега, след като Капитулацията вече е Ускорена, каква антетка да бъде сложена на бланките, ако изобщо е нужна такава. Представителят на „Шел Мекс-Хаус“, г-н Денис Джойнт иска да сложи програмата под управлението на Групата за Извънредни Операции с Летателни Апарати (ГИОЛА), като помощно звено към базираната край северноморския град Куксхафен британска програма за издирване на ракети „Операция Бумеранг“[574]. През ден следват опитите от различни посоки за преструктуриране или дори закриване на РИБИ. В последно време за Пойнтсман е все по-лесно да изпада в настроение „l’état c’est moí“[575], кой друг прави изобщо нещо? нали той обединява всичко, много често изключително с грубата сила на своята еднолична воля…?

В „Шел Мекс-Хауз“ естествено са бесни от изчезването на Слотроп. Избягал е човек, знаещ всичко възможно не само за А 4, но и за това, което е известно на Великобритания за А 4. Цюрих гъмжи от съветски агенти. Ами ако са хванали Слотроп? През пролетта те превзеха Пенемюнде и сега изглежда ще им бъде предоставен главния ракетен завод в Нордхаузен, съгласно още едно от ялтенските споразумения… Поне три агенции, ВНИИАМ, ЦАХИ и НИСО[576], плюс инженери работещи в техните комисариати, се намират понастоящем в окупираната от руснаците Германия със списъци на персонал и оборудване, които да бъдат препратени на изток. В сферата на влияние на ВКСЕК[577], Артилерийската Техническа Служба на САЩ и множество конкуриращи се научноизследователски екипи активно събират каквото им попадне. Вернер фон Браун и още 500 души вече са задържани и интернирани в Гармиш-Партенкирхен. Ами ако те заловят Слотроп?

Плюс това някои прояви на дезертьорство задълбочават Кризата: Роло Гроуст е приет обратно в Обществото за Психически Изследвания; Кевин Трикъл открива своя практика; Майрън Грънтон отново е в радиото на пълен работен ден. Роджър Мексико е започнал да се отчуждава. Онази Боргезиус все още продължава да изпълнява нощните си задължения, но понеже бригадният генерал сега е болен (забравя ли старият глупак да си взема антибиотиците? Всичко ли трябва да прави Пойнтсман сам?), тя започва да се терзае. Разбира се, Геза Розавьолги е както преди с проекта. Фанатик. Розавьолги никога няма да напусне.

И така. Отпуск на море. По политически причини групата е съставена от Пойнтсман, Мексико, приятелката на Мексико, Денис Джойнт и Катье Боргезиус. Пойнтсман е с обувки с въжени подметки, предвоенно бомбе и извънредно рядка за него усмивка. Времето не е идеално. Облачно и вятър, който малко по-късно следобед ще стане студен. От електрическите картинг-колички под сивите стоманени тавански мрежи на картинг навесите покрай „стъргалото“ полъхва озон, примесен с мириса на солено море и раци и миди от сергиите. Чакълестият плаж е изпълнен със семейства: боси бащи с костюми и високи бели яки, майки с блузи и поли разбудени от продължилия цялата война камфоров сън, деца тичащи насам-натам по къси панталонки, пелени, шорти и потници, гащеризони, три четвърти чорапи, панамки. Има сладолед, сладкиши, кока-кола, миди, стриди и солени скариди със сос. Флиперите се гърчат малтретирани от фанатични войници и приятелките им, които залитат по инерция, псуват и пъшкат докато ярките топчета трополят по дървените преградки съпровождани от звънтене, премигващи светлинки и глухо разтърсване на машините. Магаретата реват и серат, децата настъпват фъшкиите и родителите им пищят. Мъже отпуснати в раирани шезлонги беседват за бизнес, спорт, секс, но обикновено най-често за политика. Латернаджия свири увертюрата на Крадливата сврака от Росини (както ще видим по-нататък в Берлин, тя бележи връхна точка в музиката, пренебрегната от всички, защото са предпочели Бетовен, който никога не е стигал по-далеч от декларации за намерения), и тук въпреки отсъствието на перкусиите и мелодичните духови инструменти[578], тя звучи меко, изпълнена с надежда, многообещаващ здрач, павилиони от неръждаема стомана и всички издигнати поне до аристократичен ранг, и напълно безплатна любов…

Планът на Пойнтсман за днес беше да няма приказки по служба, а разговорите да бъдат оставени да текат общо взето органично. Да изчака другите да се издадат. Но всички се държат срамежливо или това е скованост. Беседата е сведена до минимум. Денис Джойнт наблюдава Катье с похотлива усмивка, и от време на време хвърля подозрителни погледи към Роджър Мексико, който междувременно има своите търкания с Джесика, напоследък все по-често, и в момента двамата дори избягват да се гледат. Катье Боргезиус е устремила взор далеч в морето и никой не знае какво става с нея. Обаче, макар и да отчита отсъствието на надмощие от нейна страна, Пойнтсман някак неопределено все още изпитва страх от нея. Все още има много неща, които не знае. Точно сега може би най-силно го безпокои връзката й с Пирата Прентис, ако действително има такава. Прентис е ходил няколко пъти в „Бялото видение“ и е задавал доста конкретни въпроси за нея. Когато наскоро РИБИ откри в Лондон новия си клон (който някой шегобиец, най-вероятно онзи млад идиот Уебли Силвърнейл, вече бе кръстил „Дванайсетия Дом“[579]), Прентис бе започнал много активно да се навърта там, да надува главите на секретарките с всевъзможни измислици и преувеличения и да опитва да надзърне в една или друга папка… Какво става тук? Каква форма на задгробен живот след Деня на победата в Европа е открила Фирмата? Какво търси Прентис… каква цена предлага? Да не би да се е влюбил в нашата Ла Боргезиус? Изобщо възможно ли е тази жена да обича? Любов ли? Чуя ли тази дума и ми се ще да закрещя. Каква ли може да е нейната представа за любовта…

— Мексико — хваща той за лакътя младия статистик.

— А? — прекъснато е съзерцанието на Роджър, който се е зазяпал в една възхитителна млада жена, прилича малко на Рита Хейуърт[580], с цял бански на цветя с кръстосани върху нежния й гръб презрамки.

— Мексико, струва ми се, че халюцинирам.

— Сериозно? Така ли мислиш? И какво ти се привижда?

— Мексико, аз виждам… виждам… Как така какво ми се привижда, тъпако? Става дума за това, което чувам.

— Добре де, какво ти се причува? — Роджър вече е леко раздразнен.

— Точно сега чувам теб да казваш „Какво ти се причува?“ И това никак не ми харесва!

— Защо да не ти харесва?

— Защото колкото и да е неприятна тази халюцинация, аз намирам, че определено е за предпочитане пред твоя тон.

Такова поведение изобщо е твърде странно, обаче от обикновено благовъзпитания г-н Пойнтсман е напълно достатъчно, за да спре на място цялата взаимно параноидна компания. Наблизо е панаирджийското „Колело на съдбата“, между чиито спици са напъхани кутии „Лъки Страйк“, куклички на герои от мултфилми, десертни блокчета.

— Ти какво мислиш? — русият досадно отзивчив здравеняк Денис Джойнт ръчка Катье с лакът с размерите на коляно. Професията му го е научила мигновено да оценява с кого има работа. Той преценява, че готината Катье е приятно момиче, дошло да се позабавлява. Да, определено материал за ръководни кадри. — Като че ли изведнъж започна леко да превърта, а? — Опитва да снижи глас, да говори тихо, ухилен в атлетична параноя някак неопределено в посока на чудатия павловист, не пряко към него, нали, срещането на погледите може да се окаже самоубийствено безразсъдство, като се има предвид душевното му състояние…

Междувременно Джесика е подхванала нейния номер с ужасената гримаса на Фей Рей. Това е нещо като защитна парализа, подобна на неговата реакция, когато от тавана го връхлита мурена. Но това е за Юмрука на Маймуната, за белите светлини на електрическия Ню Йорк, нахлуващи в стаята[581], за която е мислела, че е безопасна и абсолютно недостъпна… за острата твърда черна козина, за сухожилията на потребността и трагичната любов…

— Е, да, — както се изразява филмовият критик Мичел Притиплейс в неговото пълно 18-томно изследване на Кинг Конг, — нали разбирате, той наистина я обичаше. — Развивайки тая теза Притиплейс изглежда не е пропуснал нищо, разчепкал е всеки отделен кадър, включително и изрязаните при монтажа, в търсене на най-незначителните белези на символизъм, проучил е подробните биографии на всички свързани с филма, статисти, сценични работници, лаборанти… включил е дори интервюта с фанатици от култа на Кинг Конг, които, за да получат правото на членство, трябва да са гледали филма поне 100 пъти и да бъдат готови за 8-часов приемен изпит… И все пак, и все пак: да не забравяме Закона на Мърфи, това безочливо ирландско-пролетарско препотвърждение на теоремата на Гьодел — когато сме се погрижили за всичко, когато нищо не може да се обърка или дори да ни изненада… нещо ще се обърка и ще ни изненада. Следователно, вариантите и комбинациите на Пудинговите Неща, които могат да се случат в европейската политика в 1931, годината на Гьоделовата Теорема[582], не оставят на Хитлер и най-малък шанс. И в резултат, когато бъдат формулирани законите за наследствеността, ще се раждат мутанти. Даже такива фаталистично предопределени агрегати като ракетата А 4 ще подхванат спонтанно да произвеждат изделия и възли подобни на „Черния Агрегат“, чието издирване Слотроп приравнява с търсенето на светия граал. Прочее легендата за черния примат опущения, обрулен от нас подобно на Луцифер от най-високата ерекция на света[583], е започнала в подходящото време да поражда свои собствени деца, които дори и сега кръстосват насам-натам из Германия — „Черната Команда“, чието възникване даже Мичел Притиплейс не е могъл да предвиди.

В РИБИ преобладава мнението, че „Черната Команда“ е била повикана, тъй както могат да бъдат събирани зли духове, и призована в служба на светлината на деня и земята от вече приключилата Операция „Черно крило“. Положително в Сектор Пси кискането по този повод не е спирало с дни. Кой би могъл да предвиди, че ще бъде сформирана ракетна част от истински чернокожи войници? Че историята съчинена за сплашване на миналогодишния неприятел ще се окаже напълно достоверна — и сега вече ще бъде невъзможно те да бъдат напъхани обратно в бутилката, даже заклинанието да бъде изречено отзад напред: изобщо никому не е известен пълния му текст, отделни хора знаят различни откъси, ето това е работа в екип… Когато им дойде на ум да прегледат по-старите Строго Секретни документи по Операция „Черно крило“, и да опитат да получат някаква представа как е могло да стане това, те, колкото и да е странно, ще установят, че определени много важни документи липсват или са били допълвани след приключването на операцията и на този късен етап е изобщо невъзможно да бъде възстановено заклинанието, въпреки че ще бъдат изказани обичайните елегантни и пошло-поетични хипотези. Даже по-ранните хипотези ще бъдат подкастрени и укротени. Например, нищо няма да остане от експерименталните констатации на фройдиста Едуин Трикъл и компанията му, които към края дори се оказаха скарани с тяхното собствено малцинство, психоаналитичното крило на Сектор Пси. Началото бе поставено като търсене на съизмерима основа за широко разпространеното преживяване — появата на призраци на мъртъвци. След известно време колегите започнаха да подават молби за преместване. Из сутеренните коридори се чуваха промърморени ехидни подмятания като „Тук май заприличахме на Тавистокския институт“[584]. Дворцови преврати, повечето от тях замислени под въздействието на изтънчено разкошни проблясъци на параноя, привличаха тълпи шлосери и заварчици, и предизвикваха загадъчни дефицити на канцеларски материали, дори на вода и отопление… което изобщо не охлади фройдистките, а да не говорим за юнгианските, умонастроения на Трикъл и съмишлениците му. Слухът за реалното съществуване на „Черната Команда“ стигна до тях седмица преди Деня на Победата в Европа. Отделни случки и факти, обясняващи кой действително на кого и какво е казал, са били загубени в последвалата буря от обвинения, плач, нервни кризи и групови непристойности. Някои даже помнят как Гавин Трефойл с посиняло лице като Кришна, тичал гол сред подрязаните в причудливи форми дървета, а Трикъл го преследвал с брадва и крещял „Гигантски примат ли? Сега ще видиш ти един гигантски примат!“

И наистина г-н Пойнтсман би показал на много от нас въпросната твар, въпреки че ние няма да пожелаем да я погледнем. Поради своята наивност и душевна простота той недоумяваше защо колегите по даден проект да не могат да се заемат със самокритика с непреклонната строгост на революционните клетки. Той не желаеше да засяга ничия чувствителност, а само да покаже на другите, всички те свестни хора, че мнението им за чернилката е свързано със схващането им за лайната, а позицията им спрямо лайната е обусловена от отношението им към разложението и смъртта. Струваше му се толкова ясно… защо те не желаят да слушат? Защо не признават, че налаганите от тях угнетения въплъщават, — в смисъла, който Европа, през изнурените заключителни фази на извратеното от нея собствено обаяние, е изгубила — олицетворяват, истински и живи хора, вероятно притежаващи (съгласно най-точни разузнавателни данни) истински и действащи оръжия, докато мъртвият баща, който изобщо не е спал с теб, Пенелопа, се връща нощ след нощ в твоето легло и опитва да се притисне отзад в теб… или когато твоето неродено отроче те събужда посред нощ с плач и усещаш на гърдите си неговите призрачни устни… те са истински и живи, и ти симулираш писък вътре в Маймунския Юмрук… а сега поглеждат към много по-вероятната кандидатура на белокожата Катье под Колелото на Съдбата, която се готви да хукне из плажа и да навлезе в относителния покой на зигзаговидната жп линия. Пойнтсман халюцинира. Вече не владее положението. Пойнтсман би трябвало да упражнява абсолютен контрол над Катье. В какво положение я поставя това? Под неконтролируем контрол. Такъв ужас както сега, тя не бе изпитвала дори в онзи спокоен и уютен свят от кожа и болка на капитан Блицеро.

Роджър Мексико го приема лично, о, я виж ти, аз само опитвам да помогна…

Леко разконцентрираният г-н Пойнтсман през цялото това време е чувал един глас, странно познат глас, за който някога той си бе въобразявал, че принадлежи на лице от знаменитата новинарска фотография от Войната, да му казва:

„Ето какво трябва да направиш. Сега повече от всякога имаш нужда от Мексико. Твоите зимни тревоги за Края на Историята изглежда са напълно уталожени и сега част от биографията ти наподобява който и да е стар кошмар. Но, както лорд Актън неведнъж е повтарял, Историята не е изтъкана от чисти ръце.[585] Тази приятелка на Мексико е заплаха за цялото ви начинание. Той ще направи всичко възможно да я задържи. Тя може да се чумери и даже да го проклина и въпреки всичко ще го подмами обратно в някоя цивилна мъгла, където ти, Пойнтсман, ще го изгубиш безвъзвратно, ако не задействаш веднага. Сега операция «Бумеранг» изпраща момичета от СТС[586] в Зоната. Ракетни момичета: за секретарки и изпълнение на маловажни технически задачи на полигона в Куксхафен. Само да подхвърлиш някоя друга дума в ГИОП[587] чрез този Денис Джойнт и моментално ще отстраниш Джесика Суонлейк от пътя си. Мексико навярно ще се оплаква известно време, но ако бъде насочен правилно, за него това ще бъде убедително основание Да Заработи Усърдно, нали? Припомни си изразителната реплика на сър Денис Нейланд Смит към младия Алан Стърлинг, чиято годеница е в лапите на коварния жълтолик Враг: «Преживял съм множество пожари подобни на тези, които сега ви горят, Стърлинг, и неизменно съм констатирал, че най-лековитият балсам против изгарянията е работата.» А ние двамата знаем какво олицетворява Нейланд Смит, м-м-м? нали?“[588]

— Аз знам — изрича гласно Пойнтсман — обаче наистина не мога със сигурност да кажа същото за теб, нали, щом дори не ми е известно кой си ти.

Този странен изблик не успокоява спътниците на Пойнтсман. Явно паникьосани, те започват да се отдръпват.

— Трябва да потърсим доктор — промърморва Денис Джойнт и смига на Катье подобно на рус ниско подстриган Граучо Маркс. Забравила сръднята, Джесика хваща Роджър за лакътя.

„Нали виждаш, нали разбираш — отново подхваща гласът, — тя смята, че го защитава от теб. Колко на брой възможности получава човек да бъде обединен образ, цялост, а Пойнтсман? Изток и Запад, събрани заедно в един човек? Ти не само можеш да бъдеш Нейланд Смит, който дава на един наплашен младеж полезен съвет относно трудовите добродетели, но и същевременно се превръщаш във Фу-Манчу! а? В чиято власт е попаднала младата дама! Как ти се струва това? Закрилник и насилник в едно. На твое място щях да го приема с готовност.“

Пойнтсман е готов да отвърне нещо от сорта на „Обаче ти не си аз“, но вижда, че всички други сякаш го зяпат опулени.

— О, ха, ха — вместо това мърмори Пойнтсман — Започнах да си говоря сам. Имам една такава малка странност, хе, хе.

„Ян и Ин — шепне гласът, — Ян и Ин…“[589]

3.

В зоната

Тото, струва ми се, вече не сме в Канзас…

Дороти, при пристигането в ОЗ

□ □ □ □ □ □ □

Благополучно отминаха дните на Ледените Светии — Св. Панкратий, Св. Серватий, Св. Бонифаций, студената София[590]… те кръжат сред облаците над лозята, свещени ледени същества, готови с дихание и умисъл да унищожат годината посредством скреж и студ. В определени години, особено Военни години, те са пестеливи на милосърдие, раздразнителни, самодоволни от своята власт: не напълно святи или дори не съвсем християни. Молитвите на лозарите, гроздоберачите и винолюбителите вероятно стигат до тях, ала не можем да знаем как се чувстват ледените светии — дрезгав смях, езическо раздразнение, разбира ли някой този ариергард, предпазващ зимата от майските революционери?

Тази година светиите завариха провинцията спокойна за няколко оскъдни на брой дни. Лозите вече отново прорастват сред „драконови зъби“, свалени „щуки“[591] и обгорени танкове. Слънцето огрява склоновете, реките текат прозрачни като вино. Светиите са пообуздани. Нощите са относително топли. Мразът не дойде. Мирна пролет. Реколтата ще бъде добра, ако Бог отпусне поне стотина слънчеви дни. В сравнение с по-южните винарски области, Нордхаузен няма чак толкова вяра на ледените светии, но дори тук сезонът изглежда обещаващ. Когато Слотроп пристига рано сутринта, босите му крака, целите в нови и стари пришки, вече са охладени от мократа трева, а над града вали раздухван от вятъра дъжд. Планинските хребети са озарени от слънцето. Обувките му бяха откраднати от някакъв разселник с пръсти по-леки от съня в един от многото влакове след минаването на швейцарската граница, докато Слотроп спеше дълбоко, прекосявайки Бавария. Който и да е бил този разселник, той бе пъхнал червено лале между пръстите на краката му. Слотроп бе приел това като знак. Напомняне за Катье.

Знаците ще го намират тук в Зоната[592] и предците му ще се обявяват наново. Сякаш заминава за онази Най-Черна Африка да изучава туземците и установява, че там се е поддал на техните отживели чудновати суеверия. Всъщност забавното е, че преди две вечери Слотроп се сблъска с един африканец, първият в живота му. На лунна светлина и върху покрива на един товарен вагон техният разговор продължи не повече от минута-две. Празни приказки, кратка раздумка за внезапното тайно напускане от майор Дуейн Марви, който бе изхвърчал от яростно клатушкащия се и тракащ влак надолу върху чакълестия насип и изчезнал в долината — и тогава определено абсолютно нищо не бе споменато за вярванията на хереросите относно техните предци[593]. И все пак Слотроп още усеща своите предтечи, станали по-силни сега, когато границите се разпадат и Зоната го обкръжава, неговите родни БАСП[594] в закопчани с катарами черни дрехи, на които във всяко шумолене на листата или кравите пуснати сред ябълковите градини наесен им се е причувал укорителния Божи глас…[595]

Знаци от Катье, и нейни двойници също. Една вечер той седеше в детска къщичка в изоставено имение и поддържаше огъня с косата на руса кукла с очи от лапис-лазули. Той запази очите. След няколко дни ги замени за половин варен картоф и извозване. В далечината лаеха кучета, летен вятър подухваше в брезите. Той се намираше на една от главните пътни артерии на последния разпад и отстъпление на пролетта. Някъде наблизо едно от ракетните подразделения на генерал-майор Камлер бе намерило своята корпоративна смърт[596], изоставяйки в осакатената си военна ярост оръдия, модули, скелети на самолетни отсеци, гниещи батареи, хартиени тайни превърнати в каша от дъжда. Слотроп търси. Всяка следа е достатъчно добра, за да скочи заради нея във влака…

Косата на куклата е човешка и когато гори изпуска ужасна воня. Слотроп чува движение от другата страна на огъня. Потракващ шум и той хваща одеялото си, готов да скочи през празната прозоречна рамка в очакване на граната. Но вместо граната пристига една от тези ярко пъстроцветни германски играчки, орангутанче на колелца и, конвулсивно с увиснала глава и идиотска усмивка на муцуната, започва да се киска ки-ки-ки, осветено от огъня, а стоманените стави стържат пода. Орангутанчето замалко да бухне в огъня, но пружината на механизма му спира и клатещата се глава застива по средата втренчила поглед в Слотроп, който хвърля в пламъците още един кичур златиста коса.

— Добър вечер.

Смях, някъде. Дете. Но смехът е недетски.

— Хайде, покажи се. Аз съм безобиден.

Маймунката е последвана от миниатюрен черен гарван с червен клюн, също на колелца, който подскача, грачи, маха с криле.

— Защо гориш косата на куклата ми?

— Ами, ти знаеш, че това не е нейната коса.

— Татко каза, че е била косата на руска еврейка.

— Защо не дойдеш до огъня?

— Очите ме болят от него. — Навива отново. Абсолютна неподвижност наоколо. Обаче започва да свири някаква музикална кутия. Мелодията е отмерена и тъжна. — Танцувай с мен.

— Не те виждам.

— Ето ме. — От извън пределите на огъня, мъничка астра. Той протяга ръка и успява само да намери дланта й, да хване тънката й китка. Започват техния тържествен танц. Той дори не знае дали води.

Така и не видя лицето й. Усещаше я като муселин и органдин.

— Хубава рокля.

— Носих я на първото ми причастие. — Скоро огънят угасна и отвъд избитите прозорци останаха само звездна светлина и бледо сияние над някакъв град на изток. Музикалната кутия продължаваше да свири много по-дълго от предполагаемото време за развиване на обикновена пружина. Краката им стъпваха по натрошено старо мътно стъкло, разкъсани коприни, кости на умрели зайци и котки. Геометричната траектория ги водеше сред вмирисани на прах издуващи се раздрани гоблени и зверилник, по-отдавнашен от разпръснатия около огъня… еднорози, химери… а какво бе видял той да виси на плитки край миниатюрния детски вход? Глави чесън? Чакай… предназначението му не беше ли да пропъжда вампирите? В същия момент той долови слаба миризма на чесън, нашествие на балканска кръв във въздуха на неговия север, и отново се обърна към нея, за да попита наистина ли тя е Катье, прелестната царичка на Трансилвания[597]. Но музиката бе спряла. Момичето се бе изпарило от обятията му.

Ето го, забоксувал в Зоната като плочка за автоматично писане върху спиритическа дъска „уиджа“, а каквото се появява в празната окръжност на неговия мозък може да бъде нанизано в послание, а може и да не бъде, ще трябва да изчака. Но той усеща пръстите на медиума, които леко, но уверено лягат върху неговите дни, и мисли за тях като за ръката на Катье. Той все още е Ян Скъфлинг, военен (мирновременен?) кореспондент, въпреки че напоследък отново е с британска униформа и разполага с предостатъчно време, за да смели мислено информацията, която Марио Швайтар още в Цюрих бе отмъкнал специално за него. Налице е една дебела папка за Имиполекс Г и тя изглежда насочва към Нордхаузен. От страна на клиента, инженер по договора за Имиполекс Г беше Франц Пьоклер. Пристигнал в Нордхаузен в началото на ’44-та, когато ракетата навлизала в масово производство. Бил разквартируван в „Мителверке“, подземен производствен комплекс, управляван основно от СС. И нито дума за това къде е отишъл, когато през февруари-март заводът бил евакуиран. Но първокласният репортер Ян Скъфлинг положително ще открие следа в „Мителверке“.

Слотроп седеше в поклащащия се вагон заедно с още трийсет мръзнещи и парцаливи души, разширени до крайност зеници, изранени устни. Някои от тях пееха. Повечето бяха още хлапета. Това е Разселническа Песен и Слотроп често ще я слуша в Зоната, в лагерите, на пътя, в десетина варианта:

Ако видиш довечера влак

Далеч на небесния фон,

Легни в твойто дървено одеяло,

Заспивай и остави го да отмине.

В полунощ влаковете ни зоват

Отдалеч, от хиляди километри,

Влакове, пресичащи празни градове,

Влакове безпризорници.

Локомотивът е без машинист

Никой не се грижи за облещената светлина.

На влаковете не са им нужни пътници,

На влаковете мястото им е в жестоката нощ

Запустели стърчат гарите,

Линиите се нижат голи и студени,

Оставим ли им нещо, наследяват го влаковете,

Влаковете продължават, а ние остаряваме.

Нека мучат като рогоносци

И само вятърът да чува виковете им.

Влаковете са за нощи и гибел,

А ние — за песни и прегрешения.

Лули вървят в кръг от ръка на ръка. От влажните дъски се стеле дим процежда се навън през пролуките и нощният въздушен поток го поема. Деца хленчат насън, плачат рахитични бебета… от време на време майките разменят по някоя дума. Слотроп клечи свит в неговото хартиено злополучие.

Съставеното от швейцарската фирма досие на Л. (т.е. Ласло) Джамф изброяваше всички негови авоари към момента на започването му на работа в Цюрих. Както изглежда той, в качеството си на почетен учен, е бил член на директорския съвет на Химическа Корпорация „Грьосли“ чак до 1924 година[598]. Между стокови опции и части от тази фирма и от другата в Германия — части, които през следващите година-две ще бъдат прилапани от октопода СИ (Фарбениндустри) — имаше запис за една сделка между Джамф и г-н Лайл Бланд от Бостън, щата Масачузетс.

Да, точно така, братле. Името на Лайл Бланд е добре познато на Слотроп. А също е име, което се появява често в личните записи на Джамф за негови частни сделки. Изглежда този Бланд, в началото на ’20-те е бил сериозно обвързан с икономическата и стопанска дейност на Хуго Стинес[599] в Германия. Приживе Стинес бил вундеркиндчето на европейските финанси. От Рур, където няколко поколения негови предци били въглищни магнати, още преди да навърши 30 години младият Стинес изградил солидна империя от стомана, газ, електро- и водоснабдяване, трамвайни и шлепови линии. По време на І Световна война сътрудничил активно с Валтер Ратенау, който в онези години тласкал напред цялата германска икономика. След войната Стинес успял да обедини хоризонталния електрически тръст на „Сименс-Шухерт“ с доставките на въглища и желязо от „Рейн-Елбския Съюз“ в един хоризонтално-вертикален суперкартел и да закупува почти всичко останало — корабостроителници, параходни линии, хотели, ресторанти, гори, целулозни заводи, вестници — и междувременно да спекулира с валута, като изкупувал чуждестранни пари с марки заети от „Райхсбанк“, свалял курса на марката, после изплащал заемите само за частица от първоначалната сума. От всички финансисти той бил най-обвиняваният за Инфлацията[600]. В онези дни хората излизали да пазаруват с колички или куфари пълни с пари и ги използвали като тоалетна хартия, при условие че имали какво да серат. Международните връзки на Стинес покривали целия свят — Бразилия, Индия, Индокитай, Малайзия, Съединените Щати — и бизнесмените като Лайл Бланд просто не можели да устоят пред такива темпове на растеж. По онова време всеобщото мнение било, че Стинес се е сговорил с Круп, Тисен и други индустриалци да девалвират и окончателно съсипят марката и по този начин да отърват Германия от изплащането на военните й дългове и репарации.

Връзката с Бланд беше неясна. В записите на Джамф е споменато, че той е сключил спогодба за доставка на тонове частна валута известна като Notgeld[601], на Стинес и негови колеги, а също и „Мефо менителници“[602] за Ваймарската република — поредният от множеството хитри счетоводни трикове на Ялмар Шахт[603], с цел избягване в официалните документи на какъвто и да е намек за закупуване на въоръжения, забранено според условията на Версайския мирен договор. Някои от тези договори за отпечатване на банкноти били присъдени на една масачузетска хартиена фабрика, на чийто директорски съвет Лайл Бланд случайно се оказал член.

Фабриката се наричала „Хартиена компания Слотроп“.

Той прочита своето фамилно име без особено удивление. То е съвсем на място, както става с повечето незначителни подробности по време на дежа вю[604]. Слотроп се вторачва в тези осем мастилени знаци и наместо някакво внезапно просветление (дори приело човешка форма: златиста и предупредителна светлина), той бива споходен от неприятен стомашен епизод, ужас изразен като надигащ се пристъп на гадене — същото замайване, което го бе връхлетяло веднъж отдавна в игралната зала „Химлер“. Огромен еластичен и жилав балон обгръща главата му, притиска я от всички страни, познато ни е това усещане, да, но… А и отгоре на всичко той се надървя без някаква непосредствена причина. И отново тази миризма, миризма отпреди началото на неговата съзнателна памет, слаба и химическа, заплашителна, натрапчива, каквато никъде по света не се среща — това е диханието на Забраненото Крило… екстракт от всичките неподвижни фигури що го очакват вътре и приканват да влезе и открие една тайна, която той не може да изтърпи.

Веднъж отдавна му бяха направили нещо, в една стая, докато той лежеше безпомощен… Ерекцията му бръмчи от известно разстояние, подобно на уред инсталиран и включен от Тях към неговото тяло като колониален аванпост тук, в нашия груб и заплашителен свят, още една кантора представляваща Тяхната бяла и далечна Метрополия… Общо взето тъжна история. Слотроп продължава да чете, вече силно изнервен. Значи Лайл Бланд? Е, напълно логично. Смътно помни, че един-два пъти е виждал чичо Лайл. Той редовно гостуваше на баща му, любезен, приветлив, светлокос, комбинатор в местния стил а ла Джим Фиск[605]. Бланд често повдигаше малкия Тайрън и го въртеше за краката. Общо взето приемливо — по онова време Слотроп нямаше особени претенции към правилната вертикална стойка.

Според написаното тук, Бланд или е предвидил, преди повечето от жертвите на Стинес, че той ще претърпи крах или просто бил нервен по природа. В началото на ’23-та Бланд започнал да разпродава своите дялове в предприятията на Стинес. Една от тези продажби за „Химическа корпорация Грьосли“ (впоследствие „Психохимия АД“) била осъществена с посредничеството на Ласло Джамф. Един от предадените на купувача авоари бил „всичките имуществени права в предприятието «Шварцкнабе». Продавачът се съгласява да продължи изпълнението на надзорните обязаности до момента, когато сътрудникът на «Швиндел» бъде заменен с аналогичен такъв от страна на купувача, като приемливостта на кандидатурата за замяна ще бъде преценена от продавача“.

Досието случайно съдържа и шифровалния ключ на Ямф. В края на краищата съставна част от личностната структура на човека.

„Швиндел“[606] беше кодовото име на Хуго Стинес. Тънко чувство за хумор е имал дъртият му хитрец. А срещу „Шварцкнабе“[607] се мъдрят инициалите „Т.С.“

Брех, да му се не види, загрява Слотроп, това трябва да съм аз, май. Ако изключим малко допустимия вариант Тегава Ситуация.

Като парично задължение на „Шварцкнабе“ в досието е вмъкнат неизплатения остатък от сметката за Харвардския университет, около $ 5000 долара включително лихвата, „съгласно споразумение (устно) с «Шварцфатер»[608]“.

„Шварцфатер“ е кодовото име на „Б.С.“. Който, ако изключим малко допустимия вариант Безнадеждна Ситуация, изглежда е собственият баща на Слотроп, тоест Бродерик Блекфадър Слотроп.

Приятен начин да установиш, че преди 20 години баща ти е сключил сделка с някого, който да плати за твоето образование. Слотроп осъзнава, че изобщо не му е хрумвало да съпоставя честите заявления по време на Депресията за неминуемо семейно разорение, с удобствата на които се бе наслаждавал в Харвард. Е, сега, каква е била сделката между баща му и Бланд? Продали са ме, Господи Боже мой, продали са ме на „СИ Фарбен“ като телешки бут. Наблюдение? Както всеки промишлен император, Стинес имаше своя корпоративна шпионска система. А също и „СИ Фарбен“. Означава ли това че Слотроп е бил под техен надзор, вероятно още от рождението си? Пфу-у…

Страхът се раздува в мозъка му. Една проста ругатня няма да го потисне… Миризма, забранена стая дълбоко в дъното на паметта му. Не може да я види, не може да я различи. И не желае. Тя е свързана с Най-Лошото.

Той е наясно каква ще да е била миризмата: макар и според лежащите пред него документи би трябвало да е още твърде рано за нея, въпреки че сред дневните координати на живота му никога не се бе сблъсквал с това вещество, но все пак тук долу, тук в топлия мрак, сред първите контури, където часовниците и календарите почти нищо не означават, Слотроп знае, че преследващият го полъх ще се окаже миризмата на Имиполекс Г.

А и този скорошен сън, който Слотроп се бои да види отново. Той беше в неговата стара стая, у дома. Летен следобед с люляци и пчели, топъл въздух през отворения прозорец. Слотроп бе намерил някакъв много стар немски технически речник, който падна на пода, отворен на определена страница, настръхнала от плътни черни букви. Той чете и в дъното на страницата стига до JAMF[609]. Определението пояснява: Аз. Събужда се и Го моли, не — обаче и съвсем разбуден той бе сигурен, щеше да остане сигурен, че То може да го навести отново, по всяко време, което То пожелае. Вероятно знаеш и този сън. Навярно То е предупредило теб никога да не произнасяш Неговото име. Ако е така, значи разбираш какво ще чувства Слотроп в момента.

Изправя се залитайки и отива до вратата на пълзящия по нагорнището товарен вагон. Отваря вратата, излиза навън — действай, действай — и по стълбата се изкачва на покрива. На половин метър от лицето му във въздуха висят два реда блестящи светли зъби. Точно каквото му трябва. Това е майор Марви от артилерийско-техническата служба на американските сухопътни сили, ръководител на „Майките на Марви“, най-жестокия и най-печен екип за техническо разузнаване в цялата шибана Зона, чат ли си, брато. Слотроп може да го именува Дуейн, ако иска.

— Буги, буги, чернилки! Излови ги всичките му африкански зайци от джунглата! Съседният вагон е пълен с тях! Уха-а-а!

— Чакай — казва Слотроп, — мисля, че съм заспал или нещо такова. — Краката му са ледени. Този Марви наистина е много дебел. Панталони напъхани в лъскави бойни ботуши, паласки тлъстина висят над плетения колан, в който е затъкнал слънчеви очила с рогови рамки и пистолет калибър 11,5 мм (.45), зализана назад коса, очи като предпазни вентили, облещени в теб всеки път, както сега, когато вътрешното налягане в главата му силно се повиши.

Марви бе долетял от Париж чак до Касел с един изтребител P-47 „Тъндърболт“, и западно от Хайлигенщат се бе качил на този влак. Отива в „Мителверке“ както и Ян Скъфлинг. Трябва да се свърже с участниците от страна на „Дженерал Илектрик“ в проекта „Хермес“[610]. А негрите от съседния вагон определено го нервират.

— Хей, момчета, ето ви една благодарна тема. Тъкмо ще предупредите хората в Щатите.

— Войници ли са?

— Не, мамка му. Зелки[611] са. От Югозападна Африка. Нещо от тоя сорт. Какво, не знаеше ли за това? Хайде стига бе! Английското разузнаване явно не е тъй разузнавателно, хахаха, без да се обиждаш. Мислех, че цял свят знае. — Следва потресаващо описание (което по смисъл наподобява съчинение на ВКСЕК[612] и звучи като плод на Гьобелсовото почти уравновесено въображение с обсег не по-далеч от Алпийските Редути и прочее все в същия стил) на Хитлеровия план за създаване на нацистка империя в черна Африка, претърпял провал, след като „Свирепият“[613] бе разпердушинил Ромел в пустинята. „Генерале, ето ти го твоя сритан гъз.“ „Ach du lieber! Mein Arsch! YAH-hahaha…[614]“, комически се хваща за дъното на огромните панталони. Та за черните кадри вече нямало бъдеще в Африка и останали в Германия като правителства в изгнание, дори без официално признание, намърдали се неизвестно как в германската артилерия и много скоро се изучили за ракетни техници. Сега обикалят насам-натам без никакви ограничения. Смахнати. Не са били интернирани като военнопленници и, доколкото Марви знае, дори не били разоръжени. — Като че ли не ни стигат ядовете с руснаците, жабарите и лимоните[615], оп-па-а, хей, извинявай, приятел. Сега вече имаме не просто негри, а германски негри. Егати! В Деня на Победата, където видиш ракета, около тея все негра се мотаеха. Разчетите на батареите обаче не бяха изцяло буги-вуги, негърски. Даже и немчугите не могат да бъдат чак толкова гламави! Една батарея, това са 81 души, плюс цялата артилерийска поддръжка, плюс управление на изстрелването, енергообезпечение, гориво, топография, ами че това ще направи цяла тълпа чернилки на едно място. Но все още ли са разпръснати, както преди? Успееш ли да разбереш това и джакпотът ти е в кърпа вързан. Защото направят ли те сборище, ’ного яко ще ни се стъжни живота! Поне две дузини негра в онзи вагон, ето там, гледай. И-и-и пътуват за Нордхаузен, приятелче! — на всяка дума един дебел пръст го ръчка в гърдите. — ’Кво ше кажеш, а? ’Кво кроят, според теб? Знаеш ли ’кво мисля? Те имат план. Да. Чини ми се да е свързан с ракетите. Не ме питай как съм го разбрал, просто го чувствам ей тука, със сърцето. И-и-и щ’и кажа, това е ужа-а-а-сно опасно. Не можеш да им имаш доверие. С ракетите ли? Те са детинска раса. Мозъците им са по-малки.

— Но търпението ни — отбелязва спокоен глас от тъмнината, — нашето търпение е огромно, макар и не безгранично. — С тези думи един висок африканец с брадичка „катинарче“ пристъпва и сграбчва тлъстия американец, който едва успява късичко да изкрещи, преди да бъде изхвърлен от вагона. Слотроп и африканецът гледат как майорът се търкаля по отдалечаващия се назад насип, размахва крака и ръце, и изчезва от погледа. Планинските склонове са плътно покрити с ели. Над един назъбен хребет е изплувал полумесецът на луната.

Човекът се представя на английски език като полковник Енциан от Черната Команда. Извинява се за проявата на невъздържаност, забелязва лентата на ръкава на Слотроп, отказва да даде интервю, още преди Слотроп да е отворил уста.

— Няма никаква история. Ние сме разселници, както всички други.

— Майорът изглеждаше притеснен от факта, че вие пътувате за Нордхаузен.

— Марви определено ще ни досажда. Но все пак не представлява такъв проблем както… — Вглежда се в Слотроп. — Хммм. Наистина ли сте военен кореспондент?

— Не.

— На свободна практика ли сте?

— Не съм много сигурен за „свободната“, полковник.

— Но вие сте свободен. Всички ние сме свободни. Ще видите. Скоро. — Отдръпва се назад по гръбнака на вагона и по немски маха с ръка на прощаване. — Скоро…

Слотроп седи на покрива и разтърква босите си крака. Приятел? Добро предзнаменование? Чернокожи ракетчици? Що за шантава история?

Хей, добр’утро банда,

да започваме с гръм и трясък

сбогом Втора-а-а Световна-а-а Война-а-а!

Няма вече битки и животът е разкош

И аз ви нося слънцето тук —

Хей германецо Херман

Не се коркай, не се шашкай,

Знай, че се връщаш навеки у дома

А, тук в Града на Ракетите Адски

Няма мръщене, няма докачени (хора),

И всеки ден е прекрасен

(Не се вайкай Вилхелмина!)

Дерзай, чудесен де-е-н ти жела-а-а-я-я!

Утро в Нордхаузен: ливадата е зелена салата накъдрена от дъждовните капки. Всичко е измито, свежо. Гърбицата на планинската верига Харц огражда изцяло града и тъмните й склонове са обрасли до върховете с брада от смърчове, ели и борики. Къщи с високи двукрили покриви, големи локви отразяващи небето, кални улици, американски и руски войници влизат и излизат от кръчми и временни лавки, всички с пистолети на кръста. Петниста светлина блика от клиновидни просеки и ливади по планинските склонове и дъждовните облаци се разпръсват над Тюрингия. Продрани облаци забулват и разкриват накацали високо над града замъци. Късокраки и широкогърдести престарели коне с мръсни буцести колена теглят от лозетата към кръчмите отрупани с бъчви каруци, опъват шии от скованите с вериги двойни яреми и тежките им подкови изхвърлят цветя от кал при всяка мокро плякаща стъпка.

Слотроп навлиза в район, където всички къщи са останали без покриви. Старци в черно сноват като прилепи между стените. Всички магазини и жилища отдавна са претарашени от бившите концлагеристи, освободени от лагера „Дора“[616]. Много от тези педали все още са тук, с кошници и значки „175“[617] на показ, и гледат влажно-жадно от входовете. От избития еркерен прозорец на магазин за дамски дрехи, в сумрака зад един легнал гипсов манекен, плешив, изтегнат в цял ръст и вдигнати към небето ръце с леко свити пръсти около букети или коктейлни чаши, които никога повече няма да държат, до Слотроп долита песента на момиче. Акомпанира си на балалайка. Една от онези тъжни мелодийки с типично парижка тоналност в такт ¾:

Любовта никога не си отива

Никога не умира съвсем

Винаги някакъв спомен

Ни поднася тъжна изненада.

Ти ме напусна И от теб

Остана Само роза една

Която открих между

Страниците на моя Часослов…

Макар сега да е друга година

Макар и аз да съм друга

Под розата една сълза съхне

Под зелената моя липа…

Любовта никога няма си отиде

Ако е истинска тя

Ще се завръща тя и денем и нощем

Нежна и свежа и млада

Като листата на липата

Любов, която оставих завинаги при теб

Името й, както се оказва, е Гели Трипинг, а балалайката е собственост на Чичерин, офицер от съветското разузнаване. Гели също му принадлежи, във всеки случай от време на време. Изглежда този Чичерин поддържа харем, момиче във всяко ракетно градче на Зоната. Да-а, още един ракетен маниак. Слотроп се чувства като на екскурзия.

Гели разказва за нейния младеж. Двамата седят в стая без покрив и пият светло вино известно тук като „Нордхойзер Шатензафт“[618]. Над главите им, излетели с лупинги от гнездата си високо в планинските замъци и долу в градските развалини, черни птици с жълти клюнове кръжат в небето, осветени от слънцето. Някъде далеч, може би на пазарния площад, цяла автоколона камиони стои с включени на празен ход двигатели и вонята на отработени газове залива лабиринта от стени, където пълзи мъх, процежда се вода, хлебарки щъкат за плячка, стени, които така разсейват бученето на моторите, че то сякаш идва от всички посоки.

Тя е слаба, малко непохватна, много млада. В очите й не се забелязва никакъв признак на опустошение, сякаш е прекарала цялата Война подслонена, в безопасност, спокойно и си е играла с горски животинки някъде в тила. Песента, признава тя с въздишка, е в по голямата си част самозалъгвания, напразни блянове.

— Щом го няма, значи го няма. Когато ти влезе, бях почти готова да помисля, че това е Чичерин.

— Не. Аз съм просто един усърден репортер и това е всичко. Никакви ракети, никакви хареми.

— Такава е уговорката — пояснява тя — Всичко е толкова неорганизирано тук. Трябва да има уговорки. Ще видиш.

И той ще се убеди — ще стане очевидец на хиляди споразумения, за топлина, любов, храна, обикновено придвижване по пътища, канали и жп линии. Даже Г-5[619], който изживява мечтата си да бъде единствената форма на управление в Германия сега, по своето същество е само уговорка да бъде победител. Не повече или по-малко действителна от всички онези други толкова потайни, мълчаливи и загубени за Историята. Слотроп, макар и още да не го знае, представлява една държава, не по малко легитимна от която и да е друга в Зоната понастоящем. Това не е параноя. Просто така стоят нещата. Временни съглашения, сключени и разтрогнати. Двамата с Гели стигат до тяхното споразумение, прикривани от окупирани улици с останките от стени, в старо легло с колони срещу потъмняло трюмо. През несъществуващия покрив е видна извисена дълга гориста планинска верига. Виненият дъх на Гели, гнездата от мъх под мишниците й, бедрата й, гъвкави като брулени от вятър фиданки. Слотроп едва успява да проникне в нея и тя вече се празни, цялото й лице е обхванато недвусмислено и трогателно от разгара на фантазията за Чичерин. Което подразва Слотроп, ала не му пречи да се изпразни.

Глупостите започват веднага щом той омеква, забавни въпроси, например: какво е било подметнато, така че освен мен никой да не доближава Гели? Или: напомня ли й нещо в мен за Чичерин, и ако да, какво? А и къде е този Чичерин сега? Слотроп задрямва, пробуждат го устните й, пръстите й, влажните й нозе, които се плъзгат по неговите. Слънцето подскача през техния сектор от небето, бива затъмнено от гърда, отразява се от нейните детски очи… после облаци, дъжд и тя опъва зелен брезент с пришити лично от нея пискюли в някакво подобие на балдахин… дъждът се стича по пискюлите, студен и шумен. Нощ. Тя го храни със задушено зеле с древна лъжица с герб. Пият още от същото вино. Сенките са оцветени в меко синьо-зелено. Дъждът е спрял. Някъде деца подритват празна тенекия от бензин по паважа.

Нещо се спуска от небето: нокти дращят по брезентовия балдахин.

— Какво е това? — още не напълно събуден, а и тя пак е издърпала завивката, стига де, Гели…

— Моят бухал — пояснява Гели. — Вернер. Liebchen[620] в горното чекмедже на бюфетчето има десертно блокче. Нещо против да го нахраниш?

Liebchen, и още как. Олюлявайки се Слотроп излиза от леглото, за първи път през този ден във вертикално положение, изважда едно „Бейби Рут“[621] от опаковката, прокашля се, решава да не я пита откъде и как се е сдобила с него, защото и без това знае, и хвърля десертчето на брезента за въпросния Вернер. Скоро, легнали отново заедно, двамата чуват хрускане на фъстъци и потракване на клюн.

— Десертни блокчета — мърмори Слотроп — Какво му става? Не знаеш ли, че той трябва да лови живи мишки или разни такива? Превърнала си го в домашен бухал.

— Ти самият си доста мързелив. — Детски пръстчета шават по ребрата му.

— Ами, сигурно… престани… обзалагам се, че на твоя Чичерин не му се налага да става специално, за да храни този бухал.

Охлаждането настъпва веднага в нея, ръката й спира там, където е.

— Той обича Чичерин. Изобщо не идва да се храни, ако го няма Чичерин.

Сега е ред на Слотроп да охладнее. И по-точно, да се смрази.

— А-а-а, да не би да искаш да кажеш, че всъщност Чичерин е, а-а-а…

— Трябваше да бъде тук — въздиша тя.

— Така ли? Кога?

— Тази сутрин. Закъснява. Случва се.

Слотроп изскача моментално от леглото и с увиснал хуй прекосява стаята, един чорап вече обут, другият захапан, главата пъхната в ръкава на долната риза, ципът на панталоните заяжда, крещи мамицата му.

— Моят храбър англичанин — проточва тя.

— Защо не ми каза по-рано, а Гели?

— О, връщай се. Нощ е сега, той е някъде с жена. Чичерин не може да спи сам.

— Надявам се, че ти можеш.

— Ш-ш-ш-т. Ела тук. Няма да излизаш навън бос. Ще ти дам старите му ботуши и ще ти кажа всички негови тайни.

— Тайни ли? — Внимавай, Слотроп. — Защо ми е да ги знам…

— Ти не си военен кореспондент.

— Защо всеки ми повтаря това? Никой не ми вярва. Естествено, че съм военен кореспондент. — Разклаща наръкавната лента към нея. — Не можеш ли да четеш? Пише „Военен кореспондент“. Даже и мустаци имам, нали? Съвсем като онзи Ърнест Хемингуей.

— О, така ли? В такъв случай предполагам, че не търсиш Ракета Номер 00000, в края на краищата. Какви ли не глупости си въобразявам. Извинявай.

Егати ужаса, ще изчезвам оттук, мисли Слотроп, и това ако не е изнудване, здраве му кажи. Може ли някой друг да се интересува от единствената от всичките 6000 ракети, на която е монтирано устройството с „Имиполекс Г“?

— А сигурно и хич не ти пука за „Черния Агрегат“ — продължава тя. Да, тя продължава.

— За кое?

— Наричаха го също „Ч-Агрегат“.

Следващият висш агрегат, забрави ли, Слотроп? Вернер буха горе от балдахина. Положително сигнализира на онзи Чичерин.

Параноиците са такива (Притча 5) не защото са параноици, а понеже всекидневно и напълно съзнателно изпадат, шибаните му загубеняци, в параноични ситуации.

— За Бога, как, защо и откъде — демонстративно старателно отваря нова бутилка „Нордхойзер Шатензафт“, пук-к-к, и с докрай изопнати и кънтящи вътрешности изиграва вероятно най-удачната според възможностите си имитация на Кари Грант[622], изискано пълни отново чашите, подава й една, — такова мило, младо същество като теб, може да знае нещо за ракети и агре-гати?

— Чета пощата на Вацлав — сякаш това е глупав въпрос, какъвто наистина е.

— Не трябва да дърдориш така със случайни непознати хора. Ако той разбере, ще те убие.

— Ти ми харесваш. Харесва ми интригата. Обичам да играя.

— А може би ти е доставя удоволствие да забъркваш хората в неприятности.

— Така е. — С издадена напред долна устна.

— Хубаво. Давай сега, разкажи ми. Обаче не съм сигурен дали вестник „Гардиан“ изобщо ще прояви интерес. Моите редактори наистина са ограничени и тесногръди хора.

— Веднъж позирах за емблема на ракета. — Кожата на малките й гърди настръхва. — Може и да си я виждал. Красива млада вещица възседнала А4. Нарамила непотребната метла. Избраха ме за Любимката на Art. Abt. (mot) 485[623].

— Истинска вещица ли си?

— Мисля, че имам известни склонности. А ти изкачвал ли си Брокен[624]?

— Всъщност, току-що пристигнах в този град.

— Откакто ми дойде първия мензис, на всяка Валпургиева нощ съм била там горе. Ще те заведа, ако искаш.

— Разкажи ми за това, този „Черен Агрегат“.

— Мислех, че не те интересува.

— Откъде да знам дали ме интересува или не, щом дори не съм наясно от какво трябва или не трябва да се интересувам?

— Трябва да си кореспондент. Имаш дар слово.

Чичерин връхлита през прозореца и „наганът“ в ръката му бълва огън. Чичерин каца с парашут и поваля Слотроп с един джудистки удар. Чичерин нагазва с танк „Йосиф Сталин“ в стаята и гръмва Слотроп със 76-милиметров снаряд. Благодаря, че го задържа, Liebchen, той беше шпионин, е, всичко най-хубаво, аз заминавам в Пенемюнде при една зряла полякиня с цици като ванилов сладолед, все някога ще намина и при теб.

— Мисля, че става време да тръгвам — отбелязва Слотроп. — Трябва да сложа нова лента на пишещата машина, да подостря моливите, ти знаеш как е…

— Казах ти, че той няма да бъде тук тази нощ.

— Защо? Отишъл е да търси онзи Черен Агрегат, а?

— Не. Той не е чул последните новости. Известието от Шчечин пристигна вчера.

— Нешифровано, разбира се.

— Защо не?

— Едва ли е толкова важно.

— Обявен е за продан.

— Известието ли?

— „Черният Агрегат“, досадник такъв. Един човек в Свинемюнде може да го достави. Половин милион швейцарски франка, ако искаш да го купиш. Той чака всеки ден до обед на „стъргалото“ Щранд. Ще бъде с бял костюм.

Така значи, а?

— Блоджет Уаксуинг.

— Не пишеше никакво име. Но смятам, че не е Уаксуинг. Той се навърта предимно около Средиземноморието.

— Ти май доста шаваш насам-натам.

— Уаксуинг вече е легенда в Зоната. А също и Чичерин. Доколкото знам и ти също. Как се казваш?

— Кари Грант. Ге-ли, Ге-ли, Ге-ли… Слушай, Свинемюнде не е ли в съветската зона?

— Говориш като немец. Зарежи ги границите засега. Зарежи подразделенията. Те не съществуват.

— Има войници.

— Прав си. — Взира се в него. — Но това е нещо различно.

— Аха-а.

— Ще се ориентираш и ще свикнеш. Всичко е отменено. Вацлав нарича това положение „междуцарствие“. Трябва само да се отпуснеш и да плаваш по течението.

— Сега ще отплавам оттук, малката. Благодаря за информацията и Скъфлинг ти сваля шапка…

— Остани, моля те. — Свита на леглото, очите й аха-аха да прелеят от сълзи. О, по дяволите, Слотроп, голям си загубеняк, но тя е просто една малко момиче… — Ела тук…

Обаче още в минутата, когато Слотроп й го пъха, тя се превръща в злобно и леко откачено същество, дере краката, раменете и гъза му с изгризаните и остри като трион нокти. Деликатният Слотроп опитва да забави празненето, докато тя не бъде готова, когато изведнъж нещо тежко, пернато и много остро тупва на кръста му и отскача, като по този начин го възпламенява, а както се оказва и Гели също ЗОННГГГ! иииииихх… о, ах, фууу. Плясък на крила и Вернер — защото това е той — се издига в мрака.

— Д’ейба идиотската птица! — крещи Слотроп. — Само да опита още веднъж, ще му натикам едно „Бейби Рут“ право в гъза, мамицата му. — Това е заговор, заговор, това е павловистко задействане на условен рефлекс! или нещо подобно. — Чичерин го е обучил да се нахвърля така, нали?

— Не позна! Лично аз го тренирах да прави така. — Тя му се усмихва като четиригодишно момиченце, толкова щастливо и неспособно да скрие каквото и да е, че Слотроп решава занапред да вярва на всяка нейна дума.

— Ти си вещица. — Какъвто е параноик, той се изпъва уютно под завивката до дългокраката магьосница, пали цигара и без да обръща внимание на безкрайната върволица от Чичериновци прескачащи непокритите стени с арсенали от бедствия, предназначени изключително за него, след малко дори се унася в сън в голите й обятия.

□ □ □ □ □ □ □ □

Разсъмване като извадено от комикс, неистово синьо небе с ярко розови облаци. Калта по паветата е толкова гладка, че отразява светлината, все едно вървиш не по улици, а по тези дълги раирани парчета сурово месо, джолан от върколак, бут от Звяр. Чичерин има големи стъпала. Наложи се Гели да напъха парцали от една стара риза в бомбетата на ботушите, за да станат по мярка на Слотроп. Отскачайки непрекъснато назад и встрани заради джипове, огромни камиони и руснаци яхнали коне, той най-после успява да спре един 18-годишен американски лейтенант със сив много очукан щабен „мерцедес“. С усещането, че е атакуван, Слотроп размахва мустаци и сочи демонстративно лентата на ръкава си. Слънцето вече е топло. От планините полъхва боров аромат. Лейтенантчето-шофьор е от танковата рота, която охранява „Мителверке“ и смята, че Слотроп ще влезе безпроблемно там. Английската ГИОП[625] е дошла и си е отишла. Сега американските артилерийско-технически части са плътно заети с опаковането и изпращането на детайли и инструменти за сто А 4. Суматохата е голяма.

— Опитваме да експедираме всичко, преди да дойдат руснаците, за да поемат завода. — Междуцарствие. Ежедневно идват всякакви цивилни и бюрократи, туристи на високо ниво, да зяпат и да ахкат-охкат. — Май че никой не ги е виждал толкова отблизо преди. Не знам какво става. Като публика на бурлеска. Нищо не правят, само идват да гледат. Повечето от тях са с фотоапарати. Забелязах, че вие не носите. Ако се интересувате, на главния вход можете да вземете под наем.

Поредната суетня. Готвачът „Жълтия“ Джеймс се е сдобил с чудесна вагонетчица за сандвичи и гласът му кънти из тунелите: „Елате, вземете си! Горещи, студени и сосът капе от тях!“ И след още пет минути очилата на половината от тези мляскащи глупаци ще бъдат изпоцапани с мазнина. Ротният паразит и муфтаджия Ник Де Профундис се е преоблякъл в телефонната кабина, изненадва всички с преобразяването си в енергичен бизнесмен и продава сувенири от А 4: дребни детайлчета за окачване към ключодържатели, щипки за банкноти, или декоративни игли и брошки за гаджето там в Америка, месингови смесителни чашки на дюзички от горивната камера, лагери от сервомеханизма, и тази седмица най-модните изделия изглежда са изящните смесителни диоди тип желъд SA 100, отмъкнати от радиолокационното насочване „Телефункен“ и дори още по-редките диоди SA 102s, които естествено са на по-високи цени[626]. А „Микро“ Греъм е пуснал дълги бакенбарди, спотайва се из тунелите, където блуждаят лутат наивните посетители и:

— Пссст.

— Какво пссст?

— Нищо. Остави.

— Е, сега вече ми стана интересно.

— Помислих си, че ми изглеждаш готин човек. На екскурзионна обиколка ли?

— От-от-отделих се само за секунда. Връщам се веднага, наистина.

— Скучничко ти се струва, нали? — Ласкателният Микро приближава мишената си. — Не се ли питаш понякога: „Какво в действителност е ставало тук?“?

Посетителят, готов да профука екстравагантно високи суми, рядко бива разочарован. Микро знае тайните вратички за скални коридори, които водят към „Дора“, концлагерът близо до „Мителверке“. Всеки екскурзиант от групата получава персонален електрически фенер. Следва бърз, основен инструктаж как да реагират ако видят мъртъвци.

— Не забравяйте, че те винаги са били в отбранително положение тук, малтретирани. Когато американците освободиха „Дора“, оцелелите лагеристи се развилняха из материалната база, грабеха, тъпчеха се с храна, пиеха до припадък, повръщаха. За други Смъртта настъпи като американската армия и ги освободи духовно. Ето защо сега те вероятно са в период на духовно буйство. Така че бъдете внимателни в мислите и изводите си. Използвайте вашето естествено душевно равновесие против тях. Не забравяйте, че ще ви атакуват когато тяхното душевно равновесие е нарушено.

Популярна атракция е гардеробът с елегантни космически костюми на Raumwaffe[627], проектирани от знаменития берлински военен моден дизайнер Хайни. Облеклата не просто са достатъчно силно въздействащи и направо поразителни, за да изпълнят с трепет даже непълнолетните актриси от космическата оперета, чак до ноктите на краката им, където пробягват причудливо оцветени телевизионни кадри, но Хайни дори е помислил за копринените униформи на забавните Космически Жокейчета (Raum-Jockeier) с техните електрически бичове, които в един прекрасен ден ще полетят отвъд светлинната бариера на Ракетното Градче, яхнали „коне“ от полиран метеорит, до един с идентични стилизирани муцуни (висококонтрастен идеализиран образ на преследващия те кон, с пределно ясно очертани обезумели очи, зъби, тъмно петно под задницата му…) и реактивни газове излитащи с пърдене от подопашните им отвърстия — маловръстните прими награждават с хорово кискане този непристоен клозетен момент, сияйно-лъчезарни с едва доловима въздишка и грациозни бавни подскоци демонстрират окичилите ги флуоресцентни пластмаси и под съпровода на стържещ леко дисонантен хорал, загатнат с вихреното безмълвие на лица и голи лопатки, тъй космично-виенски изопнати, толкова изтощени от Утрешния Ден, отново се присъединяват към Валса, удивително задружния Валс на Бъдещето…

А сега… Космическите Шлемове! Първоначално може да изпитате леко смущение, когато забележите, че наглед те са като изработени от черепи. Във всеки случай куполът на този неприятен на вид оглавник явно е череп на някакъв хуманоид, но увеличен… Вероятно под тази планина някога са живели Титани и черепите им са били събирани като гигантски гъби. Очните кухини са запълнени с кварцови лещи. Има възможност там да бъдат вместени филтри. Носовата кост и горния ред зъби са заменени с метален дихателен апарат с множество канали и решетчици. Малко по-високо, в симетрична хармония с челюстта има надградена част, издадена напред в черна предопределеност, практически лицев бандаж от желязо и ебонит, навярно вместяващ радиопредавател. За няколко допълнителни марки ти позволяват да нахлузиш един шлем. Озовеш ли се веднъж в тези жълти пещери, когато гледаш навън през очните кухини с неутрална плътност и чуваш своето съскащо дихание из черепните кости, това, което си приемал за душевно равновесие, едва ли ще ти помогне. Секторът, където бе разквартирувана Черната Команда, вече не е занимателна филмова сказка за приспособяващи се към XXІ век диваци. Кратуните за мляко изглеждат като изработени от някаква пластмаса[628]. На мястото, където според преданието Енциан е изпитал Просветление, при полюция вдъхновена от сън за съвкупление с грациозна бяла ракета, е останало тъмно, като по чудо все още влажно петно и миризма, за която се предполага, че е на сперма, но всъщност повече наподобява на сапун или белина. Картините по стените губят замислената и търсена примитивна простота и неподправеност, и добиват примитивна пространственост, дълбочина и колорит, всъщност превръщат се в диорами на темата „Обещание за Космически Пътешествия“. Зрелището, пределно ясно осветено от съскаща и воняща като лошия дъх на близък познат карбидна лампа, привлича и задържа погледа. След няколко минути става възможно да бъде различено известно движение там долу, дори при обозначените от мащабите огромни разстояния: да, ние висим на последното деление на нашата траектория преди Ракетното Градче, оставили зад себе си една трудна нощ на магнитни бури, а вихровите потоци продължават да блещукат и трептят през цялата наша стомана като дъждовни капки прилепнали към прозорците на кола… да, това е Град: ехтят недоумяващи възгласи „Пресвета Дево Марийо!“, „Ебати!“, „Не мо’е да бъде!“, а ние се тълпим около прозореца с форма на цвете в това подземие от сол[629]… Интересно, симетриите пред нас изобщо не са онези, които сме били програмирани да очакваме, няма ги стабилизиращите ребра, обтекаемите ъгли, пилоните или стереометриите на официалната представа, които са останали за боязливите скучни туристи някъде там из номерираните тунели. Не, това Ракетно Градче озарено в ярко бяло на фона на спокойния космически полумрак, е построено целенасочено така, че да Избягва Симетрията, да Позволява Сложността, да Вселява Ужас (от Встъплението към Параграфите за Недопустимост на Машинациите и Заговорите), обаче на туристите им се налага да съпоставят вида му с нещата, които помнят от своето време и планета — чак до разбитата в мивката винена бутилка, осилестите борове изпреварили с хилядолетия Смъртта[630], изоставените преди много години бетонни шосета, фризурите от края на 1930-те, индоловите молекули и особено полимеризираните индоли, както в „Имиполекс Г“…

Момент — кой от тях мислеше това? Контрольори, засечете го, по-бързо…

Но мишената се изплъзва.

— Там долу вътре си имат тяхна охрана — обяснява младият лейтенант на Слотроп. — Ние тук сме само външен наземен караул. Отговорността ни приключва до Тунел Номер Две, Енергообезпечаване и Осветление. По-лека служба от нашата няма да намериш. — Животът е хубав и никой не очаква предислоциране. Фройлайни колкото щеш, за ебане, за готвене, за пране. Той може да уреди Слотроп за шампанско, кожи, фотоапарати, цигари… Не е нужно човек да се интересува само от ракети, нали, това е откачена работа. Прав е.

Един от най-сладките плодове на победата, след съня и плячкосването, трябва да е възможността да пренебрегваш знаците „паркирането забранено“. Градът е осеян със зачертани Р-та в кръгове, заковани по дървета, окачени на греди, но когато очуканият „мерцедес“ пристига, входовете на главния тунел вече са почти изцяло блокирани.

— Мамка му! — крещи младият танкист, изключва мотора и оставя „бавареца“ паркиран под много странен ъгъл на широката кална площадка. А също оставя и ключовете на таблото. Слотроп привиква да забелязва такива неща…

Входът на тунела е оформен като парабола. Личи стилът на Алберт Шпеер. Във всеки случай през 1930-те някой явно много си е падал по параболите, а по онова време Алберт Шпеер отговарял за Новата Германска Архитектура и после станал министър на снабдяването (с муниции) и формално главен купувач на А4. Тази парабола тук е плод на вдъхновението на Етцел Йолш, ученик на Шпеер. Той обърнал внимание на параболичната форма по надлези на аутобани, стадиони, и т.н., и решил, че това е възможно най-съвременното нещо, което е виждал. Можете да си представите удивлението му, когато узнал, че параболата също представлява предвидената пространствена траектория на ракетата. (В действителност Йолш се бил изразил така: „О, това е много хубаво.“) Майка му го била кръстила в чест на хунския вожд Атила и никой не бе изяснил защо. Неговата парабола е с висок горен етаж, под който минава жп линията и стоманата навлиза в сенките. Закованият платнен камуфлаж се извива по краищата. Планината се отдалечава полегато нагоре, тук-там сред храстите и дърветата на повърхността излизат скали.

Слотроп предявява неговия супер-дупер пропуск от ВКСЕК, подписан от Айк[631] и, още по-автентично, даже от полковника командващ от Париж американската „Специална Мисия Фау-2“[632]. Изглежда ІІ рота от 47-ми бронепехотен батальон на 5-та бронетанкова дивизия[633] изпълнява някакви други задачи плюс охраната на обекта. Свиване на раменете и Слотроп е пуснат вътре. Тук много хора се мотаят насам-натам, говорят провлечено, подхвърлят груби селяшки шеги. Някои сигурно чоплят носовете си. След два дни Слотроп ще открие върху пропуска си парченце изсъхнал сопол, кафявата кристална виза за Нордхаузен.

Навътре покрай беловърхите стражеви кули. Трансформатори жужат в пролетната утрин. Някъде подрънкват вериги и се отваря заден капак на камион. Бабунките и калните купчинки между коловозите вече се разсъхват от слънцето, изсветляват и се ронят. Наблизо гръмко прозяване и протягане на пробудилата се локомотивна свирка цепи въздуха. Навътре покрай купчина блестящи на дневната светлина метални кълба, на която е окачена чудновата табелка МОЛИМ НЕ СТИСКАЙТЕ — КИСЛОРОДЕН АГРЕГАТ, НАЛИ? докога, докога ще съсипвате тая страна… Навътре под парабола и притча, право навътре в планината, без слънце, навътре в студа, в тъмнината и продължителните отзвуци на „Мителверке“.

Съществува едно сравнително често срещано психическо разстройство, известно като Танхойзеризъм[634]. На някои от нас им е приятно да бъдат откарвани под планината и то не винаги с похотливи очаквания — Венера, фрау Холда и предлаганите от нея сексуални удоволствия — не, всъщност повечето идват заради тези по-малки от нас същества, гномовете, заради гробовното проточване на времето покрай вашите закачулени разходки тук долу, тихо през километрично дълги дворове, без опасения, че ще се заблудите… никой не гледа, никой не припира да ви съди… далеч от хорските погледи… даже и минезингерите имат нужда от усамотение от време на време… продължителни разходки на закрито в облачните дни… уютът на затвореното пространство, където всички са в пълно единомислие относно Смъртта.

Слотроп познава това място. Не толкова от картите, които му се бе налагало да изучава в казиното, а по-скоро като човек знаещ, че има някой там…

Заводските генератори продължават да произвеждат електричество. Тук-там някоя гола крушка издълбава светъл участък. Както тъмнината подобно на мрамор бива добивана и транспортирана от едно място на друго, така и електрическата крушка представлява длетото носещо избавление на мрака от собствената му бездейност и се е превърнала в една от най-великите тайни икони на Смирението, пренебрегнатите от Бог и История множества. Когато бившите концлагеристи от „Дора“ се развилняват, от ракетния завод първо изчезват електрическите крушки: още преди храната, още преди да бъде оплячкосано доставящото удоволствие и разтуха съдържание на медицинските шкафове и болничната аптека в тунел №1, именно уязвимите, чупливи и лишени от фасонки (в Германия думата за електрическа фасонка означава и майка, т.е. осиротели също) идоли е трябвало да завладеят „освободените“…

Първичният план на завода бил още едно вдъхновение за Етцел Йолш, нацистко вдъхновение подобно на параболата, но също отново един символ на Ракетата. Представете си буквите SS всяка от тях леко удължена. Това са издълбаните на близо два километра навътре в планината два главни тунела. Или си представете полегнала на земята леко S-образно извита стълба: 44 радиални тунела свързващи двата главни. Там, където тунелите достигат максимална дълбочина, отгоре натискат стотина метра скали.

Но контурите всъщност са нещо повече от издължени SS. Един ден чиракът Хупла дотичва при архитекта.

— Маестро! — вика младежът. — Маестро! — По това време Йолш живее в „Мителверке“ в изолирана от завода квартира, долу сред четири-пет частни тунелни отклонения, които не са отбелязани на никоя карта на обекта. Той е завладян от грандиозното видение какъв би трябвало да бъде животът на един архитект тук долу, и настоява всички помощници да го титулуват „Маестро“. И това не е единственото му чудачество. Последните три проекта, които бе предложил на фюрера визуално изглеждат превъзходно, великолепна новогерманска архитектура, с незначителната подробност, че нито едно от тези здания не може да се задържи изправено. Имат напълно нормален вид, но са проектирани така, че, скоро след зачукването на последния нит и свалянето на кофража от новоиздигнатата алегорична статуя, да падат като шишковци в операта задрямващи в нечия скут. Такъв е проблемът със „самоубийствения импулс“ на Йолш, както го наричат младите помощници: въпросното стремление е повод за много клюки във войнишката лавка и край самоварите за кафе на унилите каменни товарни рампи… Слънцето отдавна е залязло, на всяко бюро в тази сводеста почти външна ниша има включена лампа. Тук седят нощем гномовете и само техните лампи светят условно, едва-едва… толкова лесно всичко може да потъне в мрак още в следващата секунда… Всеки гном работи застанал пред своята чертожна дъска. Работят до късно. Има поставени срокове и не е ясно дали работят извънредно, за да се вместят в тях или вече са ги изтървали и са наказани да висят тук. Чува се как Етцел Йолш пее в своя кабинет. Просташки вулгарни кръчмарски песни. Сега Йолш запалва пура. И той и току-що е дотичалият гном, чиракът Хупла, знаят, че пурата е гърмяща, оставена в неговия овлажнител като революционен жест от личности неизвестни и толкова безсилни, че тяхната анонимност е без значение… — Почакайте, Маестро, не я палете! Моля ви Маестро, угасете я. Това е избухлива пура!

— Хупла, премини към информацията, която насърчи това твое грубо нахлуване.

— Но…

— Хупла… — издухвайки уверени кълба дим.

— Маестро, става… става дума за формата на тукашните тунели.

— Няма място за страх, Хупла, проектът ми се основава на двойната светкавица… емблемата на SS.

— Но също и знакът за двоен интеграл! Вие знаехте ли това?

— А, да: Summe, Summe, както е казал Лайбниц[635]. Е, не е ли това…

БАМ.

Хубаво. Обаче геният на Етцел Йолш щеше да се окаже фатално възприемчив към художествените образи свързани с Ракетата. В статичното пространство на архитекта в началото на своята кариера той вероятно е използвал от време на време двоен интеграл за изчисляването на обеми под повърхности, чиито уравнения са били известни — рудни залежи с неправилна форма, моменти, центрове на тежестта. Но той от много години не беше се занимавал с такива основни неща. Пресмятанията, които прави в последно време са предимно свързани с марки и пфениги, а не с функции на идеалистични r и θ, или наивни x и y… Но в динамичното пространство на живата Ракета, двойният интеграл има различно значение. В случая интегрирането, тоест обединението, означава да функционираш при такава скорост на промяна, при която времето отпада: промяната е спряна… „Метри в секунда“ ще се интегрират до „метри“. Движещият се обект е замрял в пространството, за да се превърне в архитектура, извън времето. Изобщо не е бил изстрелян. Никога няма да падне.

Ето какво е станало при насочването: магнитно поле задържа в централно положение едно малко махало. При изстрелването в резултат от гравитационното притегляне при ускорението, махалото се измества от центъра назад към опашката. То е свързано с една индукционна бобина. Когато тя пресича магнитното поле, през нея преминава електрически ток. Докато махалото е отклонено от центъра поради ускорението при изстрелването, токът ще бъде по-силен колкото по-голямо е ускорението. По този начин Ракетата, в нейната страна на полета, първа усеща ускорението. Проследяващите я хора възприемат първо нейното положение или разстоянието до нея. За да премине от ускорение към разстояние, Ракетата трябва да се интегрира двукратно, — необходими са подвижна бобина, трансформатори, електролитна клетка, диоден мост, един тетрод (допълнителна решетка предпазваща капацитивната връзка вътре в тръбата), с други думи заплетен танц на заложените в проекта предпазни мерки[636], за да стигне до това, което човешкото око вижда най-първо — разстоянието по протежение на траекторията на полета.

Отново тази обратна симетрия, пропусната от Пойнтсман, но забелязана от Катье. „Свой самостоятелен живот“, бе казала тя. Слотроп помни нейната неохотна усмивка, средиземноморския следобед, нагънатото парченце кора от евкалипт, същото розово на отслабващата светлина, като панталоните на американския офицер, които Слотроп бе обувал веднъж доста отдавна, и острата кисела миризма на листата… Постъпвайки в бобината, електрически ток минава през резисторен мост и зарежда един кондензатор. Зарядът е времеви интеграл на електрическия ток протичащ през бобината и резисторния мост. Усъвършенстван вариант на това тъй наречено „IG-насочване“[637] преминава двойно интегриране, така че зарядът събран върху едната пластина на кондензатора нараства право пропорционално на изминатото от Ракетата разстояние. Преди изстрелването, другата пластина на кондензатора бива заредена до ниво съответстващо на разстоянието до определена точка в пространството. Ако тук и в този момент бъде изключено подаването на гориво, Ракетата ще продължи и ще удари на около един километър източно от гара „Уотърлу“. В мига, когато кумулираният по време на полета заряд (BiL) се приравнява на предварително зададения на другата пластина заряд (AiL), кондензаторът се изпразва. Превключвателят се затваря, подаването на гориво спира, изгарянето е прекратено. Ракетата е оставена сама на себе си.

Това е едно от възможните логични обяснения за контура на тунелите тук долу в „Мителверке“. Друго обяснение може да бъде древната руна, обозначаваща тисово дърво, или Смърт[638]. В подсъзнанието на Етцел Йолш двойният интеграл символизира метода за откриване на скрити центрове, неизвестни инерции, сякаш в полумрака за него са били оставени монолити, зарязани от някаква изопачена представа за „Цивилизация“, където хората, отново фалшива представа за „Народ“, се трупат по стадиони, в чиито ъгли стърчат десетметрови бетонни орли, където птици не летят, където въображаеми средоточия дълбоко навътре в масивно-твърдата предопределеност на камъка не биват приемани като „сърце“, „слънчев сплит“, „съзнание“, (тук с напредването на списъка говорещият глас става все по-ироничен, стига почти до сълзи, съвсем не театрални…), „Светилище“, „мечта за движение“, „мехур на вечното настояще“, или „сивото величие на Притеглянето сред натрупването на живия камък“. Не, нито едно от гореизброените, а само като точка в пространството, премерено застинала точка, където горенето трябва бъде преустановено, ракетата изобщо не е била изстреляна, никога няма да падне. А каква е конкретната форма, чийто център на тежестта представлява Точката на Прекратяване на Горенето? Откажете се от предположението за неограничен брой възможни форми. Има само една. Най-вероятно това е допирната точка между две различни последователности на нещата. Всяка ракетна площадка има своя индивидуална Точка на Прекратяване на Горенето. Всички те все още висяха там, цяло съзвездие очакващо да нарекат в негова чест 13-тия знак на Зодиака[639]… но са толкова близо до Земята, че от много позиции изобщо не могат да бъдат видени, а от различните места вътре в зоната на видимост, те се подреждат в напълно различни структури… Двойният интеграл също е контурът на двама извити спящи любовници, където Слотроп иска да е в момента, отново с Катье, пък дори и още веднъж да се почувства объркан и по-уязвим от сега, даже (защото тя все още му липсва наистина), случайно защитен по начин, който той неволно вижда, случайност, от чиято много по-хладна прямота могат само взаимно да се предпазват… Би ли могъл Слотроп да живее така? Ще склонят ли Те да му разрешат двамата с Катье да живеят така? Не бе споделял с никого каквото и да е за нея. Преди време в канцеларията на ПОЧИТ, той бе редактирал, променял имена и включвал фантазии в разказаното на Галопа, не поради някакъв джентълменски рефлекс, а по-скоро заради примитивния страх, че една душа може да бъде запленена от приликата с име или образ… Слотроп иска да предпази Катье, доколкото е възможно, от Техните няколко ентропии, от Техните ласкателства и от Техните пари: навярно той допуска, че ако съумее да го извърши за нея ще може също да го направи и за себе си… въпреки че за Слотроп и за Пениса, Дето Го Мислеше За Свой, това ужасно се доближава до благородство.

Заводската вентилация стене в извития като гръбнак метален тръбопровод. От време на време стенанията звучат като човешки гласове. Някъде отдалеч сякаш долита разговор. Не обсъждат Слотроп пряко, нали. Но му се иска да може да го чува по-ясно…

Езера от светлина, сушини от тъмнина. Бетонната облицовка на тунела преминава в грубо замазани неравни повърхности, на вид фалшиви като вътрешността на изкуствена пещера в развлекателен парк. Входовете в напречните тунели пробягват назад като настроени гайди, в чиито наустници духаш… някога струговете пищяха и стържеха, закачливи стругари размахваха месингови пресмасленки с охлаждащо-смазочна течност и се пръскаха един друг… разкървавяваха ръце в шмиргеловите дискове, миниатюрни парченца от стоманени стружки влизаха в порите, гънките, и живеца… тръбопроводи от различни сплави и стъкло се свиваха със звън от ледения като през зимата въздух, и фаланги кехлибарена светлина пробягваха в сгъстен строй между малките неонови лампи. Всичко това се случваше някога отдавна. Тук долу в „Мителверке“ човек не може да живее дълго в настоящето. Обхваналата те носталгия не е лично твоя, но е достатъчно силна. Всички предмети са замрели, потънали, обезсилени от вечерта, най-последната вечер. Металните повърхности са обвити с жилави и твърди оксидни кожи, дебели само една молекула, които замъгляват човешките отражения. Провиснали сламеножълти задвижващи ремъци от поливинилов спирт изпускат последните остатъци от промишлена воня. Макар да се носи призрачно по течението и да е пълен със следи от скорошно човешко присъствие, това не е легендарният кораб „Мари-Силест“[640] — не е подготвен толкова старателно за отплаване, тези следи под краката бягат напред-назад из цялата застопорена Европа и не домашните тайнства и таванския ужас от Това, Което Е Могло Да Стане предизвикват потене и пъпчасване на плътта ни, а осъзнаването, че то най-вероятно се е случило… под открито небе и на усамотени места винаги е било лесно да бъдеш завладян от Панически страх от пущинаци, обаче ние сме градски нерваци, идваме да те поемем, когато се чувстваш загубен или изолиран вътре в хода на времето, когато вече няма История, няма капсула на машина на времето, за да те върне назад, а след евакуацията на столицата голямото локомотивно депо е запълнено само от закъснения и отсъствия, и в края на светлината те очакват градските роднини на козлоногия бог, изпълняват мелодиите, които винаги са свирили, но вече по-силно, защото всичко друго е отпътувало или замлъкнало… душите на хамбарски лястовици, съшити от кафяв сумрак, витаят нагоре към белите тавани… единствени и неповторими в Зоната, те са подчинени на новата Несигурност. Някога призраците са били подобия на мъртвите или двойници на живите. Но тук в Зоната категориите са твърде замъглени. Правното положение на името, което ти липсва, обичаш и търсиш, е станало неопределено и отдалечено, ала дори това състояние е нещо повече от бюрокрацията на масовото отсъствие — някои все още са живи, други са мъртви, но много, много от тях просто са забравили какви са. Техните подобия не стават за нищо. Тук долу има само опаковки захвърлени на светло, на тъмно: изображения на Несигурността…

Човечеството след А4 се движи, чука и вика из тунелите. Слотроп ще съзира цивилни с дрехи в цвят каки с поименни значки и подшлемници с отпечатани „ДИ“[641], понякога те ще му кимат и очилата им ще проблясват на далечна лампа, а най-често няма да му обръщат внимание. Военни работни групи сноват насам-натам, понесли сандъци с походна крачка и се оплакват. Слотроп е гладен, а готвачът „Жълтия“ Джеймс никакъв го няма. Но тук няма пукнат човек, да ти каже здрасти, как си, а камо ли пък да нахрани репортера на свободна практика Ян Скъфлинг. Не, чакай малко, Бога ми, идва делегация от момичета в тесни розови престилки стигащи едва до голите им бедра, и с леки бързи стъпки припкат нагоре по тунела на елегантни златисти чехли „Ah, so reizend ist!“[642] толкова много са, не може да ги прегърне всичките едновременно, „Hübsch, was?“[643] спокойно дами, спокойно, една по една, те се кискат и окичват шията му с пищни гирлянди от нанизани като наденички сребристи тръбни гайки и фланцови фитинги, алени съпротивления и ярко жълти кондензатори, парченца от уплътнения, километри алуминиеви стружки, къдраво разлюлени и лъскави като главицата на Шърли Темпъл, хей Хоган, задръж си хавайките при теб, и къде го отвеждат? в един празен тунел и там всички подхващат фантастична оргия, която продължава много дни, изпълнени с опиати, игри, песни и флирт.

С навлизането в тунел №20 движението става по-интензивно. Това е заводският сектор А4, който Ракетата споделя с Фау-1 и монтажа на турбовитловите двигатели. От тези тунели с номера 20, 30 и 40, ракетните компоненти захранват двете кръстосани монтажни линии. С навлизането още по-навътре може да бъде проследено създаването на Ракетата: компресори за свръхпълнене, централни отсеци, носови възли, силови агрегати, системи за управление, опашни отсеци… много от тези опашни отсеци все още са тук наоколо, огледално подредени, стабилизатори нагоре/стабилизатори надолу, ред след ред вълнисти огънати метални повърхности. Слотроп обикаля, гледа отражението си в тях, вижда как то се деформира и отминава с приплъзване, просто една голяма подземна зала на смеха, мой човек… Верижно подредени в тунела празни колички с метални колелца превозват четирилопатни стреловидни форми сочещи към тавана, ох. Да, точно така, заострените държачи сигурно влизат точно в разширяващите се дюзи на горивните камери, да, ето няколко от тях, грамадански копелдаци високи колкото Слотроп, с изрисувано в бяло главно „А“ до конусите на дюзите… Над главата му потайно криволичат дебелите обшити в бяло тръби, а обгорените чашки на рефлекторите на стоманените лампи не отразяват никаква светлина… надолу по оста на тунела се редят стоманени подпорни колони, стройни, сиви, отдавнашна ръжда е сковала оголената им резба… сини сенки преминават през клетките с резервни части поставени върху дъски и придържани от греди с двойно т-образно сечение закрепени за влажни тухлени колони с размерите на комини… между релсите като снежни преспи се издигат купчини стъклена вата…

Окончателният монтаж продължава в тунел №41. Напречният тунел е дълбок 17 метра, за да побере готовата Ракета. Нарастващ шум от веселба, отчетливо неуравновесени гласове буйстват, вилнеят и се отразяват от бетона. Назад и нагоре по главния тунел бавно криволичат служители със загладени и румени физиономии. Слотроп надниква в тази издължена яма и вижда тълпа американци и руснаци събрани около огромна дъбова бирена бъчва. Цивилен немец на ръст колкото гном с червени мустаци а ла фон Хинденбург раздава глинени халби с нещо, което изглежда предимно пяна. Артилерийски димки мъждеят от почти всеки ръкав. Американците тананикат

ПЕСЕННИ РАКЕТНИ ЗАДЯВКИ

Имаше едно нещо, казваха му Фау-2

Изобщо съвсем безпилотно

Просто натискаш копчето

И после като погледнеш

Само трупове, ями и парчетии, де, де.

Мелодията е много добре позната на целокупното американско студентство. Но поради неизвестна причина, сега тук я пеят в стила на немските щурмоваци: в края на всеки стих нотите прекъсват рязко, като отрязани, от ритмично пулсираща безмълвна пауза преди атаката на следващия стих.

[Припев]

Я, я, я, я, я!

В Прусия не ближат путета!

И даже котките не достигат,

Само боклук има и то предоволно,

И хайде на танци, Русия!

Пияни хора висят на стоманени стълби и скелета. Бирени изпарения пъплят из дългата пещера сред разхвърляни сиво-зелени ракетни детайли, изправени или полегнали настрани.

Имаше един младеж Крокет,

Що въртеше любов с ракета

Зърнеш ли ги веднъж

Очи да откъснеш няма да можеш,

Но ако не си опитвал с ракета,

Хич не се и захващай!

Слотроп е гладен и жаден. Въпреки ясно доловимите осезаемо болестотворни изпарения в тунел №41, той започва да оглежда за възможност да слезе долу и може би да се вреди за обяд. Установява, че единственият начин е да се спусне по кабела окачен на лебедка горе под тавана. Един дебел редник със селска физиономия обикаля нехайно около устройството за управление и отпива от бутилка вино.

— Хващай се, брато. Хубаво щ’те повозя. В УОР[644] ме научиха как да боравя с тая джаджа.

Приглаждайки мустаци така, че да си придаде, според него, небрежно самоуверен вид, Ян Скъфлинг се качва, с едното стъпало пъхнато в клупа на заплетката на кабела, а другият крак свободно висящ. Забръмчава електромотор, Слотроп пуска последното стоманено перило и се вкопчва в кабела, а под него зейва близо двайсетметров сумрак. Уф-ф-ф-ф… Кабелът се развива над тунел №41, струпани глави далеч долу, бирена пяна подскача като фенерчета сред сенките — внезапно моторът спира и Слотроп полита надолу като камък. Ма-а-а-мицата му мръсна…

— Така и не успях да си поживея! — врещи с неестествено пронизителен глас, като тийнейджър по радиото, което обикновено би го поставило в неудобно положение, обаче бетонният под лети към него и той различава ясно всяка гънка и резчица оставена от кофража, всяко тъмно кристалче от тюрингския пясък, върху който ще се размаже, и никакво тяло наоколо да поеме удара, та да се отърве той само с многократни фрактури… Остават около три метра свободно падане, когато редникът натиска спирачката. Налудничав смях отгоре зад гърба му. Опънатият докрай кабел пее в дланта му, докато накрая Слотроп отпуска хватката, пада и както е закачен за крака плавно се спуска с главата надолу сред наобиколилите бъчвата любители на забавления, които продължават да пеят, явно вече привикнали с такъв начин на пристигане:

Нашият младеж Хектор

Бе влюбен в един инжектор,

Но пръските и пукота

От спадането на налягането

Съсипаха хидроконектора на Хектор.

Един след друг младите американци се изправят на крака (по избор), вдигат халбата и възпяват различните начини Да Го Правиш с ракетата А4 или със сходно тежко въоръжение. Слотроп не е разбрал, че песента е адресирана към него, а и те също не го знаят. Той наблюдава обърнатата наопаки сцена с известно безпокойство: мозъкът му витае около границите на апоплексията и в главата му се върти парадоксалната мисъл, че за крака го държи именно Лайл Бланд. И така Слотроп вече най-тържествено се е присъединил към разпивката.

— Хей! — отбелязва един подстриган на „четка“ младеж — Т-т-това май е Тарзан или някаква подобна маймуна! Ха! Ха!

Половин дузина насмукани артилеристи с гръмки радостни възгласи посягат към Слотроп. След много извиване, дърпане и блъскане кракът му е освободен от примката на кабела и той се издига с вой натам откъдето е дошъл, към управляващия го дяволит механик и следващия глупак, когото ще подлъже да се вози.

Младият хубавец Мурхед

Завъртя любов с една бойна глава

И жена му, хоп, се изнесе

Още на другия ден

Но тя винаги си е била малко докачлива.

Руснаците пият непреклонно и мълчаливо, тътрят ботуши по пода, смръщени, вероятно опитват да преведат тези песенни задявки. Не е ясно дали американците са тук с неохотното съгласие на руснаците, или обратното. Някой подава на Слотроп снарядна гилза, леденостудена с капеща отстрани пяна.

— Я гледай ти, не очаквахме англичани също. Готина разпивка, а? Задръж малко, той ще пристигне след минутка.

— Кой ще дойде? — Хиляди от тези лъскави извиващи се червеи запълват цялото полезрение на Слотроп и кракът му се пробужда отново, изтръпнал. О, тази бира е студена, студена и хмелно-горчива, няма смисъл да си поема дъх, пий до… х-х-х-а-а-х. Носът му се появява натопен в пяна, мустаците му също са бели и целите в мехурчета.

— Ето го, ето го! — викат от всички краища на компанията.

— Дайте му бира!

— Здрасти майоре, има и момичета, сър!

Имаше техник на име Ърбън

Дето бе влюбен в една турбина,

„Тя е много по-хубава“ казваше той,

„От жена в леглото, а и е

Много по-евтина от бърбън!“

— Какво става? — пита Слотроп през пенестата шапка на току-що появилата се в ръката му нова бира.

— Майор Марви. Това е неговото прощално празненство. — Вече всички Майки на Марви пеят „Защото той е много готин човек“. Неволно оставаш с впечатлението, че ако си наясно кое е добро за теб, не би трябвало да оспорваш заглавието на хвалебствената песен.

— Хей, накъде се понесе тоя?

— Отива си.

— Сметнах, че е дошъл заради онези от „Дженерал Илектрик“.

— Ами да, ти кой, мислиш, че плаща пиячката?

Озарен от подземната светлина тук Марви изглежда дори още по-непривлекателен от онази вечер на лунна светлина върху покрива на вагона. Сега дебелите пръстени сланина по корема и облещените очи и лъскавите зъби са по-сиви, по-грубо дегизирани. Ивицата лейкопласт залепена спортно напреко върху носната кост, и виолетово-жълто-зелената декорация около едното око свидетелстват за неотдавнашното му стремително пътешествие надолу по насипа на жп линията. Той се ръкува с доброжелателите, подхвърля гръмогласно мъжкарски признания в любов, обръща особено внимание на руснаците:

— Е, обзалагам се, че сте подсилили бирата с малко водка! Ха? — продължава нататък — Влад, мой човек, как ти е гъзът?!

Руснаците изглежда не го разбират и съответно могат да гадаят само по озъбената усмивка и облещените очи. Слотроп току-що е издухал с пръхтене бирената пяна от носа си, когато Марви го забелязва и сега очите му вече наистина изпъкват още повече.

— Ето го — могъщ рев и сочи Слотроп с треперещ пръст — Бога ми, това е проклетият англичанин. Хванете го, момчета!

Какво, да ме хванат ли? В течение на един почти безкраен момент Слотроп продължава да разглежда този пръст, ангелски пухкав и разкрасен с очарователни извивки и гънки.

— Спокойно де, спокойно, мой човек — подхваща Ян Скъфлинг, но враждебните лица започват да го окръжават. Хм-м-м-м… Точно така, да бяга: той плисва бирата в най-близката глава, запраща празната снарядна гилза в друга, намира пролука в тълпата, плъзва се и хуква, през червендалести лица на спящи пияни хора, извисени шкембета облечени в каки и разкрасени с гирлянди бълвоч, отдалечава се в дълбокия напречен тунел, сред детайлите от Ракетата.

— Дигайте се, тъпоглавци — реве Марви — не оставяйте тоя хапльо да се измъкне!

Едни спящ прошарен сержант с бебешка физиономия, гушнал преса за грес, се пробужда с вопъл „Немчуги!“, оръжието му гърми оглушително право в бирената бъчва, унищожава долната й половина и мощна струя течен кехлибар и пяна залива преследвачите американци, половината от които моментално се хлъзват и пльосват по задник. Слотроп стига другия край на тунела с голяма преднина и бързо се закатерва по стълбата там, вземайки по две стъпала наведнъж. Изстрели… В този резонатор изстрелите отекват с чудовищна сила. Или Майките на Марви са много пияни или тъмнината го спасява. Когато стига върха на стълбата, вече е здравата задъхан.

Попаднал в другия главен тунел, Слотроп поема в тръс по дългите два километра до изхода, стараейки се да не мисли дали ще му стигне въздуха да вземе това разстояние. Изминал е малко повече от 50 метра, когато челният отряд преследвачи вече се изкатерва по стълбата зад него. Слотроп влиза в някакво помещение, вероятно бояджийски цех, хлъзва се в сиво-зелена локва, пада, продължава по инерция през обилни черни, бели и червени пръски и накрая опира във високите полеви обувки на възрастен мъж с бели биволски мустаци и туидов костюм.

— Gruss Gott[645].

— Слушайте, мисля, че онези там опитват да ме убият. Има ли някое място, където да се…

Старецът намигва, прави знак на Слотроп да го последва до другия главен тунел. Слотроп вижда изпоцапан с боя работен комбинезон и го набелязва за конфискация по-късно. Минават още четири спомагателни тунела и после остър завой надясно. Това е склад за метални изделия.

— Гледайте. — Старецът тръгва с усмивка из дългия цех между сините стойки със студено валцовани листове, купища алуминиеви блокове, снопове валцовани пръти марки 3712, 1642, 723… — Сега ще стане интересно.

— Не натам, човече, те по този тунел се спускат. — Но този гигантски елф вече придвижва кабела с помощта на лебедката и захваща с него голям вързоп медно-никелови пръти. Слотроп скача в работния комбинезон, причесва своя алаброс надолу върху челото, изважда джобен нож и подрязва мустаците си от двете страни.

— Заприличахте на Хитлер. Сега вече наистина ще искат да ви убият! — Немски хумор. Това е г-н Глимпф, професор по математика в Дармщатския Технически университет, научен консултант на Съюзническото Военно Управление и собственоличното му представяне отнема известно време. — Хайде да им привлечем вниманието насам.

Попаднал съм в ръцете на безумен маниак.

— А защо да не се скрием тука, докато им мине ядът?

Обаче от тунела по-горе долитат приглушени викове:

— В 37-ми и 38-ми всичко е чисто, пичове.

— О’кей дръгливецо, вие поемате нечетните, а ние четните. — Изобщо няма да им мине ядът и ще претърсват тунел по тунел. Сега е мирно време, не могат да ни застрелят в мирно време… но те са пияни… о, мамицата му. Слотроп е уплашен до смърт.

— Какво да правим?

— Вие ще бъдете експертът по английски език. Кажете нещо провокативно.

Слотроп подава глава навън в дългия тунел и крещи, с възможно най-английския изговор, на който е способен:

— Майор Марви го духа!

— Ето натам, нагоре! — Тропот на галопиращи войнишки обувки, кабари тракат по бетона, съпроводени от множество други зловещи метални звуци, клъц… клъц…

— Хайде, сега — просиява дяволитият Глимпф и включва подемника.

На Слотроп му хрумва свежа мисъл. Отново подава глава и крещи:

— Майор Марви духа на НЕГРИ!

— Мисля, че трябва да побързаме — подканя Глимпф.

— О, току-що ми текна нещо много готино за майка му. — Разхлабеният кабел се опъва сантиметър по сантиметър между лебедката и вързопа валцовани пръти, които Глимпф е нагласил така, че евентуално да рухнат през входа, тъкмо когато американците се появят.

Слотроп и Глимпф се измъкват през отсрещния изход. Малко преди да стигнат първия завой на тунела, всички лампи угасват. Безплътните гласове в продължаващата да бръмчи вентилация набират увереност от тъмнината.

Вързопът алуминиеви пръти рухва с чудовищен грохот. Слотроп шари опипом с ръка, усеща каменна стена и я използва като водач в непрогледната тъмнина. Глимпф е още някъде по средата на тунела, на релсите. Дишането му е нормално и тихо, но се киска на себе си. Зад гърбовете им са приглушените клатушкания на преследвачите, но засега няма светлина. Тихо дрънчене и пронизителното „Himmel“[646] на професора. Крясъците се усилват стават по-ясни, появяват се първите фенерчета и е време да излизат от ваната…

— Какво става? Господи Боже…

— Елате тук. — Глимпф се е сблъскал с нещо като миниатюрен влак, чиито контури едва сега започват да се очертават. Преди то е било използвано за разходки на посетителите от Берлин из завода. Двамата се покатерват на предния влекач и Глимпф бърника лостовете.

Е хайде, тръгваме, всички сме на борда, а Марви е изключил само осветлението, отзад проблясват искри и даже подухва лек ветрец. Приятно е движението ни.

Всички нацистчета играят билярд или дама

В Мителверкския експрес

Всички забавни фашисти сучат мустаци.

Къде отиваме? Не можеш ли да познаеш?

Тръгнали сме за страната

дето е малко по-натам по релсите,

Изобщо не сме чували за дефицит или ДОД

Добре ще си прекарат Мини и Макс

На Мителверкския експрес!

Глимпф включва предния фар. От профучаващите с грохот странични тунели втренчено гледат фигури в каки дрехи. Бялото на очите им отразява светлината за миг и остава назад. Някои хора махат с ръце. Доплеровият ефект[647] променя честотата на техните викове, Хе-е-е-й-й-й-й, като автомобилни клаксони по пресечките на жп линията Бостън и Мейн на връщане у дома… Експресът се движи с добра скорост. Влажният вятър свисти край него. В обратно отразеното разсейване от фара се различават силуетите на носовите отсеци с бойните глави, натоварени на двете малки открити платформи, дърпани от влекача. Някъде напред и почти до границата на светлината, местното пигмейство бяга уплашено и се свива край релсите. Те са възприемали за свой малкия влак и се обиждат всеки път, когато големите хора го реквизират. Някои седят на купчина сандъци и размахват крака. Други опитват да правят стойка на ръце в тъмнината. Очите им блестят в зелено и червено. Някои дори висят на пристегнати към тавана въжета пародирайки камикадзета и атакуват Глимпф и Слотроп с крясъци „Банзай, банзай“, а после изчезват с нервен кикот. Всичко е на шега. Всъщност са доста симпатични…

Точно отзад гръмовито като от мегафони, многогласен хорал:

Имаше веднъж човек на име Слатъри

— О, пфу, че гадост — въздъхва Слотроп.

Онождаше той жироскопична батерия[648]

И щом го треснаха 50-те волта

От кура му остана

Само лигавина, слуз и лимфа.

Ja, ja, ja, ja, ja!

В Прусия не ближат путета! и т.н.

— Можете ли да отидете назад и да откачите онези платформи? — пита Глимпф.

— Предполагам… — Но като че ли се тутка часове с тази операция. Междувременно:

Младеж един на име Поуп

Се включи в осцилоскоп.

Цикличната крива

На тяхното полово сношение

Бе наклонена почти до безкрайност.

— И това ми било инженери — мърмори Глимпф. Слотроп успява да откачи платформите и влекачът увеличава скоростта. Разхлабени въжета, яки на ризи, маншети, токи и колани плющят от вятъра. Някъде сравнително далеч зад тях оглушителен трясък и дрънчене, викове в тъмнината.

— Как мислите, това спря ли ги?

Право в гъзовете им, с четиригласна хармония:

Нашето момче Юри

Наеба клапана право

в тръбата на Вентури

Имаше си той неприятности вечни

С местната полиция

И още повече със съдебното жури.

— О’Кей, шимпанзета! Имате ли от фосфорните сигнални ракети?

— Дръпни се настрана, приятелче!

Само с това предупреждение ослепителният трясък на Ледената Нощна Светлина[649] залива белия тунел. За минута-две видимостта в тунела е нулева. Те продължават устремно напред през удивителна съвършена белота. Белота без горещина и сляпа инерция и Слотроп има усещането, че всичко му е ужасяващо познато, център, около който е обикалял откакто се помни и никога не е стигал тъй близо колкото сега до истинската движеща сила на своето време: лица и факти запълвали неговия инвентарен списък за Ракетата, камуфлаж и отвличащи маневри са безкрайно незначителни пред белия момент, напразното и сляпо дърпане за ръкава, това е важно… моля ви… вижте ни… но вече е много късно, остава само вятър, само коефициенти на натоварване и притокът на кръв в очите му е почнал да забулва бялото до слонова кост, златисти ивици и мрежа от ръбове и ъгли на разтрошената скала… а възнеслата го ръка, го сваля обратно в „Мителверке“…

— Йиху-у-у-у! Ето го мръсникът!

От фосфорното сияние, на един изстрел разстояние, изплува с тежък грохот дизелова машина, повлякла двете откачени от Слотроп платформи, пълна с подпухнали, чорлави американци с кървясали очи, а най-горе покачен накриво на рамената им, самият майор Марви с огромна бяла (каубойска шапка) „стетсън“ на главата и два 11-милиметрови автоматични пистолета в ръцете.

Слотроп прикляка зад някакъв цилиндричен предмет на опашката на влекача. Марви започва да стреля необуздано и наслуки, вдъхновен от противния смях на останалите. Слотроп неволно забелязва сега, че това, зад което е избрал да се скрие, фактически изглежда е бойна глава. Ако „аматоловите“ заряди[650] са оставени вътре в нея, кажете професоре, възможно ли е ударната вълна от 11-милиметровия куршум изстрелян от такова разстояние да успее да детонира тази бойна глава тук, ако удари обшивката? д-д-даже ако не е инсталиран възпламенител? Е, Слотроп, това ще зависи от много неща: начална скорост на куршума, дебелина и структура на обшивката и стените…

Очаквайки най-малкото разтегнат мускул на ръката и херния, Слотроп успява да избута бойната глава и да я катурне върху линията, докато куршумите на Марви удрят и чукат из целия тунел. Бойната глава подскача и спира килната върху едната релса. Отлично.

Бялото сияние е започнало да се разпръсва. Сенките отново изпълват устията на тунелите. Платформите пред Марви удрят препятствието с плътно БОНГ! сгъват се във формата на Λ, спирачките на дизела скърцат пронизително-тревожно й-й-й-й-й-к-к, докато голямата машина излиза от релсите, прави пълен завой и почва да се накланя, и американците панически сграбчват ръкохватки, един друг и улавят празнотата. Слотроп и Глимпф са на последния завой на интеграла, зад тях отново невъобразим грохот, проточени ехтящи викове, а отпред виждат входа на тунела, нарастваща парабола от зелени планински склонове и слънчева светлина…

— Вие с кола ли дойдохте? — пита премигващият Глимпф.

— Какво? — Слотроп си припомня ключовете оставени на таблото на онзи „мерцедес“. — О!…

Когато минават под параболата и излизат на дневна светлина, Глимпф натиска спирачката, влекачът спира плавно и добропорядъчно. Двамата козируват на бронепехотния часовой от втора рота и след това открадват „мерцедеса“, чакащ там, където го бе оставил младият летец.

На пътя Глимпф посочва на север и наблюдава скептично шофирането на Слотроп. С ръмжене на мотора поемат нагоре по Харц, навлизат и излизат от планински сенки, обгърнати от аромата на борове и ели, гумите пищят на завоите и от време на време едва не изхвърчат от пътя. Слотроп притежава вродения талант винаги да избира погрешна скорост, а и без това е достатъчно паникьосан, не сваля очи от огледалото, непрекъснато се озърта назад и му се привиждат десетки форсирани бронетранспортьори и ескадрили виещи изтребители „тъндърболт“. На излизане от един сляп ъгъл използвайки цялата ширина на павирания път, за да вземе завоя, случайно известен му състезателен трик, те едва не загиват под колелата на слизащ от планината 2½-тонен американски военен камион, думите „шибан кретен“ ясно различими на устата на шофьора при разминаването на една боя разстояние, с тежко блъскащи ниско в гърлата им пулсове, калта изхвърляна от задните гуми на камиона прехвърча над главите им като огромно крило, разтърсва с масивно плющене колата и зацапва половината предно стъкло.

Слънцето отдавна е отминало своя зенит, когато най-после спират в подножието на плътно залесен купол с малък порутен замък на върха, стотици гълъби капят от зъбчатите му стени като бели сълзи. Зеленият дъх на дърветата се изостря, захладнява.

Осветени от слънцето се изкачват сред тъмни ели по осеяна с камъни стръмна пътека към замъка, назъбен и кафяв като комат хляб оставен там на всичките негови птичи поколения.

— Тука ли сте отседнали?

— Тук работех. Мисля, че Цвитер[651] все още може да е тук. — В „Мителверке“ нямало достатъчно място за монтаж на повечето от малките възли и детайли. Предимно системите за управление. Така че ги сглобявали в бирарии, магазини, училища, замъци и ферми из целия Нордхаузен, във всяко лабораторно пространство на закрито, което специалистите по насочването успявали да намерят. Колегата Цвитер, твърди Глимпф, е от Мюнхенския Технически Университет. — Типично баварски подход към електрониката. — Глимпф започва да се мръщи. — Мисля, че той е поносим. — Каквито и загадъчни несправедливости да произлизат от баварския подход към електрониката, в настоящия момент те помрачават блясъка в очите на Глимпф и през останалата част от пътя нагоре го потопяват в мрачни размисли.

Когато влизат през една странична врата в замъка, посреща ги масово влажно гукане оваляно в бял пух. Подовете са мръсни и осеяни с бутилки и парчета хартия. Някои от листата са подпечатани с пурпурно „GEHEIME KOMMANDOSACHE“[652]. През счупените прозорци влитат и излитат птици. Тънки лъчи светлина проникват през пролуки и дупки. Прахът, раздухван от крилата на гълъбите е в постоянно движение тук. Стените са окичени с помътнели и потъмнели портрети на благородници с обемисти фризури а ла Фридрих Велики, на дами с гладки лица и овални очи с деколтирани рокли, чиито метри коприна преливат надолу в праха и плясъка на крилата в тъмните стаи. Гълъбови лайна покриват всичко наоколо.

За разлика от тях, лабораторията на Цвитер на горния етаж е ярко осветена, добре подредена, препълнена с колби и други съдове от издувно стъкло, работни маси, разноцветни лампи, пъстри кутии, зелени папки — лаборатория на безумен нацистки учен! Къде си ти, Пластмасови човече?

Там е само Цвитер: нисък и набит, тъмна коса сресана на път по средата, стъклата на очилата му дебели като илюминатори на батисфера, а зад тях флуоресцентните хидри, змиорки и скатове на диференциалните уравнения на системата за автоматично регулиране браздят моретата…

Но когато виждат Слотроп настъпва незабавно избистряне и остъклените бариери падат. Х-м-м-м, Т.С., какво е това? Кои са тези хора? Какво е станало с ябълките в бузите на стария Глимпф? Какво прави от тази страна на оградата в Гармиш един нацистки експерт по насочването, в своята непокътната лаборатория?

О… тука има

Нацисти в дървенията

Фашисти в стените

Япончета с щърбави усмивки

И ще те хванат за топките

Когато свърши тази война,

Колко щастлив ще бъда аз,

Да се засиля направо към руснаците,

И да заобиколя третите поред.

□ □ □ □ □ □ □

По времето, когато белите инженери спореха за качествата на бъдещата система за подаване на гориво, един от тях дойде при Енциан от Блайхероде и рече:

— Не можем да постигнем съгласие за налягането в горивната камера.

Изчисленията ни показват, че за предпочитане е работно налягане от 40 атм. Но всичките известни нам данни, са групирани в порядъка на стойност от само около 10 атм.

— В такъв случай вие очевидно трябва да се вслушате в данните — отвърна Нгуарореруе[653].

— Но това няма да бъде най-оптималната или най-ефективната стойност — възрази немецът.

— Горделивецо, какво представляват тези данни, ако не явно откровение — заяви Нгуарореруе. — Откъде са получени те, ако не от бъдещата Ракета? Как се осмеляваш да сравняваш число получено единствено на хартия, с число, възникнало от самата Ракета? Отхвърли високомерието и проектирай, изхождайки от някаква компромисна стойност.

— От Приказки за Черната Команда, събрани от Стив Еделман

В планините около Нордхаузен и Блайхерьоде, дълбоко в изоставените минни шахти, живее Черната Команда. Понастоящем това вече не е военно подразделение, а народ, Зоналните Херерос, от две поколения насам прогонени от Югозападна Африка. Първите рейнски мисионери започнали да ги изпращат в огромния унил зоопарк наречен Метрополия, като представители на една вероятно обречена раса. С тях провеждали внимателно експерименти: подлагали ги на въздействието на катедрали, вагнерови музикални вечери и егерско термобельо, опитвали да пробудят интерес към собствените им души. Други от тях били отвеждани в Германия като прислужници от войници участвали в потушаването на голямото херероско въстание от 1904–1906 г. Но болшинството от настоящите им ръководители пристигат едва след 1933 г., като част от един замисъл — категорично непризнаван от нацистката партия — за установяване на чернокожи хунти, правителства в сянка за евентуалното поемане на контрола върху британските и френски колонии в черна Африка, по модела на германския план за Магреба[654]. По онова време Югозападна Африка е протекторат управляван от Южноафриканския Съюз, но действителната власт все още е упражнявана от старите немски колонизаторски фамилии, и те сътрудничат.

Днес около Нордхаузен/Блайхерьоде има няколко подземни общности. В окръга те са известни съвкупно като „Ердшвайнхьоле“[655]. Херероска шега и то горчива. „Ердшвайн“ или мравояд е тотемното животно, почитано като родоначалник и издигано в култ от Оватджимба, най-бедните херероси, без собствен добитък или село. Те са приели името от него, никога не ядат от неговата плът и подобно на него изкопават храната си от земята. Смятани за презрени, втора ръка хора, те живеят на полето, на открито[656]. Можеш да попаднеш на тях нощем, когато огньовете им храбро пламтят на вятъра, на повече от един изстрел разстояние от железопътната линия: изглежда единствено тази сила е в състояние да обозначи местоположението им. Знаеш от какво се страхуват, ала не и от какво имат нужда или какво ги вълнува. А имаш работа на север, в мините: така че скоро, докато светлините и огньовете им искрят и пращят плъзгайки се назад в нощния мрак, така и отпада всякаква потребност човек да мисли за тях…

Но когато се отдалечаваш бързо, коя е тази жена, съвсем сама на света, заровена до раменете в дупката на мравояда? Главата й, посадена в пустинната равнина, гледа втренчено, а зад нея във вечерната далечина се издигат тъмно надиплените планини. Километрични слоеве хоризонтален пясък и глина натискат ужасно силно корема й. На пътеката чакат светещите призраци на четирите й мъртвородени деца, тлъсти червеи без надежда за утешение лежат един до друг сред дивия лук, плачат за мляко по-свято от онова, което е вкусвано и благославяно в селските кратуни. Прокълнатото им родословие е посочило нея за осъществителка на връзката със земната дарба на началото и съзиданието. Жената усеща как във всеки вход се влива енергия: река между бедрата й, светлина прескача между върховете на пръстите на ръцете и краката й. Уверена и питателна като сън. Това е топлина. Колкото по-ускорено чезне дневната светлина, толкова повече жената се подчинява на мрака, на падащия от въздуха дъжд. Тя е семе в земята. Свещеният мравояд е изровил нейното легло[657].

В Югозападна Африка някога Бърлогата на Мравоядите е била могъщ символ на плодородието и живота. Но тук в Зоната нейното обществено положение не е толкова ясно.

В Черната Команда понастоящем има сили, които предпочитат безплодие и смърт. Борбата е предимно мълчалива, нощем, изразява се в гадене и спазми на бременните и аборти. Но е политическа борба[658]. Най-силно обезпокоен от нея е Енциан. Той е Нгуарореруе тук. Думата не означава точно „предводител“, а „човек, който се е доказал“.

Енциан е известен също, макар да не му го заявяват право в лицето, и като „отийкондо“, Мелезът[659]. Баща му беше европеец. Това съвсем не го прави уникален тук сред обитателите на Бърлогата на Мравоядите: в тях вече има примесена германска, славянска и циганска кръв. В продължение на две поколения задвижвани от непознати за предимперското време ускорения, те са култивирали такава самоличност, за която само единици допускат, че ще приеме окончателна, завършена форма. Ракетата ще придобие окончателна, завършена форма, но не и обслужващия я персонал. Тук „еанда“ и „орузо“ са изгубили силата си[660] — бащините и майчини кръвни линии са били изоставени в Югозапада. Дори още преди да напуснат своята страна, много от първите емигранти бяха преминали към проповядваната от Рейнското Мисионерско Дружество вяра. Във всяко село, когато жаркото обедно слънце залепваше плътно сенките към техните обладатели, в тези минути на ужас и прибежище, омухона изваждаше от своята свещена торба една след друга душите на приелите нова вяра, кожените пъпни върви съхранявани в торбата още от раждането на човека, и развързваше възела.[661] Развързаният възел означаваше още една душа мъртва за племето. И затова днес в Бърлогите на Мравоядите всички Празни Хора носят кожени връвчици без възел: парченца от предишния символизъм, за който бяха установили, че е полезен.

Наричат се Отукунгуруа[662]. Да, според хората с дългогодишен африкански опит, трябва да им казват „Омакунгуруа“, но те винаги предпазливо — по-скоро не толкова положително, колкото загрижено — отбелязват, че „ома-“ се отнася само за живи и човешки същества. „Оту-“ е предназначено за неодушевените и възкръсващите: за каквито смятат себе си. Те, революционерите на Нулата възнамеряват да продължат започнатото от старите херероси след неуспешния бунт в 1904 година. Стремежът им е да постигнат отрицателен прираст на населението. По същество тяхната програма представлява расово самоубийство. Те ще довършат унищожението започнато в 1904 година от германците.

Едно поколение по-рано, намаляващият брой на живородените херероски деца беше тема на медицински интерес в цяла южна Африка. Белите продължаваха да гледат тревожно, сякаш имаше чума по рогатия добитък. Колко непоносимо е да наблюдаваш как от година на година намалява числеността на подвластното население. Що за колония е това, без нейните мургави туземци? Какво му е забавното, ако всички те измрат? Само едно голямо парче пустиня, нито прислужници, нито ратаи, нито строителни работници или миньори, един момент, стоп, това е Карл Маркс, този лукав стар расист бяга, стиснал зъби и, вдигнал високо вежди, опитва да се преструва, че става дума единствено за Евтина Работна Сила и Отвъдморски Пазари… Не, не, колониите са нещо много повече. Колониите са отходните места на европейската душа, където човек може да свали гащи, да се отпусне и наслаждава на вонята на собствените си лайна. Където може да нападне своята крехка немощна жертва, да реве както му скимне и да лочи кръвта й, без да крие насладата си. Така ли е, а? Където може просто да се въргаля, разгонва и заравя в меката и податлива тъмнина на крайниците, на вълнесто-къдрава коса като собственото му генитално окосмяване. Където изобилно растат мак, канабис и кока, зелени и сочни, неприличащи по форма и цвят на смъртта, както моравото рогче и мухоморката, тези присъщи за Европа главня и гъба[663]. Християнската Европа винаги е означавала смърт, Карл, угнетение и смърт. А там, далеч в колониите, можеш да се наслаждаваш на живота, на живота и чувствеността във всичките им проявления, без абсолютно никаква вреда за Метрополията, нищо няма да оцапа тези катедрали, бели мраморни статуи, благородни помисли… Нито думичка няма да стигне до Метрополията. Тукашните безмълвия са предостатъчно обширни, необятни и поглъщат всякакви постъпки, колкото и мръснишки да са те, колкото и животински…

Някои от по-благоразумните медицински специалисти приписват намаляването на раждаемостта при хереросите на недостига на витамин Е в тяхната храна, други — на слабата възможност за оплождане поради необикновено дългата и тясна матка на херероските жени. Ала независимо от тези логични обяснения и научни теории, нито един бял африканер не би могъл категорично да отхвърли изпитаното усещане… Нещо злокобно мърдаше из полето: белият започваше да се вглежда в лицата им, особено в женските лица строени зад трънените огради, и противно на логиката осъзнаваше, че тук е възникнало племенно съзнание и то е предпочело да извърши самоубийство… Озадачаващо. Вероятно не сме били достатъчно почтени, вероятно сме им отнели добитъка и земите… а после разбира се трудовите лагери, бодливата тел и загражденията… Може би те съзнават, че не искат повече да живеят в един такъв свят. Все пак типично за тях, да се предадат и изпълзят настрана, за да умрат… защо дори не опитват да преговарят? Ще можем да намерим решение, някакво решение… За хереросите това е прост избор между два вида гибел: племенна смърт или християнска смърт. Племенната смърт е разбираема. Християнската смърт е абсолютно безсмислена. Струваше им се някакъв ненужен ритуал. Но за подлъганите от Мошеничеството на собствения им Младенец Иисус европейци, случващото се с хереросите беше загадка, както слонските гробища или паническото бягство на лемингите в морето.

Макар и да не го признават, Празните Хора, сега прокудени в Зоната, европеизирани в език и мислене, откъснати от старовремското племенно единство, са установили, че причината е също тъй загадъчна. Но са вкопчени в нея, като болна жена в амулет. Те не изчисляват цикличност или завръщания, не, те са влюбени в привлекателността на самоубийството на цял един народ — осанката, поведението, твърдостта, доблестта. Тези Отуконгуруа са пророци на мастурбацията, специалисти по абортите и стерилизацията, търговци на орални и анални, крачни и пръстови, содомистични и зоофилски действия — удоволствието се състои в техния подход и в тяхната игра: те го възхваляват настойчиво и убедително, и обитателите на мравоядските бърлоги слушат.

Празните Хора могат да гарантират, че ще настъпи ден, когато последният Зонален хереро ще умре, една заключителна нула в изживяната докрай колективна история. Определена привлекателност има в това. Не се води открита борба за власт. Всичко е съблазън и противосъблазън, разгласяване и порнография, а историята на Зоналните хереро се решава в леглото.

Всички вектори в нощното подземие опитват да се отдалечат от центъра, от силата, която изглежда е Ракетата: някаква откровеност на странстването или на съдбата, способна да събира яростни политически противоположности в Бърлогата на Мравояда, тъй както тя смесва гориво и окислител в своята горивна камера: дозирани, проверени, насочвани, в името на предначертаната й парабола.

Тази вечер Енциан седи в подножието на неговата планина, оставил зад себе си още един ден на планиране, изпращане на документи, извършване на нововъведени канцеларски операции — формуляри, които той успява да унищожи или до края на деня да превърне в умело сгънати по японски маниер хартиени газели, орхидеи, ловни соколи. Ракетата расте и придобива своята работна форма и завършеност, а заедно с нея и Енциан се развива и придобива нова цялостност. Той го усеща. Още един повод за безпокойство. Късно снощи почти затрупаните от хелиографни копия Мйечислав и Кристиян вдигнаха глави, внезапно усмихнати и замлъкнаха. Явно, демонстративно благоговение. Изучават чертежите, сякаш са правени от него и съдържат божествени откровения. Той определено не се чувства поласкан. Това, което Енциан иска да създаде, ще бъде лишено от история. То изобщо няма да има нужда от конструктивни изменения. Вътре в това ново нещо времето, такова каквото е познато на другите нации, ще изсъхне съвсем. Бърлогата на Мравоядите, за разлика от Ракетата, няма да бъде обвързана с времето. Хората ще намерят Центъра отново, Центърът без време, пътешествието без хистерезис, където всяко отпътуване е завръщане на същото място, единственото място…

По този начин се бе получило странното сдобряване на Енциан с Празните Хора: особено с Йозеф Омбинди[664] от Хановер. Вечният Център лесно може да бъде разглеждан като Окончателната Нула. Наименованията и методите се променят, но движението към неподвижността остава неизменно. То бе повод за странни разговори между двамата.

— Знаеш ли — Омбинди извръща очи настрана и гледа към видимия единствено за него огледален образ на Енциан — има… ами има нещо, което обикновено не би го сметнал за еротично, но всъщност е най-еротичното нещо на света.

— Така ли? — усмихнат кокетничи Енциан — Нямам представа какво може да бъде то. Подсети ме.

— Това е действие, което не може да бъде повторено.

— Изстрелване на ракета?

— Не, защото винаги ще има някоя друга ракета. Обаче няма… всъщност, остави, няма значение.

— Ха! Обаче няма с какво да бъде последвано, това ли искаше да кажеш?

— Предполагам, че мога още малко да те подсетя.

— Съгласен. — Но Енциан вече е познал: това личи от начина, по който издава челюст напред и е готов да се разсмее…

— То обединява в едно действие всички отклонения. — Енциан въздиша раздразнено, обаче не заяжда Омбинди за употребата на „отклонения“. Позоваването на миналото е част от играта на Омбинди. — Например хомосексуалността. — Енциан не кълве. — Садизъм и мазохизъм. Онанизъм? Некрофилия…

— Всички тези неща обединени в едно действие?

Да, всички, но и нещо повече. И двамата вече знаят, че става дума за акта на самоубийство, който включва също и скотоложство („Представи си колко мило ще бъде — подкокоросва другият — да покажеш милост, сексуална милост към това плачещо животно“), педофилия („Широко разпространено е твърдението, че тъкмо когато наближаваш определена възрастова граница, с теб настъпва очевидно подмладяване“), лесбийство („Да, защото когато вятърът продухва всичките опразнени купета, двете жени-сенки най-после могат да се измъкнат от техните покои в умиращата черупка и да стигнат до последния пепелив бряг, където да се срещнат и прегърнат…“), копрофилия и уролагния[665] („Последните конвулсии…“), фетишизъм („Широк избор от фетиши на смъртта, естествено…“). Естествено. Двамата седят там, подават си един на друг цигара, докато не я изпушват до микроскопичен фас. Какво е това, Омбинди се опитва да сваля Енциан или разменят неангажиращи празни приказки? Енциан трябва да бъде сигурен какво точно е положението, преди да направи своя ход. Ако изтърси: „Ти ме сваляш, нали?“, а се окаже, че не е така, х-м-м… Но другата възможност е толкова странна, че Енциан в известен смисъл е

СЪБЛАЗНЕН ОТ САМОУБИЙСТВО

Хич не ми пука какво ям,

Писна ми от този буги-вуги такт —

Но ме изкушава самоубийството!

Дръжте си го за вас Бинг Кросби,

С неговото проклето „бу-би, бу-би, дуу“,

Защото ме запленява самоубийството!

О, не си падам много по продуктови талони,

Или по прелъстителки дето се правят на момиченца,

Но каузата на самоубийството е моя!

В бейзбола пет пари не давам

За Кардиналите нито за Кафявите[666],

Да й пикая на страната, да му пикая на града.

Но аз съм С.О.С.[667], да, и това фактически продължава, куплет след куплет, доста дълго време. В пълния му вариант представлява твърде безпристрастно и любезно отричане от всичко земно. Неговият проблем е, че според теоремата на Гьодел[668] неизбежно ще се намери нещо, което човек е пропуснал да включи в списъка, безсилен е да си припомни веднага какво е то, съответно най-вероятно започва отначало, като междувременно в движение поправя грешки и неизбежни повторения и добавя нови обекти, които естествено са му дошли наум, и лесноразбираемо е, че „самоубийството“ в заглавието може да бъде отлагано до безкрайност!

Напоследък разговорите между Омбинди и Енциан се свеждат до поредици от реклами обявления, а Енциан не е чак толкова мишена, колкото принудително подставено лице, заменящо останалите мръсници, които вероятно подслушват, а може би не.

— Ах, какво виждам, надървяш ли се, Нгуарореруе?… не, не, ти навярно мислиш единствено за някой, когото си обичал, някъде, много отдавна… още там, в Югозапада, нали? — За да дадеш възможност на племенното минало да се разсее, всички спомени трябва да станат обществено достояние и одържавени, няма смисъл в очакване на онази Окончателна Нула да бъде запазвана историята… Обаче Омбинди цинично проповядва това в името на предишното Племенно Единство, което определено е слабост на неговите увещания, изглежда лошо, изглежда сякаш той се преструва, че християнската болест изобщо не ни е засегнала, когато е всеизвестно, че е заразила всички нас, а някои е погубила. Да, леко непочтено от страна на Омбинди е да се озърта за невинност, за която в действителност само е чувал, и в която не вярва, подразбиращата се чистота на противоположностите, селото построено във формата на мандала[669]… Все пак той ще проповядва за нея и ще я провъзгласява като изображение на някакъв граал, който се плъзга през стаята, въпреки че шегаджиите около масата подпъхват Пърдящи Възглавнички на Гибелния Стол[670], под самия отпускащ се гъз на търсача на граала, и макар че в наши дни граалите вече са пластмасови по десет цента дузината, пени за дванайсет дузини, Обинди понякога самоизмамен както всеки християнин, възхвалява и предрича тази ера на невинност, през която съвсем за малко е пропуснал да поживее, един от последните острови на Предхристиянската Изключителност на планетата: — Империята целенасочено е обособила Тибет като свободна и неутрална територия, не познаваща екстрадицията Швейцария на духа, където Алп-Хималаите ще възнасят душите нависоко, а опасностите настъпват достатъчно рядко и са общо взето поносими… Един от истинските земни меридиани свързва Швейцария и Тибет, истински като меридианите, с които китайците разграфяват телата си… Ще трябва да изучим тези нови карти на Земята и тъй като пътуването в Земните Недра става нещо обикновено и картите отразяват нови измерения, ще ни се наложи също да… — И той разказва за Гондваналанд, отпреди разделянето на материците, когато Аржентина била плътно долепена до Югозапада… хората слушат и един по един се връщат в пещерите, в леглата и към семейната кратуна, от която гълтат студената белота на неосветеното мляко, студена като севера…

И тъй, между тези двамата, дори обичайните поздрави не минават без известно смислово натоварване и надеждата за бърза съкрушителна атака над разсъдъка на събеседника. Енциан знае, че го използват заради името му. Името притежава някаква магия. Но той е бил недосегаем и безпристрастен толкова дълго… всичко е отминало, с изключение на името. Енциан, припев за песнопения. Той вярва, че когато настъпи часът, името му ще бъде достатъчно вълшебно за едно дело, едно добро дело, колкото и да бъде то недостатъчно за Центъра… Какво представляват тези постоянства за един народ, тези традиции и задължения, ако не клопки? сексуални фетиши, с които християнството знае как ефектно да ни примами, и предназначението им е да ни напомнят за най-първата младенческа любов… Може ли неговото име, може ли „Енциан“ да преломи тяхната власт? Може ли неговото име да възтържествува?

Бърлогата на Мравояда е възможно най-коварният капан, диалектика на въплътеното слово, плът устремена към нещо друго… Енциан вижда ясно клопката, ала не и изхода от нея… Ето го, седнал между две току-що запалени свещи, разкопчал сивата полева куртка, брадата му изтъняваща върху тъмното гърло до по-къси и по-редки лъскави черни косми като железни стружки виещи се около южния полюс на адамовата му ябълка… полюс… стъбло… ос… дърво… Омумборомбанга… Мукуру… първи прародител[671]… Адам… все още запотен, ръцете му след работния ден некрасиви и изтръпнали, той разполага с минутка, през която да се отнесе и припомни същото време на деня там в Югозапада, горе на земната повърхност, слят със залеза на слънцето, гледа как се сгъстява маранята, отчасти мъгла отчасти прах от добитъка що се връща в краала за доене и сън… много отдавна неговото племе е вярвало, че всеки залез-слънце е битка. На север, където слънцето залязва, живеят едноръките воини, еднокраки и еднооки, които всяка вечер се бият със слънцето, пронизват го до смърт, докато кръвта му изтече върху небето и хоризонта. Но под земята, през нощта, слънцето се ражда отново, за да се завърне при всяко разсъмване, ново и същото като преди. Обаче ние, подземните Зонални херероси, колко дълго ще чакаме в този север, на тази територия на смъртта? Ще се възроди ли слънцето? или сме били погребани за последен път, заровени с лица обърнати на север както всички наши покойници, както всичкия свещен добитък поднесен в жертвоприношение за нашите предци? Северът е област на смъртта. Там може и да няма богове, но има образец: имената сами по себе си може да не притежават нищо магическо, но самото действие на назоваването, физическото изговаряне, се подчинява на образеца. Нордхаузен означава „северни жилища“. Ракетата трябваше да бъде изработена в град наречен Нордхаузен. Съседният град се казва Блайхерьоде, като потвърждение, донякъде излишно, за да не се изгуби посланието. Историята на старите херерос е история на изгубените послания. Възникнала е още в митическите времена, когато живеещият на Луната хитър заек, донесъл смърт на хората, вместо истинското послание от Луната. Истинското послание изобщо не пристигнало. Може би на Ракетата е предопределено да ни закара някога там и тогава Луната най-после ще ни каже истината. Там долу в Бърлогата на Мравоядите има по-млади хора, които познават само клонящата към есента бяла Европа и вярват, че Луната е тяхна съдба. Но по-възрастните помнят, че Луната, както и Нджамби Карунга, е приносител на злото и същевременно отмъщава за него…

А Енциан намира, че името Блайхерьоде звучи достатъчно близко до „Blicker“[672], прозвището, което древните германци давали на Смъртта. В представите им тя била бяла: обезцветяване и празнота. По-късно името било латинизирано на „Доминус Блицеро“. Очарованият Вайсман го бе възприел за свое есесовско кодово име. Тогава Енциан вече беше в Германия. Вайсман донесе новото име у дома при своя любимец, не да се изперчи, а по-скоро да подскаже на Енциан каква следваща крачка да направи към Ракетата, към една все още неотличима за него съдба, поради тази зловеща криптография на именуването, рехава структура, ала няма да бъде грубо отречена и отхвърлена, тя се заяжда, крещи и му натяква, че се е провалил също тъй лошо, както и преди 20 години…

Някога той не можеше да си представи живот без завръщане. Още преди да се зародят неговите съзнателни възпоминания, нещо го пренасяше във и извън майчиното му кръгло село в Какау Велд, на границите на земята на смъртта, отпътуване и завръщане… За това му разказаха години по-късно. Скоро след като беше роден, майка му го взе от Швакопмунд и върна в нейното село. В обикновени времена тя сигурно щеше да бъде изгонена. Беше родила извънбрачно дете, от руски моряк с непроизносимо име, Но в условията на германското нахлуване, протоколът бе значително по-маловажен от взаимопомощта. Въпреки че убийците в синьо идваха отново и отново, неизвестно как всеки път Енциан биваше пропускан. Както в мита за Ирод, който неговите почитатели все още обичат да споменават, за негово неудоволствие. Той ходеше от няколко месеца, когато майка му го взе и се присъедини към голямото преселение на Самюъл Махереро през пустинята Калахари.

От историите разказвани за онези години, тази е най-трагичната. Изгнаниците бяха в пустинята от много дни. Кама, царят на бечуаните изпрати водачи, волове, товарни коли и вода в тяхна помощ. Онези, които бяха дошли първи, предупредиха: пийте водата малко по малко. Но докато пристигнат изостаналите, всички други вече спяха. Никой не ги бе предупредил. Още едно изгубено послание. Пили, докато умрели, със стотици. Сред тях беше майката на Енциан. Той бе заспал под волска кожа, изтощен от глад и жажда. Събуди се сред мъртъвците. Казват, че бил намерен от група оватджимба[673], приели го и се погрижили за него. Оставили го на края на майчиното му село, за да влезе сам. Те бяха номади и са можели да поемат във всяка друга посока на тази пустинна област, но го върнали там, откъдето бил тръгнал. В селото не бил останал почти никой. Много се били преселили, някои били отведени на крайбрежието и събрани в оградени места или насочени да работят на жп линията, която германците прокарвали през пустинята. Много други били умрели, защото се хранели с месо от чумави животни.

Нямало завръщане, нямало път назад. Шейсет процента от хереросите били унищожени. Останалите били използвани като впрегатни животни. Енциан бе израснал в свят завладян от белите. Пленничество, внезапна смърт, отпътуване без завръщане, това бяха обичайни неща, ежедневие. Когато въпросът изникна пред него, той не можа по никакъв начин да си обясни своето оцеляване. Изобщо не вярваше в процеса на естествения подбор. Нджамби Карунга[674] и християнският Бог бяха много, много далеч. Нямаше никаква разлика между поведението на един бог и въздействието на чистата случайност. Вайсман, европеецът, чието протеже той стана, неизменно вярваше, че е отклонил Енциан от религията. Но боговете бяха заминали: боговете бяха изоставили хората… Той позволяваше на Вайсман да мисли каквото иска. Неговото чувство за вина и апетит за провинения бяха неутолими, като жаждата на пустинята за вода.

Двамата не се бяха виждали отдавна. За последен път бяха разговаряли при преместването от Пенемюнде тук, в „Мителверке“. Вайсман най-вероятно беше мъртъв вече. Дори и в Югозапада, 20 години по-рано, още преди да научи немски, Енциан бе видял това: любов към последната експлозия — излитането и извисяващия се отвъд пределите на страха крясък… Защо му е на Вайсман каквато и да е охота да надживее войната? Без съмнение винаги ще се намира нещо достатъчно великолепно, достойно за неговите копнежи. Невъзможно е той да завърши като спретнат, експедитивен и кротък човечец, подобно на стотиците негови остъклени канцеларии пръснати из мрежата на СС — разположен във времето и пространството така, че неизменно да пропуска съвсем за малко величието, да се влачи единствено в неговия вакуум, леко придърпван от неговата въздушна вълна, но накрая да бъде изоставен да лежи неподвижно сред няколко потъмнели изпаднали в дирята на славата пайети. Буржоазна драма изиграна на мелодичния фон от Вагнерова оперна партитура, духовите инструменти колебливи и присмехулни, гласовете на струнните се носят неустойчиво ту в съзвучие ту се разминават…

Напоследък тук долу, неизвестно защо Енциан се буди много често нощем. Наистина ли Той, пронизаният Иисус, дойде, за да склони глава над теб? Тяло мечта на белия педераст, стройни нозе и премрежени златисти европейски очи… успя ли да видиш маслинен на цвят кур под дрипавата бедрена препаска, поиска ли да се протегнеш и да близнеш потта от неговите груби дървени окови? Къде е той тази вечер, в коя част на нашата Зона, проклет да бъде до върха на този нервно потрепващ императорски жезъл…

Малко останаха такива острови от кадифе и пух, където да лежи и мечтае неспирно, и то не в тези мраморни коридори на властта. Енциан е изстинал: обаче не толкова заради угасването на огъня, а по-скоро като начало на простуда, и горчивина плъзва по небцето на първите любовни надежди… Това започна, когато Вайсман го доведе в Европа: откритието, че любовта между тези мъже, веднъж преминала елементарните опипвания и оргазмите, се гради на мъжествени технологии, договори, победи и поражения. И изискваше, в неговия случай, той да започне да служи на Ракетата… Освен проста стоманена ерекция, Ракетата представляваше цяла система, отвоювана от женствената тъмнина и противопоставена на ентропийния безпорядък в симпатичната, но разсеяна Майка Природа: това бе първото нещо, което Вайсман го задължи да научи, първата му стъпка към гражданството в Зоната. Беше му внушено, че проумявайки Ракетата, той наистина ще разбере своята мъжественост…

— Някога си въобразявах, наивно, сега вече не мога така, че всичките възторзи и вълнения в онези дни бяха някак преувеличени специално за мен, като подарък от Вайсман. Той ме бе пренесъл през прага на своя дом и това бе животът, в който той искаше да ме въведе, тези мъжки стремежи, преданост на Вожда, политически интриги, тайно превъоръжаване в демонстрация на твърдоглаво незачитане на застаряващите плутокрации навсякъде около нас… тях ги обхващаше немощ, а ние бяхме млади и силни… ах, колко хубаво е да бъдеш тъй млад и силен в такова време! Просто невероятно, толкова руси младежи, потта и прахът облепваха телата им докато те строяха аутобани ден след звънлив ден: ние карахме сред тръбачи, копринени знамена скроени безупречно като костюми… жените сякаш се движеха покорни, безцветни… Представях си ги коленичили в редици по четири и ги доят в блестящи стоманени кофи…

— Той ревнуваше ли от другите младежи, от отношението ти към тях?

— О, тогава за мен всичко беше още много силно свързано с физическите усещания. Но той вече се отдалечаваше от тази част на отношенията ни. Не. Не. Мисля, че той нямаше нищо против… Тогава аз го обичах. Не можех да го разбера, нито да проумея нещата, в които той вярваше, но исках. Ако Ракетата бе неговият живот, тогава аз трябваше да принадлежа на Ракетата.

— А не си ли изпитвал някакви съмнения в него? Той явно не е бил особено принципна личност.

— Слушай, не знам как да се изразя… ти бил ли си някога християнин?

— Ами… за известно време.

— Случвало ли ти се е някога, на улицата, да видиш човек, за когото моментално осъзнаваш, че трябва да е Исус Христос. Изобщо не се надяваш това да е той, не забелязваш и не търсиш някаква прилика, а просто знаеш. Спасителят се е завърнал и е тръгнал сред хората, точно както обещават древните легенди… приближаваш го и с всяка крачка увереността ти расте, не забелязваш абсолютно нищо, което да опровергава това първоначално изумление… вече сте съвсем близо и се разминавате, изпадаш в ужас при мисълта, че той може да те заговори… очите ви се вкопчват… потвърдено е. И, което е най-ужасно, той знае. Той прониква в душата ти: всички твои преструвки вече нямат значение…

— Значи… каквото се е случило от първите ти дни в Европа насам, може да бъде описано с фразата на Макс Вебер, почти като „привикване с чара“[675].

— Outase — отбелязва Енциан, една от многото думи на херероски за „лайнарска работа“, което в случая е едно голямо току-що цопнато кравешко говно.

Недалеч в скалната ниша Андреас Орукамбе седи пред радиостанция в защитен зелен цвят и с вълнообразна повърхност. Ушите му са закрити от гумени слушалки. Черната Команда предава и приема в 50-сантиметровия диапазон — на тази вълна „Хаваи ІІ“ насочват Ракетата. Кой друг, освен ракетните маниаци, ще прослушва 53-сантиметровия обхват? Черната Команда поне може да бъде сигурна, че ще бъде следена от абсолютно всички конкуренти в Зоната. Емисиите от Бърлогата на Мравоядите започват около 03:00 и продължават до зори. Другите станции на Черната Команда имат собствени разписания. Радиообменът се извършва на херероски език и включване от време на време по някоя дума на немски (което е много лошо, защото обикновено това са технически термини и ценни насочващи подсещания за подслушващите).

Андреас кара второ нощно двучасово дежурство поред, общо взето приема съобщения и отговаря, ако се налага. Излъчването с какъвто и да е предавател е покана за светкавична параноя. Моментално възниква мрежа от антени, хиляди квадратни километри пълни с врагове в техните нощни лагери в Зоната, безлики, подслушват, проследяват. Въпреки че са във връзка един с друг — Черната Команда също опитва да подслушва, когато е възможно — и въпреки че не може да има никакви илюзии относно техните планове за Черната Команда, те все пак се въздържат, за да не бъдат прихванати, и изчакват най-удобния момент, за да нападнат и унищожат напълно всичко… Енциан смята, че те се спотайват докато първата африканска ракета бъде окончателно сглобена и готова за изстрелване: ще изглежда по-добре ако те настъпят срещу действителна заплаха, действително съществуващо оръжие. Междувременно Енциан се старае да поддържа строги охранителни мерки. Тук на централната база това не е проблем: с по-малко от полк ще бъде невъзможно да направят пробив. Но по-навътре в Зоната, в ракетните градчета като Целе, Еншеде и Хахенбург, те могат да ни изтрепят един по един, отначало изтощителна блокада, после съгласувана атака… и накрая остава само да удушат тази обсадена метрополия…

Това може би е само театър, но изглежда те повече не са Съюзници… макар че историята, която са измислили в тяхна полза, да ни повелява инстинктивно да очакваме „следвоенно съперничество“, а в действителност всичко това може да е един гигантски картел, включващ победители и победени, в любезно споразумение да разпределят каквото е останало за делене… И все пак, Енциан насъсква един срещу друг тези враждуващи лешояди… и това изглежда напълно искрено… Майор Марви навярно вече е с руснаците и с „Дженерал Илектрик“ също, когато го изхвърлихме от влака спечелихме колко, един-два дни, а доколко ползотворно използвахме това време?

Всичко се свежда до това заплитане на интриги и разгадаване ден след ден, маловажни успехи и незначителни поражения. Хиляди подробности и всяка от тях носи вероятността за фатална грешка. Енциан би предпочел да бъде малко по-отдалечен от процеса, за да има поглед върху неговото развитие и направление, в реално време, да знае при всяко разклонение по пътя на решението кое е правилно и кое не. Обаче това е тяхното време, тяхното пространство и Енциан продължава да очаква, наивно, резултати, на които бялата неизменност е престанала да се надява още преди векове. Детайлите — клапани, специални инструменти, съществуващи, а може би не, завист и заговори в Бърлогата на Мравоядите, изгубени работни инструкции, техници-бегълци от Изток и Запад, дефицит на хранителни продукти, болни деца — се завихрят като мъгла, всяка частица със своя индивидуална система от направления и сили… невъзможно е да се справя едновременно с всички тях, ако обърне прекалено много внимание на една, рискува да изпусне останалите… Но работата не е само в детайлите. В моменти на унесеност или искрено отчаяние той има странното усещане, че изговаря словосъчетания, подготвени някъде много далеч (не като пространство или разстояние, а на далечни властови нива) и че решенията му изобщо не са лично негови, а реплики на актьор изпълняващ ролята на вожд. Той бе сънувал, че го сковава безмилостната власт на нещо, от което не може да се пробуди… често е на борда на кораб в широка пълноводна река и предвожда въстание, обречено на провал. По политически съображения на бунта е позволено да продължава известно време. Енциан е преследван, дните му са изпълнени с рисковани изплъзвания от преследвачите в последната минута, които са за него вълнуващи и физически елегантни… а самият Заговор! В него има сурова напрегната прелест, музика, Северна симфония, арктически пътешествия отвъд морски носове от яркозелен лед, до подножията на айсберги, коленопреклонни във властта на тази невероятна музика, окъпани в морета по-сини от синьото, безкраен Север, необятна страна заселена с народ, чиято древна култура и история са оградени от останалия свят с благородно мълчание… названията на техните полуострови и морета, на дългите им могъщи реки са непознати в умерения свят на въздържаността… това плаване е завръщане: той е остарял вътре в своето име, той самият е съчинил буйната всеобхватна музика на пътешествието, толкова отдавна, че напълно я е забравил… но сега тя отново го намира…

— Нещо е станало в Хамбург… — Андреас пише трескаво, повдигнал едната слушалка, за да може едновременно да бъде от двата края на линията, а престилката му е подгизнала от пот. — Май пак са намесени разселените. Слаб сигнал. Съвсем заглъхва…

След капитулацията непрекъснато възникваха сблъсъци между освободените концлагеристи и германски граждани. Разселени поляци, чехи и руснаци бяха превзели северните градове, оплячкосали арсеналите и хамбарите и нямаха никакво намерение да върнат заграбеното. Обаче няма яснота по въпроса какво да бъде отношението към местната Черна Команда. Някои виждат само дрипавите СС униформи и реагират нееднакво; други ги смятат за мароканци или индийци преминали някак от Италия през планините. Немците още помнят окупацията на Рейнланд преди 20 години от френските колониални части и плакатите крещящи SCHWARZE BESATZUNG AM RHEIN![676] Поредно напрежение в схемата. Миналата седмица в Хамбург бяха застреляни двама Черни Командоси. Други бяха пребити. Британската военна администрация изпрати някаква войска, но след убийствата. Изглежда най-много ги интересуваше налагането на полицейски час.

— Онгуруве[677] е — Андреас предава слушалките и се извърта, за да направи място на Енциан.

— … не съм сигурен дали нападат нас или нефтената рафинерия… — гласът пращи, заглъхва, появява се — … стотина, може би двеста… толкова много са… пушки, тояги, пистолети…

Бли-блип и съскащ взрив, после на вълни един познат глас:

— Мога да доведа около десетина души.

— Отговарят от Хановер — шепне Енциан, като че развеселен.

— Искаш да кажеш Джоузеф Омбинди. — На Андреас не му е до смях.

А призоваващият за помощ Онгуруве спазва неутралитет по въпроса за Празните Хора, или поне се опитва. Обаче ако Омбинди успее да откара подкрепления в Хамбург, може да реши да остане там. За него Хановер, включително и завода „Фолксваген“, е само трамплин. Хамбург ще осигури на Празните Хора по-солидна подкрепа и това би могло да се окаже удобният случай. Във всеки случай северът би следвало да бъде тяхната естествена среда…

— Ще трябва да отида — връща той слушалките на Андреас. — Какво има?

— Може би руснаците опитват да те предизвикат.

— Няма нищо. Престани да се тревожиш за Чичерин. Мисля, че той не е там.

— Но твоят европеец каза…

— Той ли? Не знам доколко мога да му имам доверие. Нали помниш, във влака го чух да говори с Марви. Сега той е в Нордхаузен с момичето на Чичерин. Ти щеше ли да му се доверяваш?

— Но ако Марни го преследва сега, значи той може да е важна клечка.

— Ако е така, ние положително ще го видим пак.

Енциан грабва войнишката торба, глътва два „первитина“[678] за из път, напомня на Андреас две-три задачи за утре, изкатерва дългите стъпала от камък и каменна сол и излиза на повърхността.

Навън той вдъхва вечнозеления и свеж въздух на Харц. В старите села по това вечерно време доят кравите. Показала се е първата звезда, оканумайхи[679], малката любителка на току-що издоено сладко мляко…

Но това сигурно е различна, северна звезда. Няма утеха, няма облекчение. Какво е станало с нас? Ако никога не сме имали право на избор, ако на Зоналните херероси им е било писано да живеят приласкани в лоното на Ангела, който опита да ни унищожи в Югозапада… тогава: дали сме били пропуснати или избрани за нещо дори още по-ужасно?

Енциан трябва да бъде в Хамбург преди копията да пронижат отново слънцето. Охраната във влаковете е досадна и заядлива, но караулните го познават. От „Мителверке“ денонощно се точат дълги товарни композиции с оборудване за А 4, на запад за американците, на север за англичаните… и скоро, когато новата окупационна карта влезе в сила, ще тръгнат също и на изток за руснаците… Нордхаузен ще бъде под руска администрация и тогава трябва да се задействаме… ще му се удаде ли възможност за Чичерин? Енциан изобщо не е виждал този човек, но им е съдено да се запознаят. Енциан е негов природѐн брат. Те са една плът.

Сега вече седалищният му нерв пулсира. Животът му е прекалено заседнал. Той куцука, сам, все още леко приведен, в Бърлогата на Мравоядите галериите са ниски, кой знае какво ги очаква тук хората с високо изправени глави? По пътя към жп надлеза, висок и сив на фона на усилващата се звездна светлина, Енциан държи курс на Север…

□ □ □ □ □ □ □ □

Малко преди разсъмване. Трийсетина метра по-надолу се носи белезникава облачна пелена, разпростряна на запад докъдето виждат очите. Слотроп и асистент-вещицата Гели Трипинг стоят на връх Брокен, средоточието на германското зло, на трийсет километра север-североизточно от „Мителверке“, и очакват изгрева на слънцето. Въпреки че 30 април[680] бе дошъл и отминал, и тази палава двойка е закъсняла с близо месец, около тях все още има разпръснати следи и останки от последната Черна Събота[681]: празни бутилки от „военновременна бира“[682], дантелено бельо, гилзи от патрони, раздрани червени атлазени знамена със свастики, игли за татуиране и пръски синьо мастило.

— Каква е била целта на всичко това? — чуди се Слотроп.

— За целувката на дявола[683], разбира се.

Гели се сгушва под мишницата му, ах-ти-дърт-глупак, а Слотроп се чувства малко простоват и ограничен, заради неосведомеността си. Но от друга страна той почти нищо не знае за вещиците, въпреки че в неговото семейство бе имало една истинска Салемска Вещица, една от последните присъединили се към многобройните редици на sus. per coll.[684], и назад през съвкуплението на вековете няколко от тях бяха увиснали на родословното дърво на Слотропови. Това е Ейми Спру, фамилна отстъпница, 23-годишна се заплеснала по антиномианизма[685] и хукнала да обикаля като обезумяла из целия Бъркшър, изпреварвайки с 200 години Шантавата Су Дънам[686], която крадяла бебета, яздела крави по здрач, извършвала жертвоприношения с кокошки на планината Снод. Както можете да си представите, зложелателството спрямо кокошките е било доста силно. Крави и бебета винаги се връщали непокътнати, неизвестно защо. Ейми Спру не била злобна вещица като съперницата на невръстната скоклива Дороти[687].

Тръгна тя към Роуд Айланд, да търси убежище

И реши пътьом да се отбие в Сейлъм,

Но хората там нито обноските й харесаха нито усмивката й

Така че тя изобщо не видя залива Нарангасет…

Арестували я за вещерство и я осъдили на смърт. Още една луда родственица на Слотроп. Ако изобщо я споменаваха, то беше със свиване на раменете, всъщност твърде отдалечено във времето събитие, за да бъде окачествено като Семеен Позор, по-скоро е любопитна случка. Докато израстваше, Слотроп така и не бе успял да си изясни какво да мисли за нея. През 1930-те отношението към вещиците съвсем не беше справедливо. Изобразяваха ги като грозни дърти магьосници, които ти подвикват „миличък“, с две думи: нездравословна компания. Киното не го бе подготвило за тази тевтонска разновидност на вещиците. Немските вещици например имат по шест пръста на краката и путките им са напълно обезкосмени. Поне така изглеждат вещиците на крайстълбищните стенописи в някогашната нацистка радиокула тук на Брокен, а правителствено санкционирани фрески едва ли са мястото, където да търсите безотговорни фантасмагории, нали? Но според Гели обезкосмените путки водят началото си от нарисуваните от фон Байрос жени[688].

— Ти просто не искаш да обръснеш твоята — злорадства Слотроп. — Ха! Ха! И това ми било вещица!

— Ще ти покажа нещо — отбелязва Гели, което очевидно е поводът двамата да будуват в този безбожен час, един до друг хванати за ръце, съвсем неподвижни, докато слънцето започва да разчиства хоризонта. — Гледай сега — шепне Гели: — ето там.

Слънчевата светлина бие почти хоризонтално в гърбовете им и върху далечния облачен фронт постепенно се появяват две гигантски сенки по протежение на много километри, отвъд Клаустрал-Целтерфелд, отвъд Зеезен, над предполагаемото русло на река Лайне и се простират в посока към Везер[689]…

— Божичко — малко нервно подхваща Слотроп, — това е Привидението. — Край Грейлок в Бъркшър се наблюдава същото явление. По тези места явлението е известно като Brockengespenst[690].

Сенки на богове. Слотроп вдига ръка. Пръстите му се превръщат в градове, бицепсите в провинции, вдига ръка, естествено. Нали това се очаква от него? Ръката-сянка повлича след себе си дъги в своето придвижване на изток, за да улови Гьотинген. Това не са обикновени сенки, а триизмерни, проектирани върху германското разсъмване, да, и на Титаните им се е налагало да живеят на тези планини или под тях… Изумително несъразмерни. Никога няма да бъдат отнесени от река. Никога няма да гледат към хоризонта и да им хрумне, че той може да продължи във вечността. Няма дървета, на които да се покатериш, не те очакват дълги пътешествия… остават само техните дълбоки отпечатъци, кухи черупки прострени над мъглите, в които потъват хора…

Лени изхвърля нагоре изправен крак, като танцьорка, и накланя глава встрани. Слотроп вдига среден пръст на запад, неудържимият пръст затъмнява пет километра облаци в секунда. Гели сграбчва кура на Слотроп, а той се навежда да захапе цицата й. Гигантските им сенки танцуват на пода на цялото видимо небе. Той заравя ръка под роклята й. Тя вдига крак и го преплита с неговия. Привиденията се размиват на вълни, от червено до индигово синьо, огромни по краищата. Там под облаците всичко е застинало и изгубено, като Атлантида.

Но природното явление „привидението на връх Брокен“ е обуздано от крехката граница на разсъмването и скоро сенките се завръщат смалени при своите притежатели.

— Слушай, този Чичерин някога да е…

— Чичерин е прекалено ангажиран, за да се занимава с такива неща.

— Аха, аз пък съм някакъв търтей, а?

— Ти си различен.

— Е-е-е… значи и той трябва да се увери в това.

Тя го поглежда с любопитство, ала не пита защо. Зъбите й спират върху долната устна и warum (вар-р-р-ъ-м[691], звуци издавани от Пластмасовия човек) се върти в капана на устата й. Още по-добре. Слотроп не знае защо. Ако някой иска да проведе разпит, няма смисъл да се обръща към Слотроп за помощ. Снощи двамата с Гели глупашки се бяха натъкнали на патрул на Черната Команда до входа на старата шахта. Цял час хереросите го бомбардираха с въпроси. О, да, просто обикаляме насам-натам, нали, търсим нещо така по-особено, по-странно, от, както му казваме „човешки интерес“, прекрасно разбира се, ние винаги се интересуваме какво кроите вие… Гели се кискаше в тъмнината. Те май я познаваха. Не я питаха нищо.

Когато по-късно Слотроп повдига въпроса, тя няма обяснение какво има между Чичерин и африканците, но каквото и да е то, и двете страни действат с много хъс.

— Омраза, точно така — заявява тя. — Глупаво, много глупаво. Войната свърши. Тук не е намесена политика или „еби си майката, приятелче“, а отдавнашна, чиста, лична вражда.

— С Енциан ли?

— Тъй мисля.

Установяват, че връх Брокен е завзет от американски и руски войски. Планината лежи върху бъдещата граница на съветската окупационна зона. Току зад светлината на огъня стърчат развалините, тухли и мазилка, на радиопредавателя и туристически хотел. Само два взвода тук. По-висок чин от сержант няма. Всички офицери са долу в Бад Харцбург, Халберщад, уютно настанени, пият или ебат на поразия. Тук горе на Брокен определено се долавя атмосферата на негодувание, но момчетата харесват Гели и понасят Слотроп, и което е най-късметлийското, изглежда никой не е свързан с артилерията.

Обаче безопасността е временна. Майор Марви скърца със зъби из цялата Харц, хвърля в инфарктно състояние хиляди канарчета, които падат на жълти ята от дърветата с коремчетата нагоре, акомпанирани от крясъците му Хванете тоя английски мухльо, хич не ми пука колко хора ще трябват за това, искам цяла дивизия, чуваш ли ме, момче? Въпрос на време е той отново да улови следата. Майорът е откачил. Слотроп е леко смахнат, но чак пък толкова не, това преследване от страна на Марви е просто нездравословно. Възможно ли е… ами да, тази мисъл определено му бе хрумвала… Марви да е в сговор с онези ролс-ройсовски „апаши“, които преследваха Слотроп в Цюрих. Връзките между тях сигурно са безгранични. Марви е приятел с хората от „Дженерал Илектрик“ а това значи капитали от Морган[692], в Харвардския университет също има вложени пари от Морган и вероятно някъде има преплитане на интереси с Лайл Бланд… кои са те, а?, и защо им е дотрябвал Слотроп? Сега той знае със сигурност, че един от тях е безумният нацистки учен Цвитер. А симпатичният възрастен професор Глимпф просто е изчаквал в „Мителверке“, за всеки случай, ако се появи Слотроп. Господи! Ако Слотроп не беше се добрал обратно по тъмно до Нордхаузен в къщата на Гели, те положително щяха да го затворят, да го пребият, а може би и убият.

Преди да тръгнат надолу по планината, двамата успяват да изкрънкат от часовоите шест цигари и няколко хранителни порциона. Един приятел на приятеля на Гели, фанатик на тема полети с балон на име Шнорп, който живее във ферма в долината Голдене Ауе, се готвел за полет към Берлин.

— Но аз не искам да ходя в Берлин.

— Миличък, ти искаш там, където го няма Марви.

Шнорп сияе, достатъчно отзивчив е за компанията, току-що се е върнал от местната гарнизонна лавка с камара плоски бели кутии в ръцете: стока, която смята да откара в Берлин.

— Няма страшно — уверява той Слотроп, — не се безпокой. Това пътуване съм го правил стотици пъти. На никого не му пука за някакъв си балон.

Той отвежда Слотроп в задния двор на къщата, всъщност леко наклонена зелена ливада, посред която до голяма купчина ярко жълта и червена коприна стои ракитена гондола.

— Бягството ще бъде наистина дискретно — промърморва Слотроп.

От ябълковата градина изскача тайфа деца, за да им помогнат да пренесат тенекиени туби с етилов спирт до гондолата. Следобедното слънце разхвърля всички сенки нагоре по склона. От запад подухва вятър. Слотроп дава от своята „зипо“ огънче на Шнорп да запали горелката, а в това време децата оправят гънките на аеростата. Шнорп усилва дюзата, докато тя започва да бълва с монотонно фучене пламък встрани и в отвора на големия аеростат. Видимите в про̀света деца се разпокъсват на пулсиращи топлинни вълни. Балонът започва бавна да се издува.

— Не ме забравяй — надвиква Гели фученето на горелката — До следващата ни среща…

Слотроп и Шнорп се покатерват в гондолата. Балонът се издига малко над земята и вятърът го подхваща. Раздвижват се. Гели и децата придържат от всички страни гондолата за перилата, аеростатът още не е напълно прав, но набира скорост, придърпва ги и краката им едва успяват ги удържат, те се кискат и викат. Слотроп гледа много да не се пречка на Шнорп, който има грижата пламъкът от горелката да бъде насочен точно в отвора на аеростата и придържащите въжета на гондолата да не се оплитат. Най-после аеростатът се разлюлява вертикално и вътрешността му пламва в необуздано виещи се талази жълто-алена горещина. Членовете на наземната команда отпадат един след друг и махат на прощаване. Последна остава Гели в бяла рокля, коса сплетена зад ушите на плитки, с нежна брадичка и уста, а големите й сериозни очи не се отделят от Слотроп чак до момента, когато наистина трябва да отпусне ръце. Тя коленичи на тревата, изпраща му въздушна целувка. Слотроп усеща как сърцето му, неуправляемо, се преизпълва с любов и издига бързо като балон. Колкото по-дълго пребивава той в Зоната, толкова повече време му отнема да си напомни, я стига си се правил на мухльо. Как въздейства това място на мозъка му?

Балонът прелита високо над гъста елова гора. Гели и децата се смаляват до сенчести щрихи върху зелената поляна. Хълмовете се отдалечават и позаглаждат. Скоро, поглеждайки назад, Слотроп може да види Нордхаузен: катедралата, кметството, църквата Свети Блазиус… квартала без покриви, където бе открил Гели…

Шнорп го побутва с лакът и сочи. Скоро Слотроп различава долу колона от четири мръснозелени коли, движещи се бързо сред прахоляка към фермата. Както изглежда това са Майките на Марви. А Слотроп виси под тази шарена плажна топка. Е, какво пък…

— Несполука все нося аз — крещи Слотроп след малко. Балонът вече е поел устойчив курс на североизток и двамата с вдигнати яки се сгушват по-близо до спиртния пламък, а температурната разлика между продухваните им от вятъра гърбове и топлината отпред навярно достига 50º. — Трябваше веднага да те предупредя. Ти изобщо не ме познаваш, а ето че летим право към съветската зона.

Шнорп, чиято коса стърчи на всички страни като слама, по немски замислено криви горната си устна:

— Няма никакви зони — отбелязва той, с което повтаря думите на Гели. — Няма никакви зони, освен Зоната.

Минута по-късно Слотроп вече е започнал да проверява донесените от Шнорп кутии. Те наброяват дузина и всяка от тях съдържа дебела торта със златист яйчен крем, която в Берлин струва щури пари.

— Уха-а — ликуващо мучи Слотроп, — егати! Сигурно халюцинирам, — и тем подобни възторжени тийнейджърски словоизлияния.

— Трябва да имаш карта за хранителни порциони от гарнизонната лавка. — Търговски номер. Пазари се.

— Сега не мога да си позволя даже карта за бандаж на мравка — отвръща откровено Слотроп.

— Е, ще разделя с теб ето тази торта — обявява Шнорп след известно време, — защото май започнах да огладнявам.

— Много, много гот!

Та Слотроп нагъва с удоволствие тортата! ближе крем от пръстите си, когато случайно забелязва далеч в небето в посока към Нордхаузен, някакъв странен въздушен обект с размера на точка.

— Хм-м-м…

Шнорп се оглежда.

— Kot![693] — Той изважда отнякъде месингов телескоп и го опира, блестящ, на парапета — Kot, Kot, без опознавателни знаци.

— Интересна работа.

Двамата наблюдават как от въздуха — толкова син, че можеш да го вземеш в ръка, да го разтъркаш и пръстите ти да посинеят, — точката постепенно нараства и се превръща в ръждясал стар разузнавателен самолет. Минута по-късно чуват двигателя, който ръмжи и пращи. После буквално пред очите им самолетът прави вираж и захожда към целта.

Вятърът между двата въздухоплавателни съда носи едва доловимата песен на Фуриите:

А пък нашият Макбател,

Бе влюбен в един усилвател

Обаче два-три пъти даде накъсо той

Целия в брадавици остави нашия герой

И направи пожар в спалнята

Ja, ja, ja, ja! В Прусия не ближат путета!

Самолетът прелетява само на два метра край тях и се издига показвайки корема си. Това е едно готвещо се да ражда чудовище. От малък люк наднича червена муцуна с кожен шлем и очила.

— Ах ти, гадняр английски — прелитайки край тях — с’а ш’ти го поднесем твоя гъз на тепсия.

Без да се замисля Слотроп вдига една торта.

— Еби си майката! — Запраща тортата, перфектен изстрел, самолетът бавно се изнизва край тях и пляс, тя шляпва Марви право в лицето. Да-а, точно така. Лапи в ръкавици размазват кашата. Появява се розовият език на майора. Яйчен крем лети из вятъра, жълти капки се точат на издължени дъги към земята. Люкът се затваря, разузнавателният самолет се приплъзва край тях, бавно завива, описва кръг и поема назад. Шнорп и Слотроп хващат по торта, в очакване.

— Моторът му е без капак — забелязал е Шнорп, — и значи ще се целим точно там. — Сега те гледат корпуса на самолета отгоре. Кабината му е претъпкана с просмукани с бира американци, които пеят:

Имаше младеж на име Ритер,

Дето спеше с един трансмитер,

От това му се сбръчка хуя

А после окапа в чорапа му

Ядоса го много, о алилуя.

Разстоянието е стотина метра и приближават бързо. Шнорп хваща ръката на Слотроп и сочи към десния борд. Провидението се е изхитрило да сложи на пътя им един голям бял стръмен облачен масив и вятърът ги носи на пълна скорост право в него; клокочещата твар протяга бели пипала и подканва побързай… побързай… и ето балонът навлиза в нейната мокра и ледена закрила…

— Сега те ще ни чакат.

— Няма — Шнорп слага ръка на ухото, — те са изключили мотора. Тук вътре са, заедно с нас. — Пашкулената тишина продължава минута-два, но разбира се:

Нашият приятел Химелтор

Гъзоонождаше един сервомотор

Но скоро му израсна рог

Точно на върха на кура

И той си нае медиатор

Шнорп бърника горелката и нагажда сиво-розовия ореол на пламъка, опитва да го направи по-незабележим, но без да губят височина. Носят се без ориентир вътре в тяхното собствено мъждиво кълбо от светлина. Оголени гранитни скални върхове, удрят слепешком нагоре като юмруци в облака в опит да попаднат на балона. Самолетът е някъде там със свое направление и скорост. Балонът не може да предприеме никакво действие, безсилен е. Тук балансираните решения са изгубили всякакъв смисъл. Облакът ги притиска, задушава. И се кондензира в едри капки върху тортите. Внезапно, хрипливо и неизтрезняло:

Един младеж от Дикейтър

Спеше с ТК генератор,

И курът и ташаците му

Се замразяваха мигновено

А пък анусът му — след минута-две.

Разпръсват се мъгливите завеси и разкриват американците, които планират на не повече от десет метра и малко по-бързо от балона.

— Сега! — изкрещява Шнорп и запраща една торта в открития мотор. Слотроп пропуска целта и тортата му се разплясква върху цялото стъкло пред пилота. А междувременно Шнорп е започнал да хвърля торби с баласт по мотора и една от тях се заклещва между два от цилиндрите. Изненаданите американци безпорядъчно опипват за пистолети, гранати, картечници или каквото артилеристите обикновено носят със себе си като леко въоръжение. Но вече се отминали и мъглата притваря своята завеса. Прозвучават няколко единични изстрела.

— По дяволите, човече, ами ако ударят аеростата?…

— Ш-ш-ш-т. Мисля, че улучихме кабела от стартовия генератор. — Някъде в средата на облака се долавя недоволното ръмжене на отказващ да се запали мотор. Отчаяно скърцат лостови предавки.

— Ах, мамицата му! — Приглушен вик, отдалечен. Пресекливият вой затихва и след малко настъпва тишина. Шнорп лежи по гръб, нагъва с шумно мляскане торта и се смее нерадостно. Половината от неговата стока е била изхвърлена и Слотроп се чувства леко виновен.

— Не, не. Няма защо да се тревожиш. Това е като в зората на търговските отношения. Отново се връщаме към онова време. Втора възможност. Пътищата са дълги и опасни. Някои загуби при транспортирането са неизбежни. Имал си някакъв бегъл поглед върху търговията в първобитното общество.

След няколко минути облаците се разсейват и балонът лети спокойно под слънцето, от вантите капе вода, аеростатът все още блести от облачната влага. Самолетът на Марви не се вижда никакъв. Шнорп регулира пламъка от горелката. Започват да се издигат.

Малко преди залез-слънце Шнорп потъва в дълбок размисъл:

— Гледай. Можеш да видиш края й. На тази географска ширина земната сянка прекосява Германия с около 1100 километра в час, това е скоростта на реактивния самолет. — Облачната пелена се е разпаднала на мъгливи облаченца с цвета на варени скариди. Балонът лети бавно над селски пейзаж, чиито зелени правоъгълници сумракът вече силно потъмнява: нишката на рекичка припламва от късното слънце, сложно-ъгловатият план на още един град без покриви.

Залезът е жълто-червен, като балона. Меката сфера поляга връз хоризонта като праскова на порцеланова чиния.

— Колкото по-далеч на юг отиваме — продължава Шнорп — толкова по-бързо лети сянката, докато стигне екватора: хиляди километри в час. Направо фантастика. Някъде над южна Франция тя преодолява скоростта на звука, примерно около географската ширина на Каркасон.

Вятърът продължава да ги тласка все по-бързо, на север-североизток.

— Южна Франция — хрумва му на Слотроп. — Да. Точно там аз преминах на свръхзвукова скорост…

□ □ □ □ □ □ □ □

В Зоната лятото е в разгара си: зад останките от стените се мяркат апатични люде, други свити на кълбо са потънали в дълбок сън по дъната на дупки от снаряди или, запретнали сиви ризи, се ебат сред каналите под шосетата, сънуват обикаляйки без посока полята. Сънуват храна, забрава, редуващи се истории…

Безмълвията тук са убежища на звуците, като отдръпването на прибоя в навечерието на приливна вълна: звукът се оттича по склоновете на акустичния проход, за да се събере някъде другаде в огромен шумов талаз. Кравите — големи тромави животни на черни и бели петна впрегнати сега за оранта, защото германските коне в Зоната са почти напълно изчезнали — с непроницаеми муцуни ще пристъпват тежко право в минните полета, засети още през зимата. Чудовищните взривове трещят над земеделските участъци, небето ръси навсякъде рога, одрани кожи и кюфтета, в детелината притихнали се въргалят нащърбени и продупчени камбани. Конете навярно са щели да бъдат достатъчно съобразителни, за да отбягват тези места, но германците бяха съсипали техните коне, бяха разпилели породата, бяха ги натирили в кошмара, в стоманените рояци, в ревматичните мочурища, в незачулените зимни студове на нашите доскорошни Фронтове. Само отделни животни може да се намерили сигурно убежище при руснаците, които все още проявяват загриженост за конете. Често вечер можеш да ги чуеш. Иззад буковите гори сиянието на техните бивачни огньове е устремено нагоре с километри през омарата на северното лято, почти суха, само колкото да очертае по-ясно пламъците, дузина едновременно свирещи акордеони и хармоники бълват пронизителни разбъркани звънливи акорди, песните им са изпълнени с печални тельный и ческих и най-ясно звучат гласовете на момичетата от помощните служби. Конете пръхтят, цвилят и пристъпват в шумолящата трева. И мъжете и жените са приветливи, съобразителни, екзалтирани — най-щастливите оцелели хора в Зоната.

Сред цялата тази трептяща плът непрекъснато обикаля безумният лешояд Чичерин, в чието тяло металът е повече от всичко друго. Стоманени зъби подмигват, когато говори. Под алаброса му е скрита сребърна пластина. В дясната му колянна става мрежа от златни жички чертае триизмерна скрепителна татуировка свързваща фините отломки от хрущял и костици вътре и нейната форма непрекъснато се усеща, това е печат на ръчно причинената болка и негово най-славно боево отличие, защото е невидимо и само той може да го чувства. Четиричасова операция, и то на тъмно. На Източния фронт: без сулфаниламиди, без упойка. Горд е, разбира се.

Тук Чичерин бе пристигнал с маршова крачка — плюс неговото вечно като златото накуцване — от студа, ливадите, тайнствеността. Официално той се отчита пред ЦАГИ, тоест Центральный АэроГидродинамический Институт в Москва. Но действителната му задача в Зоната е от личен и маниакален характер и, както неговите началници многократно и под най-различни форми деликатно му бяха намеквали, съвсем не във всенароден интерес. Чичерин допуска, че в буквален смисъл, това не е далеч от истината. Обаче не е наясно каква е ползата за онези, дето го бяха предупреждавали. Вероятно, независимо от официалните изявления, те са имали свои основания да искат ликвидирането на Енциан. Разногласията им с Чичерин могат да бъдат по определянето на подходящия момент или причините. Подбудите на Чичерин не са политически. Изгражданата от него държавица в оставения от германците вакуум, е основана на една натрапчива потребност, която той вече дори не опитва да проумее, на необходимостта да унищожи Черната Команда и своя митичен доведен брат, Енциан. Той произхожда от нихилистки род, сред предците му е имало предостатъчно на брой бомбаджии и въодушевени атентатори. Той няма абсолютно никаква родствена връзка с онзи Чичерин, спогодил се с Валтер Ратенау за подписването на Рапалския мирен договор, който е опитен задкулисен политически манипулатор, далновиден меншевик преминал към болшевиките, вярвал и в изгнание и след завръщането си в една Държава, която ще просъществува повече от всички тях, когато дойде някой и седне на неговия стол до масата, точно както той се бе намърдал на мястото на Троцки: кандидатите идват и си отиват, но столовете остават… е, отлично. Има такава Държава. Но пък освен нея съществува и онзи друг чичерински вариант, тленна Държава, която няма да надживее собствените си граждани. Той е обвързан, любов и телесен страх, със студентите загинали под колелата на каретите, с очите издаващи много безсънни нощи и маниакално разтворени обятия за причинената от абсолютизма смърт. Завижда им за усамотеността, за желанието им да стигнат независими и самостоятелно до края, невключени в никаква военизирана структура и често без никаква подкрепа или обич. Собствената му мрежа от предани госпожици из цялата Зона представлява компромис: той знае, че е прекалено удобна за него, дори когато разузнавателните данни са добри. Но осезаемите рискове от любовта и привързаността все още са достатъчно незначителни и приемливи, сравнени с това, което му се налага да прави.

В самото начало на сталиновото управление Чичерин служеше на едно затънтено място („медвежий уголок“), в района на Седморечието[694]. През лятото напоителните канали очертаваха обгърната от маранята филигранна плетеница през зеления оазис. Зиме по первазите на прозорците бяха строени лепкави чаени чаши, войниците играеха преферанс и излизаха навън само да пикаят или да стрелят из улицата по удивените вълци с наскоро модернизирания образец на „мосин“[695]. Това беше област на пиянска носталгия по градовете, безмълвни киргизки ездачи, нескончаемо клатене на земята… поради земетресенията изобщо не строяха сгради повече от един етаж и градчето наподобяваше декорация за уестърн: улица потънала в кафява прах или кал и от двете й страни се редят внушителни дву– и триетажни фалшиви фасади.

Бе дошъл в тоя забутан пущинак, за да подари азбука на тукашните диваци, които общуваха устно помежду си, с докосвания и жестове, и за тях дори не съществуваше арабска писменост, която да бъде подменяна. Чичерин съгласуваше дейността си с местния център за Ликбез[696], един от многото такива, известни в Москва под названието „червени юрти“. От равнините прииждаха млади и стари киргизи, вонящи на коне, дим от изгоряла трева и кумис, влизаха и се блещеха на плочите изписани с тебеширени заврънкулки. Ъгловатата латиница изглеждаше почти също толкова странна и на руските кадри — високата Галина с нейните втора-трета ръка бричове и сиви казашки ризи… нейната скъпа приятелка накъдрената Люба с деликатното и нежно лице… политкомисарят Вацлав Чичерин… всички агенти, макар никой от тях да не го възприемаше по този начин — представляващи НТА (Новата Тюркска Азбука)[697] в една удивително непозната страна.

Сутрин след общата закуска Чичерин по правило отива да се мотае из червените юрти с намерението да съзерцава учителката Галина, която изглежда импонира на две-три от предполагаемите женски черти в неговия характер… е, да… често излиза навън и установява, че неговото утринно небе е изпълнено докрай с мълнии: блестящи, ослепителни. Просто ужас. Земята потръпва почти нечуто. Може да е настъпил краят на света, но за Централна Азия това е най-обикновен ден. Небесният пулс бумти от край до край. Армади от облаци, — някои от тях съвсем ясно очертани, тъмни и разпокъсани — плават към азиатската Арктика над обширните десятини[698] трева и сиво-зелените от вятъра стъбла на лопена, разлюлени на вълни чак докъдето стига погледа. Но той стои на улицата, под открито небе, придърпва нагоре панталоните си, върховете на реверите яростно почукват в гърдите му, проклина Армия, Партия, История, каквото и да бе, което го бе натирило чак тук. Никога няма да заобича това небе или равнина, тези хора, животните им. Нито пък ще хвърли поглед назад, не, няма, дори и по време на най-тинестите душевни биваци, даже в оголения Ленинград при срещите с неизбежността на смъртта[699], собствената и на другарите му, няма да запази никакъв спомен от Седморечието, в който да намери прибежище. Нито дочута музика, нито предприето лятно пътуване… нито кон зърнат на степния фон в чезнещата дневна светлина…

Не и Галина, това е ясно. Галина дори няма да бъде истински „спомен“. Тя вече наподобява по-скоро очертание на азбука или последователност на действията при разглобяване на винтовка „мосин“: да, като да помниш, че с показалеца на лявата ръка трябва да придържаш спусъка в най-предно положение, докато с дясната изваждаш затвора, поредица от взаимосвързани предпазни мерки, част от процес протичащ между тримата изгнаници, Галина/Люба/Чичерин, който изчерпва докрай своите промени и дребнавата си диалектика, докато приключи напълно, без нищо запомнящо се, освен структурата…

Очите й са скрити в железни сенки, орбитите им потъмнели като от прецизно нанесени удари. Челюстта й е малка, квадратна, издадена напред, когато говори долните й зъби се оголват повече… Много рядко се усмихва. Лицевите кости са енергично извити, здраво свързани една с друга. В нейната аура се долавя тебеширен прах, сапун за пране и пот. И в перифериите на нейната стая с неизменно присъствие на безразсъдната Люба до прозореца, като красива орлица. Галина я е обучила, но от двете лети само Люба, която е усвоила километричния пикиращ полет, удара с ноктите, кръвта, а на нейната мършава стопанка е отредено да стои в класната стая долу, заключена от думи, оградена от преспи и скрежови шарки на бели думи.

Иззад облаците пулсира светлина. Чичерин оставя кални следи от улицата в Ликбез Центъра, предизвиква изчервяването на Люба, засвидетелствани са му имитация на поклон и демонстративно старателно размахване на бърсалката за под от забавния общ работник китаецът Чу Пян и получава неразгадаеми погледи от подранилите двама-трима ученици. Пътуващият „туземен“ учител Джакъп Кулан вдига глава от безпорядъчната купчина пастелнобагрени топографски карти, черни теодолити, връзки за обувки, уплътнения за двигатели на трактори, свещи-запалки, омаслени краища на обтегачи, цилиндрични стоманени калъфи за карти, патрони калибър 7,62 мм, трохи и парчета от хлебна питка, за да поиска цигара, която вече е извадена от джоба на Чичерин и е на път.

Благодарна усмивка. Няма как. Не може да бъде уверен в намеренията на Чичерин, а още по-малко в приятелството на руснака. Бащата на Джакъп Кулан бил убит във въстанието от 1916 година от войските на Куропаткин[700], при опита му да офейка през границата в Китай, измежду стотината киргизки бежанци избити една вечер край пресъхнало поточе, което все някак може да бъде проследено на север до нулата на върха на света. Поддалите се на масовата самосъдна паника бдителни руски заселници обкръжили мургавите бежанци и ги избили с лопати, вили и стари берданки, каквото им паднало под ръка. Нещо обикновено за Седморечието по онова време, даже и толкова далеч от железопътната линия. През онова кошмарно лято те подели лов за сарти, казахи, киргизи и дунгани, като дивеч. Водели ежедневна отчетност на убитите. Беззлобно състезание, но нещо повече от игра. Били затрити хиляди неспокойни туземци. Имената им и даже броят им са изгубени завинаги. Цвят на кожата, начин на обличане ставали основателна причина за хвърляне в затвора, осакатяване от бой и отнемане на живота. Даже и гласовете: защото из тези равнини плъзнали слухове за германски и турски агенти, не и без помощта на Петроград. Предполагало се, че въстанието на туземците е дело на чужденци, международен заговор с цел отварянето на нов фронт във войната. Още една западна параноя, възникнала върху солидната основа на европейското политическо равновесие. Как е възможно да съществуват някакви си казахски, киргизки и въобще източни причини? Нима не са щастливи националните малцинства? Нима петдесет години руски суверенитет не им е донесъл прогрес? благоденствие?

Е, засега по силата на настоящото московско благоволение, Джакъп Кулан е син на национален мъченик. Грузинецът бе дошъл на власт, древна и абсолютна власт в Русия и бе обявил Всеобща Доброта и Човещина към Националните Малцинства. Но въпреки че обаятелният стар тиранин прави каквото е по силите му, Джакъп Кулан остава някак толкова „туземец“ както преди и руснаците ежедневно проверяват степента на неговото безпокойствие. Медната окраска на лицето му, издължените тесни очи, прашните му ботуши, къде ходи по време на неговите пътешествия и какво в действителност прави в самотните кожени палатки Там, сред аулите[701], на силния вятър, това са загадки, към които руснаците не проявяват интерес и не желаят да се намесват. Подхвърлят му приятелски цигари, съчиняват му битиета на хартия, използват го като Образован Говорител На Местното Население. Позволено му е да изпълнява своята функция и това е всичко… като изключим от време на време погледа на Люба, навеждащ на мисълта за нещо соколово: ремък за закопчаване на хищната птица, небе и земя, пътешествия… Или мълчанието на Галина там, където би могло да има думи…

Тук Галина бе станала експерт по мълчанията. Великите мълчания на Седморечието все още не бяха групирани по азбучен ред и вероятно никога няма да бъдат. Те могат по всяко време да проникват в стаята, в сърцето, да връщат на тебешира и хартията донесените тук от деятелите на ЛикБез разумни съветски възможности за избор. НТА не може да запълва нито да потулва такива мълчания, необхватни и плашещи като природните стихии в този затънтен край, съизмерими с една по-голяма Земя, по-дива и по-отдалечена от слънцето планета… Ветровете, градските снеговалежи и горещи вълни от детството на Галина никога не са били толкова всеобхватни, толкова безмилостни. Трябваше да дойде тук, за да разбере какво значи земетресение, и как да изчаква преминаването на пясъчна буря. Какво ли ще бъде да се върне сега, отново в града? Често ще сънува някакъв изящен картонен макет, град мечта на архитекта, изработен с най-тънките подробности, толкова малък, че само с една стъпка подметките на ботушите й разрушават цели квартали; същевременно тя живее в този миниатюрен град, пробужда се в късната нощ, примигва от болезнената дневна светлина, предчувства унищожението, ударите от небето, и е страшно напрегната от очакването, неспособна да определи какво приближава, но знае — толкова е ужасно, че е невъзможно да бъде изречено: това е самата тя, средноазиатско въплъщение на великанско й „аз“, ето това е всяващата у нея страх Безименна Твар…

Тези високи, тези закриващи звездите мюсюлмански ангели… O, wie spurlos zerträte ein Engel den Trostmarkt[702]… Там на запад вярно и предано чака този африкански доведен брат с неговите поетични книжки, преорани и засети с черен като въглен готически шрифт, чака и цапоти една след друга страниците, там отвъд безчетните километри низини и зонална светлина дето пада косо с настъпването на техните есени отново и отново година след година, накланя се към рамената на планетата като цирков ездач и опитва да привлече вниманието им не с какво да е, а със своето представително лице, но безуспешно при всяка безгрешно изпълнена бърза обиколка на арената.

Не е ли поглеждал Джакъп Кулан от време на време, всъщност не много често, по-особено към Чичерин през хартиената класна стая, или изненадващо, застанал пред прозорците към широкото зелено поле? Не е ли казвал погледът му „Каквото и да направиш ти, каквото и да направи той, нищо няма да ти помогне в твоята тленност“? И: „Вие сте братя. Заедно или поотделно, защо му придаваш толкова голямо значение? Живейте. Все някога ще умрете, почтено или подло, но не и от ръката на другия…“ Светлината на всяка съвместно прекарана есен отново и отново носи същият безплатен съвет и всеки път по-необещаващо. Ала нито един от братята не желае да слуша. Черният сигурно бе открил някъде в Германия, своя собствена разновидност на Джакъп Кулан, някой невръстен туземец, който с поглед ще разпръсва германските му блянове за долитането на ангела от Десетата Елегия, чийто плясък на крилата вече ехти почти наяве, ето го, идва, за да стъпче и напълно изличи белия пазар на собственото си изгнание… Обърнато на изток, черното лице наблюдава от някоя зимна дига или червено-кафява каменна стена, гледа към степните низини на Прусия, Полша, към километрите очакващи ливади, докато с всеки изминал месец западният хълбок на Чичерин става все по-стегнат и по-излъскан от вятъра и вижда как Историята и Геополитиката ги водят неотвратимо към конфронтация, а радиоапаратите надават още по-силен вой, докоснеш ли нощем новите шлюзове започва да ги тресе хидроелектроярост, която се усилва през празните каньони и дефилета, а денем километри висящи балдахини, бели като видения за богаташки небесни юрти, изпълват небесата, и импровизациите засега все още са непохватни, ала играта започва да става все по-сериозна колкото повече се разпокъсват шарките на облаците…

Чичерин и неговият верен спътник киргизът Джакъп Кулан яздят дълбоко навътре из пущинаците. Конят на Чичерин е вариант на самия него: казва се Змей и е от петнистата североамериканска порода „апалуза“. Змей беше нещо като кон-държанец. По-миналата година той живееше в Саудитска Арабия и всеки месец получаваше чек от един смахнат (или, ако сте любител на параноичните системи, ужасно благоразумен) нефтен магнат от Мидланд, щата Тексас, за да стои далеч от североамериканските родео-арени, където по онова време знаменитият необязден и опърничав мустанг Миднайт риташе и както си иска хвърляше от гърба си младежи в обезцветените от слънцето огради. Но тук Змей не е див и необуздан като Миднайт, а по-скоро методично смъртоубийствен. И което е по-лошо, непредсказуем. Когато го възсядаш, той може да бъде равнодушен или смирен като девица. Но после изведнъж, отново без предупреждение, изтръгнат от разтърсващата го последна дълбока въздишка, той може да успее да те убие просто с един замах на копитото, извил глава като змия в точния момент и към точното място на земята, където ще бъде прекратен живота ти. Невъзможно е да го предскажеш: той е способен с месеци да не създава никакви грижи. Засега пренебрегва Чичерин. Но три пъти е опитвал да претрепе Джакъп Кулан. Два пъти само чистият късмет бе предпазвал киргиза, а на третия фактически той успя да се задържи на седлото и дълго язди жребеца, докато го изтощи и постигна общо взето задоволително покорство. Но всеки път, когато Чичерин тръгва за хълма, към подрънкващия кол, за който е завързан Змей, той — заедно с кожената сбруя и одърпания бродиран чул за гърба на животното — носи съмнението, безутешната вероятност последния път киргизът да не е сполучил да усмири коня. И че Змей само изчаква удобен момент…

Отдалечават се от железопътната линия и от по-благоразположените земни зони. Черни и бели звезди припламват по задницата и бутовете на апалузата. В центъра на всяка от тези нови има оголено безцветно кръгло петно от вендуза, в което крайпътните киргизи по пладне се заглеждаха и с усмивки извръщаха глави към хоризонта отзад.

Странни, странни са динамиката на нефта и навиците на експертите по петрола. След Саудитска Арабия, докато пътуваше към Чичерин, който можеше да се окаже негова втора половина, Змей бе виждал немалко промени: множество конекрадци, изморителна езда, конфискация от едно или друго правителство, бягства в дори още по-затънтени краища. Този път — тропотът на копитата разпръсва едрите като пуйки киргизки фазани, черно-бели, с кърваво червени петънца около очите и с тромаво клатушкане те потеглят към височините — Змей се отправя на може би най-последното приключение, вече почти забравил наргилетата в оазисите и ленивите къдрици дим над тях, брадатите мъже, резбованите седла украсени със седефени орнаменти и лакирани, поводите от усукана козя кожа, жените настанени на възглавници зад ездачите скимтящи от възторг нагоре към подножието на Кавказ в мрака, понесени от бури и похот по криволичещите линии на едва забележими пътеки… назад остават само разпръснати следи бележещи пътя им през тези погранични пасища: сенките изсветляват и замират сред безредно тичащите фазани. Устремените напред двама ездачи набират инерция. Нощният мирис на гора бавно изветрява. Там озарено от слънчевата светлина, която засега още не е предназначена за тях, ги очаква… Кой?… Очаква ги невъобразимото същество, високо, пламтящо…

… дори сега в недетските сънища на разтревожената Галина се явява изобразяваният на революционните плакати от нейното предюношество крилат конник, червен Стрелец[703]. Далеч от веселие, гълчава, сняг и изранени улици, тя се свива тук в азиатската прах с обърнат нагоре задник, очаква първото негово докосване… на това същество… Стоманени копита, зъби, някакво свистящо размахване на пера напречно на гръбнака и[704]?… звънтящият бронз на конна статуя на площада и нейното лице, притиснато в сеизмичната земя…

— Той е войник — Люба има предвид Чичерин, — и е далеч от дома. — Изпратен е да служи в дивия Изток, поведението му е сдържано, спокойно, непроницаемо и явно е в немилост пред официалната власт. Слуховете са тъй екстравагантни и крайни, право пропорционални на апатията обхванала тази страна. В стаята за отдих ефрейторите говорят за някаква жена: удивителна съветска куртизанка, която носела долни ризи от бяла ярешка кожа и всяка сутрин бръснела краката си чак до слабините. Една окичена с брилянти и натъкмена в хермелинови кожи съвременна конеебка Катерина[705]. Любовниците й варирали от министър надолу до подобните на капитан Чичерин, естествено най-преданият. Докато ново-Потьомкинци[706] обикаляли и проучвали в нейна чест Крайния Север, и висококвалифицирани вълци-технократи строели селища в тундрата, истински урбанистични абстракции от лед и сняг, наглият Чичерин останал в столицата, на топло в нейната вила, където двамата играели на рибар и рибка, терорист и държава, изследовател и крайните предели на морскозеления свят. Когато най-после привлекли вниманието на властите, това не означавало смърт за Чичерин, дори не и заточение, а само ограничаване на кариерните възможности: такова било движението на векторите[707] тогава. Централна Азия през по-голямата част от най-добрите му години, или аташе някъде, например Коста Рика (дано да е в Коста Рика някога, като избавление от това чистилище, равномерно плискащ прибой, зелени нощи — колко му липсва морето, как мечтае той за черни очи, влажни като неговите, колониални очи, сведени надолу от ронещи се каменни балкони…).

Междувременно, друг слух го свързва с легендарния Вимпе, главният търговски агент на Ostarzneikunde GmbH[708], дъщерна компания на СИ Фарбен. Тъй като по всеобщо мнение представителите на СИ Фарбен в чужбина всъщност са германски шпиони, подчинени на една берлинска кантора известна като „NW7“[709], тази история за Чичерин не е много за вярване. Ако беше буквална истина, Чичерин нямаше да бъде тук — едва ли биха му запазили живота в насърчение на този сомнамбулизъм сред далекоизточните гарнизонни градове.

Разбира се, той би могъл да познава Вимпе. Жизнените им пътища за известен период са минавали твърде близо един до друг във времето и пространството. Вимпе е класически посредник, лице за свръзка, с донякъде нездрав ентусиазъм: чаровен, представителен до такава степен, че импозантността му те връхлита като подводна скала или терасовидно изградена сила: дружелюбни сиви очи, вертикален гранитен нос, нетрепваща уста, неспособна на фантазии брадичка… тъмни костюми, безупречни кожени колани и сребърни копчета за яка, обувки от конска кожа, които блестят под остъклените тавани на царистките вестибюли и по целия съветски бетон, неизменно елегантен, обикновено коректен, информиран и страстен ценител на органичната химия, негова специалност и, както подсказват, негова религия.

— Представете си шахмат, — това е през първите дни от пребиваването му в столицата, в търсене на сравнение, което може да се понрави на руснаците, — една чудновата партия шах. — И по-нататък, ако публиката откликва (той притежава рефлексите на търговец, знае как да насочи беседата по линията на предположително най-малкото безразличие), Вимпе показва как се разкриват толкова много шансове пред всяка молекула, възможности за свързване, образуването на връзки с различна сила и устойчивост, от въглерода най-гъвкавият и най-многостранен, кралицата, „Екатерина Велика на периодическата таблица“, чак до дребничките водородчета, многобройни и едноходови като пешки… и грубото противодействие на шахматната дъска, отстъпваща в тази химическа игра на триизмерните танцуващи фигури, „даже бих казал четириизмерни“, и една коренно различна представа за това какво означава печалба и какво загуба… Schwärmerei[710], мърморели германските му колеги и намирали оправдания да сменят темата на разговора. Но Чичерин би се задържал. Какъвто е глупав романтик, той не би престанал да слуша и дори би насърчавал немеца.

Как са успели да избегнат наблюдението? Връзката им продължавала все така подложена на външен натиск и безкръвна, и скоро съветската военна йерархия, загрижена както всяко типично за ХІХ век семейство, наченала да предприема действителни мерки за разделянето на двамата. Консервативна терапия. Централна Азия. Но през седмиците на деликатно и несъсредоточено разследване, преди наблюдателите да съобразят какво става… какви ези и тура са подрънквали из тъмните джобове на тази неопределеност? Още от първите дни като търговски представител Вимпе съсредоточава своята компетентност и професионален опит върху циклизираните бензилизохинолини[711]. Най-интересни техни разновидности са опиумните алкалоиди и множеството им варианти. Правилно. Вътрешните помещения на кантората на Вимпе, всъщност апартамент в един доволно стар хотел, са пълни с мостри, удивително изобилие на германски наркотици, и многоликият западен дух-магьосник Вимпе ги поднася, шишенце след шишенце, към лицето на малкия Чичерин, за да им се чуди:

— Оймекон, 2% морфинов разтвор… Дионин (както виждате, тук добавяме една етилова група към морфина)… Холопон и Неалпон, Пантопон и Омнопон, всички те са смеси от опиумни алкалоиди във вид на разтворими хидрохлориди… и Гликопон под формата на глицерофосфати… Това е Ойкодал, кодеин с два водорода, хидроксил и хидрохлорид — клати ръка около своя алкален юмрук — които висят от различни страни на молекулата. — Сред тези патентовани медикаменти, половината замисъл се състои от разни франтифлюшки и подробно изброяване. — Както правят французойките с техните рокли, nicht wahr?[712] тук лентичка, там красива тока, и по този начин лесно продават някой по-прост модел… А това? Тривалин! — Едно от върховите постижения на предлаганата от него номенклатура. — Морфин с кофеин и кокаин, всички те в разтвор, като валератите[713]. Валериан, да, корен и коренище: някои ваши възрастни роднини може да са го вземали преди години за укрепване на нервите… малко пасмантерия[714], бих казал, леко разкрасяване на тези голи молекули.

Имаше ли какво да отбележи Чичерин? Беше ли изобщо Чичерин там? Седеше ли отпуснат на стола в мръсната стая, докато зад стените плющят и скърцат асансьорните кабели, а долу на улицата, толкова рядко, че оставаше почти без значение, изтрополяваше ли по стария черен калдъръм стимулиран от камшик файтон? Или белият сняг биеше в зацапаните прозорци? Колко далеч, в очите на онези, които ще го засилят в Централна Азия, е „прекалено далеч“: самото негово присъствие в тези стаи ще предизвика ли автоматично смъртта му… или дори на този етап затишието все още бе достатъчно, за да му даде възможност да отговори?

— Но след като е била отстранена… обикновената болка… извън… под нулевото равнище на осезанието… чувал съм, че… — Чувал бил. Не е най-изисканият начин за навлизане в работата, а Вимпе би трябвало да знае всички стандартни встъпления на света. Някои военни са просто грубо прями, докато на други кръвта им кипи и са толкова безразсъдни, че изобщо не може да става дума за „сдържаност“, безумието им е с положителен знак, те не просто ще изпратят кавалерията срещу оръдията, но лично ще поведат атаката. Това е великолепно, но не е война. Почакайте да видите какво ще стане на Източния Фронт. Още в първата битка Чичерин ще си е спечелил репутацията на самоубийствен маниак.

От Финландия до Черно море у германските полеви командири ще се оформи джентълменска антипатия към него. Ще се чудят най-сериозно дали изобщо този човек има някакво понятие за воинска порядъчност. Ще го пленяват и ще им бяга, ще го раняват, ще го смятат за загинал в бойните действия, а той все така ще продължава неудържимо с главата напред, неистов снежен човек през скованите от зимата блата, и нито компенсация на отклонението при стрелбата в съответствие със силата на вятъра, нито спешни промени в последния момент на обтекателя на бутилкообразната гилза или по смъртоносните заострени арки на техните парабелумни куршуми[715], ще помогнат да бъде повален. Подобно на Ленин, той много харесва Наполеоновото on s’engage, et puis, on voit[716], а колкото до втурването напред, всъщност една от най-първите му репетиции може да е била проведена в хотелската стая на онзи човек от СИ Фарбен. Чичерин има дарбата да се забърква с нежелателни елементи, подмолни врагове на обществения порядък, контрареволюционни човешки отрепки: не го планира, просто се случва, спонтанно, той е гигантска супермолекула с множество свободни валенции във всеки момент, и в тенденцията на обстоятелствата… в танца на явленията… колкото и да… включват се други, което съответно води до промени в Чичеринската фармакология, и нейните извадени наяве странични ефекти не могат непременно да бъдат изчислени предварително. Общият работник от червената юрта китаецът Чу Пян е наясно с тези неща. Първия ден, когато Чичерин се представи там, Чу Пян веднага разбра и се препъна в своя парцал-бърсалка, не толкова за отвличане на вниманието, а за да отбележи срещата. Самият Чу Пян има на разположение една-две свободни валенции. Той е жив паметник на успехите на британската търговска политика през ХІХ век. И днес още тази класическа измама е прочута с ледената чистота на своето изпълнение: внасяме опиум от Индия, разпространяваме го из Китай, здрасти Фон, това тук е опиум, опиум, това е Фон, да, аз яде! не-хо-хо, Фон ти го пуши, пуши, разбираш? и скоро Фон се връща за още и още, и по този начин създаваш нееластично търсене на тая гадост, принуждаваш Китай да обяви опиума извън закона, после подмамваш Китай в две-три опустошителни войни за правото на твоите търговци да продават опиум, което сега вече ти представяш като нещо свещено. Ти печелиш, Китай губи. Просто фантастично. Чу Пян се превръща в паметник на всичко това и сега пристигат цели кервани с туристи да му се любуват, обикновено докато той е дрогиран… „Ето, дами и господа, както може да сте забелязали, характерния саждивосив цвят на кожата…“ Всички стоят и се взират в замечтаната му физиономия, внимателни и учтиви мъже с дълги и широки бакенбарди, държат в ръце седефено сиви цилиндри, жените повдигат поли по-високо от стария дървен под, където гъмжи от ужасни микроскопични азиатски гадинки, докато екскурзоводът им посочва разни любопитни за тях неща с метална показалка, удивително тънък инструмент, по-тънък даже от рапира, проблясващ често-често по-бързо отколкото очите успяват да я проследят… „Неговата Потребност, както ще забележите, запазва формата си при всякакви натоварвания. Изглежда никакви телесни заболявания или ограничения на доставките не й повлияват…“ очите на всички, кротки и плитки, следват показалката нежно като акорди на пиано долитащи от буржоазна приемна… под въздействието на нееластичната Потребност застоялият въздух започва да свети: превръща се в безценен слитък, от който все още могат да бъдат сечени златни лири, гравирани лица на велики администратори и разпространявани, като символи. Струваше си пътешествието, дори и само за да видят това сияние, струваше си дългото пътуване с шейни, през замръзналата степ, в огромна покрита шейна, голяма колкото ферибот, окичена изцяло с викториански джинджифилови сладкиши — вътре има всевъзможни платформи и нива за всеки отделен клас пътници, изцяло тапицирани с кадифе салони, добре заредени кухни, там е обожаваният от всички дами млад доктор Меледето, налице е изискано меню включващо всичко от Mille-Feuilles a la Fondue de la Cervelle до La Surprise du Vesuve[717], салони щедро оборудвани със стереопроекторни магически фенери и библиотека с диапозитиви, тоалетни с излъскана до тъмно червена дъбова ламперия украсена с резбовани стилизирани акантови листа, глави на русалки, следобедни и градински форми, да напомнят на седящия за Дома, когато той има най-много нужда от това, горещи вътрешности тук придържани тъй ужасно високо над главоломно опасния проход от кристалинно прозрачен лед и сняг, ясно видими също от наблюдателната платформа, преминаващите простори от хоризонтална белота, бързо редуващите се заснежени поля на Азия, под небесата от значително по-неблагороден метал от този, който бяхме дошли да съзерцаваме…

Чу Пян също ги наблюдава, когато те идват, зяпат и тръгват. Те са фигури от сънищата. Забавляват го. Те са опиумни фанатици: изобщо не идват ако е нещо друго. Чу Пян се въздържа от пушене на хашиш тук, всъщност прави го много рядко и то само от учтивост. Тази плътна смолиста туркестанска фантасмагория може да е приемлива за руския, киргизкия и други варварски вкусове, обаче на Чу му дай сълзите на мака по всяко време. Те носят по-хубави сънища, не чак толкова геометрични, способни да превръщат всичко — въздух, небе — в персийски килими. Чу предпочита комедиите, пътешествията, ситуациите. Достатъчно е да открие същите увлечения в Чичерин, този масивен латиноок пратеник от Москва, този съветски държанец, и всеки би се препънал така в бърсалката, че сапунената вода да засъска по пода и кофата да изтрещи като гонг от изумление. От възторг!

Скоро тези двама окаяни правонарушители започват да се срещат тайно в покрайнините на града. Това скандализира местната общественост. Някъде от пазвата на мръсните дрипи и парцалаци висящи от болнавото му жълто тяло Чу Пян измъква олигавена гнусна черна бучка противно смърдящо вещество, увита в парче от „Enbeksi Qazaq“[718] от 17 август миналата година. Чичерин носи лулата — като западняк той отговаря за технологията на процеса — обгорен зловещ на вид малък прибор с жълти и червени ивици върху британий[719], купена на старо за шепа копейки от бухарския Квартал на прокажените, и да, вече доволно поочукана. Дръзкият капитан Чичерин. Двамата опиоманиаци приклякат зад остатъците от стена, разрушена и изкривена от последното земетресение. От време на време покрай тях минават ездачи и някои ги забелязват, а други не, и всичко това в пълна тишина. Небето над главите им е обсипано със звезди. Далеч из местността тревата се развява и вълните продължават своя ход, бавно като овце. Мекият ветрец донася последния дим за деня, миризмите на стада и жасмин, застояла вода, слегнала прах… вятър, който Чичерин изобщо няма да запомни. Както и няма сега да направи връзката между съставената от четиридесет алкалоида лепкава бучка и прецизно разчертаните, акуратно оформени, подредени, полирани и шлифовани молекули, които търговският представител Вимпе му бе показвал някога една по една и му бе разказвал техните истории…

— Онейрин и метонейрин. Варианти описани и публикувани от Ласло Джамф по-миналата година в журнала на АХД[720]. Джамф отново бе изпратен заемообразно, този път като химик, на американците, чийто Национален Научноизследователски Съвет бе започнал широкообхватна програма за проучването на морфиновата молекула и нейните възможности, Десет Годишен План, съвпадащ, твърде странно, с класическото изследване на макромолекулите, провеждано от Великия Синтезист Каротърс от „Дюпон“[721]. Връзка? Разбира се, че има. Обаче ние не я коментираме. Сега ННИС[722] ежедневно синтезира нови молекули, повечето от тях от частици на морфиновата молекула. „Дюпон“ нанизва такива групи молекули, като например амидите[723], в дълги вериги. Двете програми изглежда се допълват една друга, нали? Американският порок на Модулното повторение, този американски порок, се комбинира с това, което е може би наша основна цел: да открием вещество, което може да успокои силна болка, без да предизвиква пристрастяване.

— Резултатите не са окуражителни. Ние изглежда се сблъскваме с една дилема вградена в самата Природа и в резултат възниква нещо силно наподобяващо Хайзенберговия принцип на неопределеността[724]. Налице е почти пълно съответствие между обезболяването и пристрастяването. Колкото повече даден медикамент отнема болката, толкова по-силно го желаем. Както ядреният физик не може да определи положението на частицата, без да се измъчва от неопределеността на нейната скорост, така и ние изглежда не можем да притежаваме едно свойство без другото…

— Това и аз можех да ви го кажа. Но защо…

— Защо. Драги мой капитане. Защо?

— Парите, Вимпе. Да хвърляте на боклука пари за едно такова безнадеждно изследване…

Докосване, като мъж на мъж, по пристегнатия му пагон. Изпълнена с мирова скръб усмивка на човек на средна възраст.

— Равностойна замяна, Чичерин — шепне търговският представител. — Въпрос на уравновесяване на приоритетите. Изследователите струват достатъчно евтино и даже на човек от СИ Фарбен е позволено да помечтае, да се надява на някакво чудо… Представяте ли си какво ще означава откриването на един такъв обезболяващ медикамент и болката да бъде премахната логически, без допълнителните разходи за пристрастяване. Принадена стойност, да, определено има нещо в Маркс и Енгелс, — сега успокоява клиента — която да покрие тези разходи. Такова търсене под формата на „пристрастяване“ няма нищо общо с истинската болка, с действителните икономически потребности, не е свързано с производството или с труда като такъв… за предпочитане е да имаме по-малко от тези неизвестни величини, а не повече. Знаем как да причиним истинска болка. Войни, очевидно… машини във фабриките, производствени аварии, автомобили с вградена повишена аварийност, отрови в храните, водата и даже във въздуха, това са все величини пряко свързани с икономиката. Това са познати величини и ние можем да ги управляваме. Но „пристрастяване“? Какво ни е известно за пристрастяването? Мъгла и призраци. Няма на света двама експерти, които да са на еднакво мнение относно определението на думата. „Принуждение“? Кой не е принуждаван? „Търпимост“? „Зависимост“? Какво означават тези думи? Ние имаме само хилядите неясни, академични теории. Една рационална икономика не може да бъде зависима от някакви психологически капризи. Ние не можехме да планираме…

Какво предчувствие е започнало да пулсира в дясното коляно на Чичерин? Какво е това пряко преобразуване на болката в злато?

— Толкова ли сте злобен действително или се преструвате? Наистина ли търгувате с болката?

— Лекарите търгуват с болката и никому не би хрумнало да критикува тяхното благородно призвание. Но щом посредникът посегне към ключалката на куфарчето, вие се разкрещявате и побягвате. Е, сред нас няма да намерите много наркомани. В медицинската професия гъмжи от тях, обаче ние, търговците, вярваме в истинската болка и истинското избавление, ние сме рицари на служба на този Идеал. За нашия пазар всичко трябва да бъде истинско. В противен случай моят работодател, а не забравяйте, че малкият ни химически картел е моделът за самата държавна структура, ще затъне в илюзии и мечти, и някой ден ще изчезне в хаоса. И вашият работодател също.

— Моят „работодател“ е съветската държава.

— Така ли? — Вимпе каза „е моделът“, а не „ще бъде“. Изненадващо е, че са успели да стигнат толкова далеч, ако изобщо са стигнали, предвид разликите в убежденията им и всичко останало. Вимпе обаче, като значително по-циничен, би могъл да признае малко по-голяма част от истината, преди да започне да се чувства неловко. Толерантността му към червеноармейския икономически модел на Чичерин може да е била пределно голяма. Двамата се бяха разделили дружелюбно. Скоро след като Хитлер бе станал канцлер, Вимпе бе преназначен в Съединените Щати („Кемнико“ в Ню Йорк). И тогава, според гарнизонните слухове, връзката с Чичерин била прекъсната завинаги.

Но това са слухове и хронологията им не заслужава доверие. Вмъкват се противоречия. Идеално за прекарване на зимата в Централна Азия, ако случайно не си Чичерин. Е, да, обаче, ако си Чичерин, това те поставя в донякъде странно положение. Нали? Трябва да изкараш зимата само на параноични подозрения защо си тук…

Заради Енциан, сигурно е заради проклетия Енциан. Чичерин бе ходил в Красный Архив, бе преглеждал документите, дневниците, личен и корабен, от епическия обречен рейс на адмирал Рождественски, някои от тях все още неразсекретени дори след 20 години. И сега той знае. А щом всичко това го има в архивите, значи и Те също знаят. В който и да е исторически период съчетанието от полово зрели млади дами и германски търговци на наркотици е достатъчно основателна причина, за да бъде изпратен човек на изток. Но Те няма да бъдат тези, които или където са, ако не заимстват поне мъничко от Данте за Техните представи за репресиите[725]. Във военно време едно обикновено заслужено наказание е общо взето приемливо, но политиката в периода между войните изисква симетрия и по-елегантно възприемане на понятието за справедливост, и дори може да бъде прибегнато към леко декадентското представяне на санкцията като милосърдие. Това е по-сложно от масовата екзекуция, по-трудно и по-незадоволително, обаче има неразкрити на Чичерин споразумения, обхващащи цяла Европа, а вероятно и целия свят, които в мирно време не трябва да бъдат сериозно нарушавани…

Оказва се, че през декември 1904 година адмирал Рождественски, командващ ескадра от 42 руски бойни кораба, е навлязъл в пристанището Людерицбухт, Югозападна Африка. Това е в разгара на Руско-японската война. Рождественски плава към Тихия океан, на помощ на другия руски флот, обкръжен вече няколко месеца в Порт Артур от японците. От Балтика, покрай Европа и Африка, после на север около последното азиатско крайбрежие, това е едно от най-драматичните морски пътувания в историята: седем месеца и 33 000 километра, до онзи ден в самото начало на лятото във водите между Япония и Корея, когато и където някой си адмирал Того, притаен в засада, изплава иззад остров Цушима и още преди смрачаване напълно разгромява Рождественски. До Владивосток стигат само четири кораба. Почти всички останали са потопени от коварния японец.

Бащата на Чичерин бил артилерист на флагмански кораб „Княз Суворов“. Флотът спрял в Людерицбухт в опит да зареди въглища. Ураганни ветрове вилнеели из препълненото малко пристанище. „Суворов“ непрекъснато се блъскал в зареждащите го кораби-въглищарки, разкъсвал бордовата си обшивка, изпотрошени били много от оръдията стрелящи с 6-килограмови гюллета. Налитали бури, мазен въглищен прах се завихрял и полепвал навсякъде, по човешка плът и стомана. Моряците работели денонощно, вечер слагали прожектори на палубите, мъкнели чували с въглища, полуослепели от ярката светлина, изгребвали с лопати, потели се, кашляли и роптаели. Някои полудявали, други опитвали да се самоубият. След две денонощия от тази програма Чичерин-старши избягал в самоотлъчка и до приключването на товаренето не се показвал. Намерил една млада херероска, загубила мъжа си във въстанието против немците. Слизането на брега изобщо не влизало в плановете, а дори и в мечтите му. Какво знаел той за Африка? В Санкт Петербург оставали жената и детето му, което едва успявало да се преобърне. Дотогава по-далеч от Кронщат не бил стигал. Искал просто само да отдъхне от товаро-разтоварните наряди и онагледяването им… от онова, което са щели да му кажат черните въглища и бялата електродъгова светлина… безцветието и съпътстващата го нереалност… но позната нереалност, предупреждаваща: Всичко Това Е Инсценирано, За Да Видят Как Ще Постъпя Затова Не Трябва Да Правя Нито Едно Погрешно Движение… в последния ден от живота му, когато японското желязо летяло към него от далечните почти невидими в мъглата кораби, той щял да помисли за бавно овъгляващите се лица на онези, които смятал, че познава, хора превърнати във въглища, в лъскави древни въглища проблясващи с всеки свой кристал, в дрезгавото пращене на яблочковите свещи[726], всеки отделен слой на електродите им безгрешно напластен… въглеродна конспирация, макар той никога да не я определял като „въглеродна“, това била силата, от която бягал, усещането за прекалено много безсмислена сила, течаща в погрешна посока… той подушвал Смърт в нея. Изчакал корабният старшина да се обърне да запали цигара, и просто тръгнал, — всички те били прекалено черни, изкуствено черни, за да бъде лесно забелязано бягството му — и на брега открил неподправената чернота на сериозното херероско момиче, тя му се сторила като живителен полъх след дълго затворничество, и останал с нея в покрайнините на равното тъжно градче, близо до железопътната линия, в едностайна барака построена от клони, сандъци, тръстика и кал. Дъждът блъскал. Влаковете ревели и пухтели. Мъжът и жената не излизали от леглото и пиели кари, приготвяно от картофи, грах и захар и означаващо „смъртоносно питие“ на езика на хереросите. Наближавала Коледа и той й подарил медал, получен за някакво артилерийско учение, отдавна в Балтийско море. До деня, когато си тръгнал, те били научили имената си и по няколко думи на съответните езици — страх, щастлив, сън, любов… началото на едно ново наречие, елементарен хибриден жаргон, употребяван навярно само от тях двамата в целия свят.

Но той се върнал на кораба. Бъдещето му било с Балтийския флот и нито той нито момичето подлагали на съмнение това. Бурята отшумяла, мъгла покривала морето. Чичерин отплавал, затворен в тъмния вонящ кубрик под ватерлинията на „Суворов“, където пиел коледната си водка и разказвал колко добре е прекарвал там, където нямало вълнение, на края на сухата степ с нещо по-топло и по-нежно около пениса му, освен самотната му шепа. Вече започвал да я описва като знойна туземка. Стара колкото света моряшка история. Докато я разказвал той вече преставал да бъде Чичерин, а се превръщал в еднолика тълпа, преди и след, напълно изгубена, но не изцяло нещастна. Младата туземка може да е стояла на някой морски нос, изпращала е с поглед сивите броненосци, които един след друг се разтваряли в южноатлантическата мъгла, но — дори ако тук бихте пожелали да чуете няколко такта от „Мадам Бътерфлай“, — по-възможно е да е спяла или излязла да курварува. Не я очаквал лек живот по-нататък. Чичерин я изоставил бременна и детето щяло да се роди няколко месеца след потопяването на броненосеца привечер на 27 май там, откъдето се виждали стръмните скали и зелените гори на Цушима.

Немците регистрирали раждането и името на бащата (според моряшкия обичай Чичерин й го записал, дал й своето име) в техния централен архив във Виндхук. Скоро на майката и детето бил издаден пропуск за пътуване, за да се приберат в селото на нейното племе. Веднага след като бушмените върнали Енциан в същото село, в проведеното от колониалното правителство преброяване на населението, за да бъде установен броят на убитите от него туземци, майката е регистрирана като починала, но в документите името й било запазено. В берлинските архиви е съхранено копие от германска виза на Енциан с дата от декември 1926 година, а по-късно и негова молба за предоставяне на германско гражданство.

Чичерин трябваше доста да се потруди, за да събере всички тези бумаги. Като единствена отправна точка му бяха послужили две-три кратки споменавания в документацията на Адмиралтейството. Но това бе станало в ерата на Фьодора Александровна, онази с бельото от ярешка кожа[727], а тогава Чичерин бе разполагал с по-широк достъп, отколкото сега. И Рапалският мирен договор бе влязъл в сила, така че за Берлин имаше множество открити линии на действие. Това съдбоносно парче хартия… в миговете на най-безумно самовъзвеличаване му е напълно ясно как неговият съименник и убитият евреин бяха успели да разиграят такъв сложен театър в Рапало[728] и че истинската и единствена цел бе на Вацлав Чичерин да бъде разкрито съществуването на Енциан… подобно на някои наркотици гарнизонният живот на изток придава удивителна яснота на такива неща…

Но уви, изглежда тази негова всепоглъщаща натрапчивост го погубва. Съставеното от Чичерин досие на Енциан (той дори бе успял да се запознае със събраните от съветското разузнаване данни, за тогава още лейтенант Вайсман и неговите политически приключения в Югозападна Африка) бе копирано от някакъв ревностен апаратчик и присъединено към личното досие на Чичерин. И след не повече от месец-два се оказа, че някой също толкова анонимен бе издал заповед за командироването на Чичерин в Баку и той в извънредно мрачно настроение бе отпътувал, за да участва в първата пленарна сесия на ВЦК НТА (Всесъюзна централна комисия по новата тюркска азбука), където моментално бе назначен в Комисията за буквата Ƣ.

Изглежда Ƣ е нещо подобно на G, звучна веларно-преградна съгласна[729]. Чичерин така и няма да се научи да разпознава отликата между Ƣ и обикновеното G. Открива, че всички Поръчения За Особените Букви са били запазени за мързеливите некадърници като него. Прословутият ленинградски назален фетишист Шацк, който на партийните конгреси ходи с черна атлазена кърпичка и аха-а, често не е съумявал да се въздържи и наистина погалвал носовете на могъщи чиновници, също е тук, прогонен в Комисията за ϴ, където все забравя, че ϴ в НТА е Œ, а не руската буква „Ф“, и по този начин възпира прогреса и сее объркване на всяко работно заседание. Повечето време той е зает с опити да си издейства превод на постоянно място в Комисията за Ņ, „Или всъщност — боязливо се примъква по-близо, тежко диша — една обикновена N или даже M ще върши работа…“ Припряният и неуравновесено-пакостен шегаджия Радничний, който отговаряше за обърнатото „ǝ“, тоест неутрално произнасяното „ъ“, бе омаял Комисията и съответно пристъпил към изпълнението на един мегаломански проект за подмяната на всички произносими гласни букви в Централна Азия — а защо само тях, като може да добави и две-три съгласни? — с тези обърнати ǝ-та… което не е необичайно, предвид неговата репутация на интерпретатор и инициатор на фиктивни решения и на блестящия, но обречен заговор: Сталин да бъде шляпнат в лицето с гроздова торта, в който той бе замесен точно толкова, колкото да заслужи отпращане в Баку, а не нещо по-лошо.

Чичерин, естествено, клони към тази сбирщина от непоправими. Скоро, ако не е някоя идея на Радничний да проникнат в петролните залежи и да дегизират сондажна кула като гигантски пенис, то ще е да се промъкнат в арабските квартали на града и заедно с печално известния украински наркоман Бугногорков от Комисията за ларингалната „К“ (обикновената К тук се изписва като „Q“, а „С“ се произнася като „тч“) ще чакат пласьора на хашиш, или ще отблъскват носовите попълзновения на Шацк. Хрумва му, че всъщност е затворен в някаква военна лудница в Москва и само халюцинира това пленарно заседание. Тук изглежда всички са ненормалници.

Най-прискърбна е борбата за надмощие между него и Игор Блобаджан, партийният секретар на престижната комисия за „G“, в която някак глупашки се бе оставил да бъде въвлечен. Блобаджан прави фанатични опити да открадне от чичериновата Комисия буквата „Ƣ“ и да я промени в „G“, използвайки заимствани думи като проникващ клин. В залятия от слънцето горещ военен магазин двамата седят подигравателно усмихнати над подноси с огретен и шечаманда[730].

Възникнала е криза: каква „g“ да използват в думата „стенография“. По тези места има много емоционална преданост към словото. Една сутрин Чичерин установява, че от неговата заседателната зала тайнствено са изчезнали всички моливи. За отмъщение следващата нощ той и Радничний се промъкват в заседателната зала на Блобаджан с ножовки, пили и горелки, и напълно преправят цялата азбука на неговата пишеща машина. На сутринта се разиграва забавна сценка. Блобаджан тича насам-натам и надава продължителни истерични крясъци. Чичерин провежда заседание, присъстващите призовават към ред, (изведнъж) ТРЯС! двайсет и пет лингвисти и бюрократи се друсват по задник на пода. Шумът отеква цели две минути. Чичерин, с натъртен задник и без да става, отбелязва, че краката на всички заседателни столове около масата са прерязани, след това закрепени с восък и отново лакирани. Професионална работа, без съмнение. Радничний, двоен агент, възможно ли е? Времето за безгрижни груби шеги е отминало. По-нататък Чичерин трябва да действа сам. На светлината от фенер, предлагаща най-голяма вероятност манипулациите с буквите да създадат други видове просветление, Чичерин усърдно транслитерира[731] встъпителната сура от свещения Коран с буквите от предложената бъдеща НТА и способства за размножаването на въпросната сура подписана с името на Игор Блобаджан и раздаването й на арабистите на тяхното заседание.

Явно си търси белята с неговото дръзко предизвикателство. Арабистите са една наистина безразсъдна пасмина. От известно време те агитират разпалено за Нова Тюркска Азбука съставена от арабски букви. В коридорите бушуват юмручни битки с непримиримите кирилисти, дочува се шепот за кампания из целия ислямски свят за бойкотиране на всякакви латинизирани азбуки. (Всъщност никой не е особено ентусиазиран от идеята за НТА на кирилица. Старите царистки албатроси все още висят на съветската шия. В последно време в Централна Азия е налице интензивна местна съпротива против какъвто и да е намек за русификация, включително до вида и шрифта на напечатания език. Възраженията срещу арабската азбука произтичат от отсъствието на символи за гласните и липсата на точно съотношение между звуци и букви. Така че остава латиницата, по подразбиране. Но арабистите не се предават. Непрекъснато предлагат обновени изписвания на арабски, предимно основани на утвърдения в Бухара през 1923 година и успешно използван от узбеките модел за изписване. Палаталните и веларни гласни на разговорния казахски език могат да бъдат заобиколени и надхитрени чрез използването на диакритични знаци.[732]) А и във всичко това е налице силен религиозен подтекст. Използването на неарабска азбука е смятано за грях против Аллах — в края на краищата повечето от тюркските народи са мюсюлмани и арабското изписване е писмото на Исляма, това е писмото, с което словото на Аллах е било низпослано в Нощта на могъществото[733], това е писмеността на Корана…

На какво? Съзнава ли Чичерин какво постига с тази негова фалшификация? Тя е нещо повече от богохулство, тя е покана за свещена война. Съответно тълпа крещящи и озъбени в зловещо ухилване арабисти размахва ятагани и преследва Блобаджан из мрачните крайни квартали на Баку. Нефтените кули стоят на стража в мрака, оглозгани до костите. Всевъзможни прокажени, куци, сакати, безкраки, гърбави и душевно разстроени младежи излизат от техните скривалища да наблюдават представлението. Облягат се на ръждавеещите рафинерийни съоръжения и общото им небе е в мозайка от ярки основни цветове. Обитават стаички, кошари и кухини на административната празнота, останали след Революцията, когато емисарите от „Дъч Шел“ били помолени да напуснат страната и английските и шведски инженери се разотишли по домовете. Сега Баку е в период на затишие. Всичките нефтопари, изсмукани от братя Нобел за тези петролни залежи са били вложени в Нобеловите награди. Другаде, между Волга и Урал, вървят нови сондажи. Тук е настъпило време на размисъл за миналото, за пречистване на неотдавнашната история, изпомпвана, зловонна и черна, от други пластове на земния мозък…

— Тук, Блобаджан, по-бързо — съвсем наблизо по петите му арабистите вият пронизително и безмилостно, сред оранжево-червените звезди над десетките сондажни кули.

Тряс. Последният люк вече е затворен.

— Чакай, какво е това?

— Хайде. Време е за път.

— Но аз не искам…

— Не искаш да бъдеш още един заклан неверник. Много е късно, Блобаджан. Да тръгваме…

Първото, което научава, е как да променя индивидуалния си коефициент на пречупване на светлината. Може да избира каквото пожелае, от прозрачен до матово непроницаем. След като началната тръпка от експериментирането утихва, той се спира на ефекта на блед ивичест оникс.

— Подхожда ти — мърморят неговите водачи. — А сега побързай.

— Не. Искам да заплатя на Чичерин това, което заслужава.

— Много е късно. Ти не си част от това, което му се пада. Вече не.

— Но той…

— Той е богохулник. Ислямът разполага със собствени механизми за тази цел. Ангели, санкции и щателно следствие. Остави го на мира. Друг път му предстои на него.

Колко азбучна е природата на молекулите. Тук долу човек започва да осъзнава това: натъква се на молекулярни структури, много сходни на обсъжданите на пленарните заседания на НТА.

— Гледай: как се разграничават от грубия поток, вече оформени, изгладени, пречистени, точно както ти някога си освобождавал твоите букви от необузданите, простосмъртни излияния на човешката реч… Това са наши букви, наши думи: те също могат да бъдат приспособявани, разчленявани, отново съединявани, отново обяснявани, различни по съдържание активни думи да бъдат свързвани една с друга в общосветовни вериги, които от време на време ще се появяват над продължителните молекулярни безмълвия, като видимите части на гоблен.

Блобаджан постепенно започва да проумява, че Новата Тюркска Азбука е само друга форма на един наистина много по-отдавнашен и значително по-осъзнат процес, отколкото той самият е имал основание да мечтае. Скоро неистовото съперничество между Ƣ и G затихва до банални детски спомени и глупави неясни анекдоти. Той бе преминал тази фаза — някога докачливият и мрачен бюрократ с ясно очертана като на шимпанзе надменна горна устна, сега е търсач на приключения, отдавна е поел с подземната река по свое независимо скиталчество, без изобщо да се тревожи къде ще го изведе тя. И някъде по-нагоре по течението дори бе изгубил гордостта, че преди време е изпитвал почти жалост към Вацлав Чичерин, комуто е било съдено никога да не зърне това, което вижда Блобаджан…

А отпечатването просто напредва и без него. Куриери тичат по проходите между бюрата и оставят във въздуха след тях миризмата на изцапани коректури на шпалти. Докарани със самолет от Тифлис експерти провеждат интензивни курсове с местните печатари по изготвяне на печатарския набор на тази НТА. Из градовете — Самарканд и Пишпек, Верней и Ташкент — разлепват отпечатани плакати. По тротоарите и стените започват да се появяват първите печатни лозунги, първите средноазиатски „кукиш“ знаци, първите възвания „убий полицейския комисар“ (и някой прави точно това! удивителна е призивната сила на тази азбука!), а така известната на шаманите от край време предстояща магия започва да действа политически и Джакъп Кулан чува как призракът на неговия линчуван баща изписва отново и отново с поскърцваща перодръжка една след друга „А“ и „Б“…

Но точно сега през няколко невисоки хълма Чичерин и Джакъп Кулан приближават на конете и навлизат в търсеното от тях село. Хората са събрани в кръг: целият ден са празнували байрам. Тлеят огньове. По средата на тълпата е разчистено място и даже от такова разстояние се чуват два младежки гласа.

Това е айтис — надпяване. Момче и момиче стоят в центъра на селото и водят нещо като шеговита игра е-аз-май-те-харесвам-въпреки-че-имаш-например-една-две-странности, а мелодията подскача насам-натам от кобиза и домбрата[734], чиито струни дърпат и опъват. Народът се смее при удачните поетични попадения. Тук е много важно да си постоянно нащрек: разменят се четиристихови куплети, първият, вторият и последния трябва да бъдат римувани, въпреки че за тях няма условие за определена дължина, а просто да стига дъхът на пеещия. Но все пак се изисква деликатност и остроумие. И нерядко има размяна на оскърбления. В някои аули след айтиса партньорите не се говорят с години. Докато Чичерин и Джакъп Кулан навлизат в селото, момичето се подиграва на коня на опонента, който е мъъъъничко… нищо сериозно, само дето е доста едричък… абе направо си е дебел. Много дебел. Това обижда младежа, който се ядосва. И в отговор той бързо изстрелва, че ще доведе своите приятели и ще я попилеят, нея и цялото й семейство. Публиката откликва с „хммм“. Всеобщо смръщване. Момичето се усмихва напрегнато и запява:

Май си прекалил с кумиса,

И в речите ти говори кумисът.

Но къде беше снощи, когато

Брат ми търсеше откраднатия му кумис?

О-хооо. Упоменатият брат се къса от смях. А засегнатият младеж пее не особено радостно.

— Това може да продължи много. — Джакъп Кулан слиза от коня и започва да разтърква колената си.

— Ето го, там.

Един много стар акин, странстващ казахски певец, клюмнал край огъня с чаша кумис в ръка.

— Сигурен ли си, че той ще…

— Да, ще пее за това. Обиколил е надлъж и нашир цялата страна. Ако не пее, ще бъде предателство към професията му.

Двамата сядат, подават им чаши с ферментирало кобилешко мляко, овче месо, питка, няколко ягоди… Момчето и момичето продължават гласовия двубой — и Чичерин внезапно осъзнава, че скоро ще дойде някой и ще започне да записва тези песни с Новата Тюркска Азбука, за чието създаване той е способствал… и по този начин те ще бъдат загубени.

От време на време Чичерин поглежда към стария акин, който само се преструва, че спи. В действителност той излъчва някакво напътствие към певците. Доброта. Усеща се безпогрешно, като горещината от жарта. Бавно, редувайки се, взаимните обиди между младите певци стават все по-меки, по-смешни. Това, което можеше да се изроди в общоселски апокалипсис, е преминало в шеговито сътрудничество, като между двама вариететни комици. Двамата се надпреварват, дават всичко от себе си, за да угодят на слушателите. Момичето има последната дума.

Май те чух да споменаваш сватба?

Тук и без това празнуваме сватба

С разгорещената ни песенна въртележка

Весела и шумна като всяка сватба…

И аз те харесвам, въпреки че има едно-две неща, които… Пиршеството набира сила. Пияните се надвикват, жените бърборят, дечицата влизат и излизат от юртите с несигурно клатушкане, а и вятърът се е усилил. Тогава странстващият певец започва да настройва своята домбра, и азиатската тишина се връща.

— Ще успееш ли да запишеш всичко? — пита Джакъп Кулан.

— Ще го стенографирам — отвръща Чичерин, изговаряйки „г-то“ леко ларингално.

ПЕСЕН НА АКИНА

Дойдох аз от края на света

От белите дробове на вятъра

Бях свидетел на такъв ужас

Че дори Джамбул[735] не би го възпял.

Страхът в сърцето ме е толкоз силен

Че може да реже желязо.

В преданията древни се разказва

За времената по-стари и от Коркит,

Що добил е от дървото ширгай[736]

Първия кобиз и първата песен —

Разказват те, че в една далечна земя

Горяла е неугасващата Киргизка Светлина.

Думите са непознати там

А очите горят като свещи в нощта,

И Божият лик е притаен там

Зад непрогледната маска небесна —

До високата черна скала в пустинята,

Когато наставаха последните дни.

Ако тази земя не беше тъй далечна,

А думите бяха познати и изречени,

То Бог щеше да бъде изображение златно,

Или страница в книга от хартия,

Но Той идва като Киргизката Светлина,

По друг начин не можем Го позна.

Грохотът на Неговия глас е глухота,

Блясъкът на Неговата светлина е слепота,

Стъпките Му разтърсват пустинята,

Ала никой не може да Го лицезрее,

И човек вече не може да бъде същият,

След като е видял Киргизката Светлина.

И ви казвам, че съм Го виждал аз,

На място по-древно от тъмнината,

Недостижимо е то дори за Аллах,

И гледайте — брадата ми е ледена пряспа,

И като вървя се подпирам на тояга,

Но тази светлина трябва да ни превърна в деца.

А сега не мога да стигна надалеч,

Защото първом трябва да се науча да ходя,

А речта ми стига до твоите уши,

Като безсмислено детско чуруликане,

Защото Киргизката Светлина очите ми отне,

Сега усещам цялата Земя като невръстно дете.

На север трябва да яздиш шест дни,

През стръмните и мъртвешки сиви каньони,

Отпосле през каменистата пустиня,

Към планината, чийто връх е бяла юрта,

И ако безопасно си преминал,

Мястото на черната скала ще те намери.

Но ако няма да бъдеш роден,

Остани при топлия червен огън,

Остани при жена си, в твоята палатка

И Светлината никога няма да те намери,

И сърцето ти ще натежи с възрастта,

И очите ти ще се затварят само за сън.

— Записах я — казва Чичерин. — Хайде на конете, другарю.

Отново на път, зад гърбовете им огньовете догарят, и скоро звуците от струнната музика и пируващия аул биват погълнати зад вятъра.

И тъй напред към каньона. Далеч на север белият планински връх примигва на последната светлина. Тук долу вече е сенчеста вечер.

Чичерин ще стигне до Киргизката Светлина, но не и до собственото си раждане. Той не е акин и сърцето му никога не е било готово. Ще види Светлината тъкмо преди разсъмване. Тогава ще прекара 12 часа възнак в пустинята и на километър под гърба му притиснат от задушаващ минерален сън ще лежи праисторически град по-голям от Вавилон, а заострящата се към върха сянка на високата скала ще подскача от запад на изток, и Джакъп Кулан ще се грижи за Чичерин прилежно като дете за кукла и засъхваща пяна ще обточва шиите на двата коня. Обаче ще настане ден и той едва-едва смътно ще си спомня Киргизката Светлина, както и планините, както и заточените жени с тяхната неопровержима любов и невинност спрямо него, утринните земетресения и издухващият облаците вятър, чистката, войната и милионите останали зад него души.

Но в Зоната, скрита в лятната Зона, чака Ракетата. Той ще бъде привлечен отново по същия начин…

□ □ □ □ □ □ □

Миналата седмица, някъде в британския сектор, Слотроп най-глупашки беше пил вода от едно декоративно езерце в Тиргартен[737] и естествено се разболя. Понастоящем всеки берлинчанин знае, че водата трябва да се изварява преди пиене, въпреки че някои хора след преваряването на водата запарват с нея чай от различни неща, като например луковици от лалета, а това е вредно. Върви слух, че сърцевината на луковицата е смъртоносно отровна[738]. Но въпреки това продължават да запарват такъв чай. Някога Слотроп — или както скоро ще стане известен, Ракетчикът — смяташе, че трябва да ги предупреждава за такива неща като луковиците на лалетата. Да привнася малко американско просвещение. Но го отчайва непрекъснатото им прикриване зад маскировъчната мрежа на европейска болка: той отмята и отмята слой подир вълнист слой от нея, ала винаги остава още един, непроницаем…

И ето го, под сянката на дърветата по лятному разлистени и разцъфнали, много от тях потрошени хоризонтално или раздробени на отломчици и трески — ситен прах от конските пътеки се издига от само себе си в слънчевите лъчи, призраци на коне все още правят ранноутринни обиколки в кръг из мирновременния парк. Тук немигналият цяла нощ и жаден Слотроп лежи по корем и лочи вода, като дърт странстващ каубой на водопой… Глупак! Повръщане, спазми, диария и кой е той, за да чете нотации за луковици на лалета? От една разрушена църква с мъка успява да допълзи през улицата до някакво празно мазе, свива се на кълбо там и следващите няколко дни минават в треперене, висока температура, изтичащи от гъза му прогарящи като киселина редки лайна: полумъртъв, насаме с пълновластния юмрук на онзи фашизиран кинозлодей стискащ червата му, да, сега ще сереш, да? Чуди се дали някога ще види отново Бъркшър. Мамо, мамо! Войната свърши, защо да не мога да се върна у дома сега? Налин стои усмихната до прозореца, без да отвръща, а отблясъкът от нейната „Златна звезда“ освежава като лютиче брадичката й…

Ужасен период. Халюцинациите му са изпълнени с „ролс-ройси“ и среднощно трополене на ботуши, които идват за него. На улицата забрадени жени апатично и мудно копаят траншеи за натрупаните на бордюра черни чугунени водопроводни тръби. Те бърборят по цял ден, смяна след смяна, чак до вечерта. Слотроп лежи на мястото, където слънчевата светлина навестява за половин час мазето и донася скъпернически локвички топлина, преди да отмине другаде: извинявай, трябва да вървя, имам да спазвам график, ще се видим утре, ако не вали, ха-хе…

Веднъж Слотроп се пробужда от маршируващ по улицата американски работен наряд, негърски глас отмерва такта: раз-два, раз-два, раз-два, леви-десни, леви-десни… някакво подобие на немска народна мелодийка с леко преливащи високи тонове нагоре по гамата на думата „десни“ — представя си водещия и неговото превзето отмятане на ръката и главата му наляво, когато той рязко удря десния крак, тъй както ги обучават като новобранци… вижда усмивката му. За минутка му хрумва наистина шантавата идея да изтича на улицата и да ги помоли да го вземат с тях и да поиска политическо убежище в Америка. Но се чувства много слаб. Стомашно, сърдечно. Лежи и слуша отдалечаващите се гласове и трополене, затихващия звук на родината… Тези дни някогашните разселници се топят като призраците на БАСП[739], влачат се бездомни и безродни по пътищата водещи все по-далеч от паметта му, тълпят се по покривите на товарните влакове на забравата, с раници и бедни изгнанически джобове натъпкани с брошури, които никой няма да чете, и търсят друг стопанин: отказват се, безвъзвратно и окончателно от нашия Ракетчик. Някъде между пожара в главата и този в ануса му, ако е възможно да бъдат лесно разграничени и да бъде определена скоростта на този утихващ ход, на него му хрумва фантазия, в която африканецът Енциан го намира отново — идва да му предложи изход.

Защото изглежда бе минало доста време преди да се срещнат отново, край обраслия с тръстика бряг на тресавището южно от столицата. Небръснатият, потен и вмирисан Ракетчик явно не го сдържа на едно място и нетърпеливо се размотава из предградията помежду своите хора: омара закрива слънцето, а вонята на гниещо блато е значително по-силна от благоуханието на Слотроп. За последните два дни му се събираха най-много два-три часа сън. Натъква се на Черната Команда, те старателно копаят и търсят парчета от ракета. Из небето сноват бойни формирования от тъмни птици. Африканците имат вид на партизани: тук-там стари СС и вермахт униформи, дрипави цивилни дрехи, само един отличителен знак е общ, винаги носен на възможно най-видно място, ето такава боядисана в червено, бяло и синьо стоманена значка:

Преправена от отличителния знак, който немските войници са носили в Югозападна Африка, когато дебаркирали в 1904 година, за да потушат въстанието на хереросите — с него са закопчавали перифериите на широкополите шапки. Доколкото разбира Слотроп, за хереросите от Зоната този знак се е превърнал в нещо много сериозно, а вероятно и донякъде мистично. Въпреки че разпознава буквите — Готовност, Продухване, Запалване, Начална степен, Работна степен[740], отговарящи на петте позиции на стартовия превключвател в камиона за управление на изстрелването на А4, — той не се издава пред Енциан.

Двамата седят на склона и ядат хляб и наденица. Наоколо градски деца тичат във всички посоки. Някой е опънал войнишка палатка, друг е донесъл буренца с бира. Смесен оркестър от кол и въже, дузина свирачи на медни духови в протрити червено-златисти униформи с пискюли изпълняват откъси от Die Meistersinger[741]. Гъст пушек се носи из въздуха. Пиянски хорове в далечината от време на време подхващат песен или смях. Това е Възкресение Ракетно: нов за тази страна празник. Скоро народът ще съобрази колко близо е рожденият ден на Вернер фон Браун до Пролетното Равноденствие, и същият германски импулс, който е карал някога през градовете карнавални лодки с цветя и устройвал показни битки между младата Пролет и мъртвешки бялата стара Зима, ще издига насред сечища и ливади чудновати кули от цветя, и младият помощник-учен ще обикаля ли обикаля с Достолепния Старчок или някой подобен смешник, а на децата ще им бъде забавно и ще се кискат…

Затънали до коленете в кал се бъхтят Черните Командоси, напълно завладени от акцията по спасение, от момента. Ракетата А4, която след малко ще разкрият, е била използвана в последната отчаяна битка за Берлин — неуспешно изстрелване, неексплодирала бойна глава. Около нейния гроб те забиват укрепващи дъски и започват да предават назад по човешката верига кофи и бурета с кал, за да бъде изсипана на брега, край пирамидите с техните пушки и раници.

— Значи Марви беше прав. Не са ви разоръжили, момчета.

— Не знаеха къде да ни търсят. Ние бяхме изненада за тях. Даже и сега в Париж има влиятелни фракции, които не вярват, че съществуваме. А и самият аз не съм много сигурен в това.

— Защо така?

— Ами, според мен, ние присъстваме тук само статистически. Ето онази скала например е близо 100% определена, знае, както и всички други, че е там. А нашите изгледи да се намираме точно сега и точно тук надвишават съвсем мъничко нулевите. При най-леката промяна на вероятностите и нас няма да ни има. Щрак! И край.

— Странни приказки, полковник.

— Не и ако сте били на наше място. Преди четиридесет години, в Югозападна Африка, ние бяхме почти унищожени. Без абсолютно никакво основание. Можете ли да разберете това? Без причина. Дори Теорията за Божията Воля не ни донесе утешение. Това бяха германци с имена и служебни характеристики, мъже в сини униформи, които убиваха непохватно и с угризения на съвестта. Ежедневно издирване и унищожаване. Продължи две години. Заповедите идваха от едно човешко същество, от старателния касапин фон Трота. Пръстът на милосърдието нито веднъж не бе докосвал блюдата на неговите везни.

— Ние имаме една дума, която нашепваме, мантра за времената заплашващи да бъдат неблагоприятни. Мба-кайере. На вас предполагам също може да ви свърши работа. Мба-кайере. Означава „размина ми се“. За онези от нас, които оцеляха от фон Трота, това означава също, че привикнахме да се отстраняваме от нашата история и да я наблюдаваме, без да чувстваме нещо особено. Леко отчуждение, затваряне в себе си. Усет за статистиката на нашето битие. Една от причините да се сближим толкова с Ракетата, според мен, беше мъчителното осъзнаване колко непредвидим, също като нас, може да бъде Агрегат 4, колко зависим е от всевъзможни дреболии… от праха, който прониква в брояча и прекъсва електрическия контакт… от незабележимия филм смазка, всъщност мазнина от докосването на връхчетата на човешки пръсти, който се е задържал в клапана за подаване на течен кислород и пламва в секундата, когато той навлиза и взривява всичко, виждал съм такива случаи… входящите изолатори на сервомоторите набъбват от дъжда или водата прониква в превключвателя и следва корозия, късо съединение, заземяване на сигнала, преждевременно прекъсване подаването на гориво, и отново жив остава само Агрегатът, един Агрегат от парчета мъртва материя и нищо в него не може да се движи или да има оформена Съдба… Престанете да мърдате така вежди, Скъфлинг, Възможно е малко да съм се увлякъл и да звуча като туземец, но нищо повече. Ако останете достатъчно дълго в Зоната и вие ще започнете също да си внушавате какво ли не за Съдбата.

От блатото долита вик. Птици политат нагоре, закръглени и черни, грубо изрязани зърна черен пипер на фона на небе с цвят на рибена чорба. Децата рязко спират и духовият оркестър млъква посред такта. Енциан скача и хуква с дълги скокове надолу, където се събират останалите.

— Was ist los, meinen Sumpfmenschen?[742] — Другите се кикотят, пълнят шепи кал и я хвърлят по техния Нгарореруе[743], който се извърта, навежда, загребва от същата кал и я хвърля по тях. Немците на брега стоят и примигват, учтиво поразени от тази недисциплинираност.

Долу, в дъсченото заграждение от блатото вече стърчат два кални уравновесителя[744] отстоящи на 4 метра кал един от друг. Целият изпоцапан и капещ, Енциан прескача през заграждението в ямата и хваща лопатата, а междувременно бялата му усмивка го е изпреварила с няколко метра. Настава почти церемониален момент: Андреас и Кристиан приближават от двете страни, за да му помогнат да стърже и копае докато не се покажат към две педи от повърхността на стабилизатора. Това е церемонията по Определянето На Номера. Нгуарореруе прикляка избърсва калта и открива част от наклонена черта плюс бяла цифра 2 и 7.

— Outase[745] — И мрачни лица наоколо.

Подозрение осенява Слотроп.

— Очаквахте der Fünffachnullpunkt[746], а? — изрича той гласно на Енциан своето предположение. — Петорната нула, нали? А-хаа! — Паднахте ми…

— Това е лудост — вдига ръце Енциан. — Не вярвам да съществува такава.

— Вероятност нула?

— Мисля, че ще зависи от броя на търсачите. Вашите хора издирват ли я?

— Не знам. Аз чух за нея случайно. И нямам никакви мои хора.

— Черен агрегат, Черна Команда. Скъфлинг, да предположим, че някъде има азбучен списък, нечий списък, например с данни предназначени за определена разузнавателна служба. Няма значение от коя държава. Но да предположим, че в този списък случайно се оказват двете названия, Черен агрегат и Черна Команда, едно до друго. Това е всичко, случайно азбучно съвпадение. Не е казано непременно, че ние трябва да бъдем реални, нито пък списъкът, нали?

Нашарени от светли петна, мочурищата пробягват надалеч под млечните облаци. Негативни сенки мъждеят в бяло иззад всевъзможните периферии.

— Мм-да, тук и без това е предостатъчно зловещо, полковник — отбелязва Слотроп. — Така изобщо не ми помагате.

Енциан се втренчва в лицето на Слотроп, с някакво подобие на усмивка под брадата.

— Добре тогава, кой я търси тази петорна нула? — Един такъв потаен, не желае да отговаря. С ченгел трябва да му вадиш думите.

— Онзи майор Марви — изказва предположение Слотроп, — и-и-и онзи Чичерин също!

Ха! Точно така, хвана се! Лицето на Енциан моментално превключва на абсолютна безучастност, все едно току-що е козирувал и чукнал токове.

— Ще ви бъда задължен… — почва той, но почти веднага решава да смени темата — Били сте долу в „Мителверке“. Как се разбират хората на Марви с руснаците?

— Стори ми се, че много добре.

— Имам усещането, че окупационните сили почти са сключили споразумение за общ фронт против Черната Команда. Не знам кой сте, нито как са били формулирани разграниченията ви. Но те опитват да ни неутрализират. Току-що се върнах от Хамбург. Там имахме неприятности. Беше инсценирано като нападение на разселници, но зад това стоеше британската военна администрация и руснаците им съдействаха.

— Съжалявам. Да ви помогна с нещо?

— Не ставайте безразсъден. Хайде всички заедно да почакаме и да видим. За вас е известно само, че непрекъснато се появявате и изчезвате.

Привечер черните птици, милиони черни птици се спускат и накацват по клоните на околните дървета. Дърветата натежават от черните птици, клоните им се удебеляват като дендрити в Нервната Система и потъват сред чуруликащия нервен сумрак, в подготовка за някакво важно съобщение…

По-късно в Берлин, долу в мазето в паузите между трескавите придремвания съпроводени от изтичащи от него литри на час лайна, прекалено слаб, за да отправя, с нефокусиран сериозен поглед, нещо повече от символични ритници към щъкащите наоколо плъхове, опитвайки да си внуши, че сред берлинчаните те не заемат по-ново и по-почетно положение и заслужават минимален брой точки в таблицата илюстрираща собственото му душевно здраве, когато слънцето се е скрило толкова дълбоко, сякаш завинаги, безмълвно работещото на празен ход сърце на Слотроп казва: Черният Агрегат не е никакъв Граал, мой човек, и буквата Г в Имиполекс Г няма никаква връзка с Граала. А и ти не си достоен за рицарство герой. Най-доброто, с което можеш да се сравняваш, е Пеещият Мухльо Танхойзер — бил си под една планина в Нордхаузен, известно е, че си изпял две-три песни под съпровод на хавайска китара, и не усещаш ли, че тук си засмукан от едно блато на греха, а Слотроп? вероятно не същото, което е имал предвид повръщалият по-голямата част от 1630 година през борда на „Арбела“ твой предтеча Уилям Слотроп, когато е изрекъл „грях“… Но всъщност ти се намъкваш в нечие чуждо пътешествие — някоя си госпожа Холда, някоя си Венера в някоя планина — за да се развличаш с нейната или неговата, на това същество, игра… а знаеш, че по някакъв невъзстановим начин въпросната игра е пагубна. Играеш, от нямане какво да правиш, но от това играта не става редовна или чиста. А и къде е Папата, чийто жезъл ще разцъфне специално за теб[747]?

В действителност съвсем скоро и той също ще се натъкне на своята Лизаура, с която ще прекара известно време и после отново ще я напусне. Минезингерът изоставил горката жена и тя се самоубила. Не е много ясно на какво Слотроп ще остави Грета Ердман. Тя чака в Нойбабелсберг[748] на брега на река Хавел, по-безлична и незначителна от собствените й образи, които ще оцелеят като неопределено брой филмови копия тук-там из Зоната и дори отвъд океана… Всички отзивчиви и любезни осветители, които някога са слагали специално за нея пурпурен филтър на основния прожектор са отишли на война или на смърт, и на нея й остава единствено безразличната Божия слънчева светлина носеща пълно обезцветяване и ужас… Вежди оскубани до тънки дъги, дълга нашарена със сиви нишки коса, ръце натежали от множество грозни пръстени с всевъзможни разноцветни полупрозрачни камъни, тъмни костюми „шанел“ отпреди войната, без шапка, шалове, винаги с цвете: непрекъснато преследвана от централноевропейски нощен шепот, който подобно на берлинските кожени завеси обгръща още по-призрачно нейната дебелееща опустошена красота, колкото повече приближават един към друг тя и Слотроп…

Ето как се запознават. Една вечер Слотроп излиза да пообере зеленчуковата градина в парка. Хиляди хора живеят на открито. Предпазливо заобикаля техните огньове… Нужна му е само шепа зеленчуци, някой друг морков или глава кръмно цвекло, колкото да залъже глада. Забележат ли го, хвърлят камъни, парчета дърво, а веднъж неотдавна запращат по него стара граната, която не експлодира, но в замяна на това Слотроп се насира моментално, тъй както стои.

Нея вечер той броди в кръг някъде близо до Гросер Щерн. Комендантският час отдавна е започнал. Над града се стелят миризмите на изгнило и пушек от изгоряло дърво. Сред останките на разбити на прах каменни глави на маркграфове и курфюрсти, по време на огледа на една перспективна на вид зелева леха, Слотроп внезапно улавя миризмата на, съвсем ясно и несъмнено, не, не може да бъде, ама да, може, това е МАРИХУАНА! И-и-и въпросната цигара гори някъде съвсем близо. Тук са долетели посипаната с преливащо златисто зеленина от полегатите хълмове на Ер Риф[749] и смолисто-благоуханните летни цветя, които запленяват обонянието му по пътя през изпотъпкана трева и храсти, под изпотрошените дървета и това, което е накацало по клоните им.

Точно така, в яма от изтръгнато дърво, чиито дълги корени украсяват сцената като аванпост на гномове, Слотроп открива някой си Емил („Зойре“) Бумер[750], преди години най-прословутият обирджия и наркоман във Ваймарската република, и по една красавица от двете му страни, които си предават в кръг някаква приятна на вид оранжева звездичка. Пустият му развратен старчок. Още преди да се опомнят, Слотроп скача върху тях. Бумер се усмихва, протяга ръка и предлага остатъка от това, което са пушили на Слотроп, който го получава с дългите си мръсни нокти и кляка. Уха-а!

— Was ist los?[751] — пита Зойре. — Попадна ни огромно количество марихуана. Аллах ни се усмихна, всъщност той се усмихна на всички, обаче ние се случихме точно на неговата пряка линия на прицела…

Прякорът, означаващ на немски „киселина“, му бил лепнат още през двайсетте, когато той винаги носел бутилка ракия, с която, ако се окажел на тясно, да блъфира, представяйки я за димяща азотна киселина. И сега той изважда още една дебела ръчно свита цигара с мароканска марихуана. Огънче за нея им дава вярната слотропова запалка „зипо“.

Блондинката Труди и знойната баварка Магда цял ден са мародерствали в склада за костюми за вагнеровите опери. Сега разполагат с островръх шлем с рога, дълъг зелен кадифен плащ, панталони от еленова кожа.

— Брех, тоя костюм изглежда много стилен! — отбелязва Слотроп.

— За вас е — усмихва се Магда.

— О… не. В обменния център ще ви дадат повече за тях.

Но „Киселината“ настоява.

— Забелязали ли сте, че когато ви бомбардират така и искате някой да се появи, той винаги се появява?

Огънчето на цигарата с марихуана отново снове между момичетата, които се любуват на отражението му върху блестящия шлем, променящо форма, яркост, оттенъци… хмм. На Слотроп му хрумва, че без рогата този шлем ще изглежда точно като носовия обтекател на Ракетата. И ако може да изнамери няколко триъгълни парчета кожа и съответно начин да ги прикрепи върху ботушите на Чичерин… да-а-а, и-и-и ако пришие на гърба на плаща една голяма алена главна буква Р… По своята многозначителност този миг може да бъде сравняван с момента, когато след легендарната засада Тонто опитва да…[752]

— Raketemensch![753] — крещи „Киселината“, грабва шлема и развива с отвертка рогата. Имената по само себе си може нищо да не означават, но самият акт на именуване…

— И на вас ли ви дойде същата идея? — О, много странно. Зойре внимателно полага шлема на главата на Слотроп. Момичетата тържествено намятат плаща на рамената му. Тролски разузнавателни екипи вече са изпратени да информират техния народ за събитието.

— Добре. А сега слушай, Ракетчико. Аз малко съм го закъсал.

— А? — Слотроп си е представял Грандиозна Шумотевица в чест на Ракетчика: хората му доставят кльопачка, вино, девици съгласно четирицветна схема включваща много подскачане и напяване „Ла-ла-ла-ла“, от обрулените лица разцъфват бифтеци, и върху Берлин се изсипва градушка от печени пуйки, сладки картофи, а от земята кълколят разтопени бели ружи…

— А войнишки цигари имаш ли? — интересува се Труди.

Слотроп или Ракетчикът й подава силно омачкан наполовина пълен пакет.

Рифърът върви непрекъснато в кръг: пробива и пронизва това укритие от корени. Всички вече са забравили за какво са говорили. Мирише на земя. Щъкат проветряващи се буболечки. Магда запалва една от войнишките цигари на Слотроп, подава му я и той вкусва малиново червило. Червило? Кой може да има червило сега? Изобщо, в какво са забъркани тези хора?

Берлин е достатъчно затъмнен и се виждат звездите, обичайните звезди в небето, които никога досега не са били подреждани така ясно. Възможно е също да бъдат групирани индивидуални съзвездия по желание.

— О, ами че аз имах проблем — припомня си „Киселината“.

— Много съм гладен — идва му на ум на Слотроп.

Труди разказва на Магда за нейния приятел Густав, който искал да живее вътре в пианото.

— Само краката му стърчаха навън и той непрекъснато повтаряше „Всички ме мразите, мразите това пиано!“ — Кискат се.

— Струните ли дърпа? — пита Магда. — Параноик от класа!

Труди има голе-е-е-ми пруски руси крака. Русите косъмчета подскачат нагоре-надолу в звездната светлина, нагоре под полата и обратно, през сенките на колената й, в ямките под тях, истинско звездно трептене… Коренищата се издигат над тях и сякаш ги похлупват, една гигантска нервна клетка, дендрити простиращи се до града, в нощта. Сигнали от всички посоки, вероятно и от минало време, ако не и от бъдещето…

Зойре, който е делови човек и никога не отлага работата, се претъркулва, плавно става на крака и стиска един корен, докато главата му не реши къде да се положи. Магда е допряла ухо в отвора на шлема на Ракетчика и удря в него с пръчка. Шлемът кънти на акорди. А и отделните ноти не са достатъчно високи: съчетанието им звучи много странно…

— Не знам колко е часът — оглежда се „Киселината“ Бумер. — Не трябваше ли да сме в бар „Чикаго“? Или това беше за снощи?

— Не помня — хихика Труди.

— Слушай мой човек, действително се налага да говоря с онзи американец.

— Не се безпокой, миличък Емил — шепне Труди. — Той ще бъде в „Чикаго“.

Спират се на сложна система за маскировка. „Киселината“ отстъпва на Слотроп сакото си. Труди наметва зеления плащ. Магда обува ботушите на Слотроп, а той върви по чорапи, напъхал нейните обувчици в джобовете си. Известно време събират достоверен реквизит, подпалки и зеленина, за да ги натикат в шлема и „Киселината“ го слага на главата си. Магда и Труди коленичили помагат на Слотроп да се напъха в панталоните от еленова кожа, а ръцете им галят неговите крака и задник. Тъй като е знайно, че в катедралата „Свети Патрик“ няма танцувална зала, следователно това в панталоните не е църковна камбанария, а надървеният кур на Слотроп, нарастващ болезнено като гръм.

— Добре го давате, хора.

Момичетата се смеят. На излизане от Тиергартен четиримата минават край обезобразени от снарядите липи и кестени, а когато навлизат в улиците или в това, което ги заменя, импозантният Слотроп куцука най-отзад, мрежа от бистри преплитащи се вълнички обгръща изцяло полезрението му като дъжд и усеща ръцете си като вкаменени. Наоколо сноват непрекъснато патрули от всякакви нации и този нехаен квартет трябва често да заляга и да обуздава смеха си. Чорапите на Слотроп подгизват от росата. По улицата маневрират танкове и сдъвкват успоредни бразди асфалт и каменен прах. Сред откритите пространства играят тролове и дриади. Още през май експлозиите са ги изтръгнали и освободили от мостове и дървета и сега те вече са погражданени. „Я го виж оня капещия — подхвърлят малолетните тролове за онези, които не са чак толкова стилни — за нищо на света няма да слезе от дървото.“ Осакатени статуи лежат под въздействието на минерални приспивателни: нагласени в рединготи мраморни торсове на бюрократи се търкалят пребледнели в канавките. Да, хммм, ето ни в самия център на Берлин, наистина, а-а-а, малко, Исусе Христе, какво е това…

— По-внимателно тук, защото е малко нещо еластично — съветва го Зойре.

— Какво е това?

Ами, какво е това, какво „е“? Кинг Конг или някое друго аналогично същество, клекнало и явно чисто и просто сере право на улицата! и тъй нататък! и-и-и никой не му обръща внимание, покрай него със скърцане минават камион след камион с руски войници с елегантни пилотки и захласнати усмивки… На Слотроп много му се иска да извика: „Хей! я гле’йте каква грамаданска маймуна! или каквото е онова там. На вас говоря, момчета. Хей…“ Но, за щастие, не вика. При внимателно разглеждане отблизо, клечащото чудовище се оказва бомбардираната, продухвана, обгорена до черни сажди сграда на Райхстага, с разкъртени от взривовете издатини и заоблености, тежко ехтящи овъглени вътрешности, покрити с гъсто изписани на кирилица инициали и множество имена на убити през май другари.

В Берлин такива фокуси под път и над път. Огромна хромлитография на Сталин например и Слотроп е готов да се закълне, че тя изобразява едно момиче, с което бе ходил известно време в Харвард, мустаците и косата са просто случайни като всеки грим, проклет да съм ако това не е, как се казваше… но още преди да успее да чуе неясното бързо дърдорене на тъничките гласчета „хайде, побързай, сложи го на място“, той вече е отминал зад ъгъла и пред него на паважа са наредени огромни хлябове, тестото оставено да втаса и набухне под чисти бели кърпи, уха-а, всички ли са гладни: мигновено и същевременно осенени от една и съща мисъл, о чудо! Сурово тесто! Хлябове за онова чудовище там… о, не, точно така, онова беше сграда, Райхстагът, и значи това не са хлябове… сега вече е ясно, че това са човешки тела, изровени изпод днешните отломки, и всяко от тях е напъхано в своя индивидуален войнишки чувал прилежно маркиран с етикетче на конец. Но това е нещо повече от оптическа измама. Те набъбват, преосъществяват се[754], и кой знае, когато лятото отмине и настъпи гладна зима, с какво ще се храним по Коледа?

Каквото е прословутият клуб „Фемина“ за берлинските търговци на тютюневи изделия, същото е и клуб „Чикаго“ за наркоманите. Но ако във „Фемина“ сделките обикновено се извършват около обед, тук в „Чикаго“ игричките започват едва след обявяването на комендантския час в 22:00. Слотроп, „Киселината“, Труди и Магда влизат през задния вход, изникнал сред стърчащи развалини и тъмнина, осветени само тук-там, като село насред полето. Вътре тичат насам-натам военни медици и санитари, стиснали в ръце шишенца с пухкави бели кристални вещества, мънички розови хапчета, прозрачни ампули с размерите на топчета за игра. Из цялата зала се диплят и шумолят окупационни и райхсмарки. Някои търговци демонстрират изцяло химически ентусиазъм, други са олицетворение на деловитостта. Стените са украсени с големи фотопортрети на Джон Дилинджър, сам или с майка си, с приятели, с автомат. Светлините и споровете са приглушени, за всеки случай ако нахлуе военната полиция.

На стол с облегалка от плетена тел седи американски моряк с орангутанска физиономия и гъсто окосмените му ръце с дебели квадратни пръсти тихо дърпат струните на китара. И с непукистки маниер пее в такт ¾:

НАРКОМАНСКИ СЪН

Снощи сънувах, че съм включен право

В едно много дълго бълбукащо наргиле

И внезапно някакъв арабски дух

Скочи срещу мен, смигна ми и

Още докато търсех думи, казва:

„Тук съм да изпълня всички твои желания“

„Приятел — викам аз — ще съм ти много задължен

Ако ми бутнеш малко дрога!“

С широка усмивка ме хвана той за ръка

И моментално полетяхме в небето

И първото, което видях, щом кацнахме,

Бе цяла висока планина хашиш!

Дърветата цъфтяха с розови и лилави хапчета,

Там река от „Ромилар“ течеше и

Вълшебни гъби необуздани като дъга,

Толкова красиви, че ме докарваха до плач.

Всички момичета ни поздравяват

Като на забавен каданс,

Цветя-грамофончета вплетени в косите им,

Носят с шепи снежнобял кокаин,

И всичката дрога с такова желание споделят,

И така цяла седмица ебане и пушене,

Сред разцъфтялата червена панамска марихуана,

Нагъваме пейот и мускатов чай,

И онези шоколадови ореховки

Дето са толкова полезни за главата.

Можех да си прекарвам тъй приятно навеки

И наистина се гласях да остана,

Обаче онзи дух се оказа полицай под прикритие,

И ме арестува и затвори тук дето съм.

И ме върна в този студен, студен свят,

Сега, където и да отида, все е затвор за мен…

Все сънувам хубавите дни в Дрогаландия

И се чудя кога ли ще бъда свободен?

Певецът е матрос Бодайн от американския есминец „Гаднярът Джон“, и той е свръзката, с която „Киселината“ има среща тук. „Гаднярът“ е на док в Куксхафен, а Бодайн е в полусамоотлъчка в Берлин отпреди два дни, за първи път след началото на американската окупация.

— Положението е толкова кофти — пъшка той. — Потсдам, просто умът ми не го побира. Нали помниш какво беше на Вилхелмплац? Часовници, вина, скъпоценни камъни, фотоапарати, хероин, кожени палта, всичко де що го има на света. И на никого не му пукаше, нали? А сега да го видиш! Руска охрана и часовои навсякъде. Истински гадове ти казвам. Изобщо не можеш да припариш там.

— Не трябваше ли някакво събитие да става там сега? — пита Слотроп. Подочул е някои слухове. — Конференция или нещо такова.

— Решават как да нарежат на парчета Германия — пояснява „Киселината“. — И да я разделят между всичките Велики Сили. А трябва да привлекат немците, приятелю, ние правим това от векове.

— Човече, сега там и комар не може да прехвръкне. — Морякът Бодайн поклаща глава, като междувременно умело свива цигара с марихуана от хартийка, която е разкъсал наполовина с непроницаема виртуозност.

— Ами ако нашият Ракетчик успее? — усмихва се „Киселината“ и прегръща през рамо Слотроп.

— Това ли е Ракетчикът? — скептично гледа Бодайн.

— Горе-долу — признава Слотроп, — обаче не съм сигурен, че точно сега искам да ходя в този Потсдам…

— Да знаеш само! — вика Бодайн. — Слушай, брато, точно в тая минута, само на около 20 километра от тук има шест кила! възможно най-пречистен висококачествен непалски хашиш! Забърсах го от едно приятелче в КБИ[755], с държавни пломби и всичко друго, както си му е редът, собственоръчно го зарових още през май, на толкова сигурно място, че без карта никой изобщо няма да го намери. Ти само трябва да прелетиш над това място или каквото там правиш, отиваш направо там и го вземаш.

— И това ли е всичко?

— Едно кило за теб — предлага „Киселината“.

— Могат да го изгорят заедно с мен. Всичките му тези руснаци ще се съберат около пещта и ще се надрусат.

— Вероятно хубавият американец не е любител на зелените блокчета „хърши“[756], м-м-м? ха-ха-ха… — отбелязва минаващата покрай тях млада жена с възможно най-декадентска външност каквато Слотроп е виждал в живота си: индигово сини флуоресцентни сенки на очите и черна кожена мрежа за коса.

— Един милион марки — въздъхва „Киселината“.

— Откъде ще намериш…

„Киселината“ изправя вълшебен елфски пръст и се привежда напред:

— Аз ги печатам.

Печата ги и още как. Всички излизат от „Чикаго“, катерят се цял километър през купища отломки и камънаци по пътеки криволичещи в тъмнината, невидими за тях и видими единствено за „Киселината“ и накрая стигат до мазе (без сграда над него) с канцеларски шкафове, креват, газена лампа, печатна преса. Магда се сгушва до Слотроп и ръцете й подхващат танц върху ерекцията му. Труди проявява необяснима привързаност към Бодайн. „Киселината“ почва да върти потракващия маховик на пресата и в изходящата тава политат трептящи листове райхсмарки, хиляди и хиляди.

— Матриците ни са автентични, хартията също. Единственият липсващ детайл е леко вълнообразното нагъване по полетата. Имаше специална щамповъчна преса, която никой не успя да задигне.

— Уф — отбелязва Слотроп.

— Хайде стига де — намесва се Бодайн. — Голяма работа, Ракетчик! Опиташ ли, повече нищо друго няма да искаш да правиш.

Помагат на „Киселината“ да очука и подравни листата и той ги разрязва на банкноти с дълъг блестящ книговезки нож. Подава на Слотроп дебела пачка стотачки.

— Сигурно до утре ще можеш да се върнеш. Няма трудна работа за Ракетчика.

След два-три дни на Слотроп ще му дойде на ум, че в този момент е могъл да възрази: „Но само допреди няколко часа аз не бях Ракетчик“. Ала точно сега го мами перспективата за килограм хашиш и милион почти истински марки. От такова нещо не се отвръщаш и не бягаш със самолет или по какъвто и да е начин, нали? Ето защо той взема няколко хиляди като аванс и прекарва нощта в кревата на „Киселината“ в обятията на закръглената и стенеща Магда, докато Труди и Бодайн палуват във ваната, а междувременно „Киселината“ се измъква по някаква друга задача навън в ранноутринната пустош, която подобно на океан напира към тяхното капсулирано вътрешно пространство…

□ □ □ □ □ □ □

„Киселината“ снове напред-назад, раздразнен с кървясали очи, понесъл изпускащ пара чайник. Слотроп е сам в леглото. Костюмът на Ракетчика чака проснат върху масата до матрос Бодайновата карта на съкровищата, уха-а-а. Егати. Наистина ли Слотроп ще трябва да мине през всичко това?

Навън птичетата подсвиркват арпеджии нагоре по стъпалата, към утрото. Камиони и джипове пърпорят в далечината. Слотроп седи, пие чай и опитва да изстърже засъхнала сперма от панталоните си, докато „Киселината“ разяснява плана на операцията. Пакетът е скрит под декоративния храст пред една вила на Кайзерщрасе №2 в Нойбабелсберг[757], старата филмова столица на Германия. Това е точно срещу Потсдам през реката Хафел. Изглежда най-благоразумно е да избягва аутобана „Авус“.

— Опитай да се промъкнеш край КПП-то веднага след Целендорф. А до Нойбабелсберг можеш да стигнеш по канала.

— Защо?

— Не е разрешено на цивилни да използват пътя за важните клечки. Ето по този, дето води през реката право в Потсдам.

— Хайде стига бе! Тогава ще ми трябва лодка.

— Ха! И ти очакваш от един германец да импровизира? Не-е-е, няма да го бъде. Това е, това е проблем на Ракетчика! Ха-ха!

— Аха. — Вилата като че ли гледа към Грибниц Зее. — А защо да не опитам от тази страна?

— Тогава ще се наложи да минаваш под два моста. Строго охранявани. Обстрел от тъп ъгъл с крута траектория. Най-вероятно и миномети. Там срещу Потсдам реката много се стеснява. Никакъв шанс няма да имаш. — О, прекрасно е да започваш утрото с германски хумор. „Киселината“ връчва на Слотроп издадено от ГАС[758] командировъчно, билет и пропуск отпечатан на английски и руски език. — Човекът, който е фалшифицирал всички тези документи, е влизал и излизал с тях от Потсдам повече от десет пъти откакто е започнала Конференцията. Това показва колко много им вярва. Двуезичният пропуск е целеви, издаден специално за Конференцията. Обаче не трябва да се размотаваш и заплесваш като турист и да досаждаш на знаменитостите за автографи…

— Слушай, Емил, щом като разполагаш със същите документи и те са толкова добри, защо не отидеш ти?

— Това не е по моята специалност. Аз се занимавам изключително със сделки. Само от време на време по някое шишенце с киселина и то просто така само си давам вид, колкото за пред хората. Пиратстването е за Ракетчиците.

— Бодайн тогава.

— Той вече е на път, връща се в Куксхафен. Представа нямаш колко ще бъде огорчен, когато се върне следващата седмица и разбере, че не кой да е, а именно Ракетчикът е проявил такова малодушие.

— Ох. — Неприятно. Известно време Слотроп гледа втренчено картата, после опитва да я запомни. Стенейки нахлузва ботушите. Увива шлема в плаща и двамата, мошеник и измамен, тръгват през американския сектор.

Перести облаци с формата на конски опашки изпълват от край до край цялото синьо небе, но тук долу берлинският въздух е утихнал и неподвижен, с аромата на смърт неизбежна. Хиляди трупове паднали още през пролетта и досега лежат под тези планини от отломки, жълти планини, червени и жълти и белезникави.

Къде е градът, който Слотроп преди често бе виждал в кинопрегледите и в списание „Нешънъл Джиографик“. Забежките на Новата Германска Архитектура клонят не само към параболите, защото съществуват още и пространствата, без които губи смисъл некрополизмът на безизразния бял алабастър под немигащото слънце, чието предназначение е да запълва незабележимо потрепващата човешка жетва. Ако има такова нещо като Свещен Град На Тайнствата[759] ориентиран навън и видим признак на вътрешния и духовен недъг или здраве, значи дори тук под ужасяващата майска повърхност вероятно е съществувала известна приемственост на тайнството. Пустотата на Берлин тази сутрин представлява негативно изображение, картографиране с обратен знак на бялата и геометрично планирана столица преди разрушението: незасяти ниви състоящи се от широко разпръснати отломки с тегло почти еднакво с това на твърде неизразителния бетон… обаче тук всичко е било обърнато наопаки. Булевардите, някога прави като начертани с линия и построени, за да бъдат пригодни за маршируване, вече са криволичещи пътеки през купищата боклуци сега с органична форма, съответстваща, подобно на козите пътеки, на законите за най-малко затруднение. Цивилните са навън, а униформите — вътре. Загладените стени на сградите са отстъпили място на натрошените на буци вътрешности на взривен бетон, цялото безкрайно чакълено рококо останало току зад дъските на кофража. Интериорът вече е екстериор. Стаи без тавани са отворени към небето, стаи без стени увиснали в стърчащи части от сгради над морето от развалини като корабни носове или брегови наблюдателници… Старци с празни консервени кутии търсят угарки по земята, понесли върху гърдите своите бели дробове. Обяви за квартири под наем, дрехи, загубени/конфискувани вещи, някога разпределяни в отделни рубрики, сгънати типично по еснафски във вестниците, за да бъдат прочетени на спокойствие в елегантните лакирани приемни, сега са облепени с жълти, оранжеви и сини пощенски марки с лика на Хитлер, извадени на показ навън и трептят на вятъра, залепени върху стеблата на дървета, по касите на вратите, по дъсчените облицовки, върху останки от стени — бели и обезцветени изрезки, разкривен зацапан треперлив почерк, хиляди незабелязани, хиляди непрочетени или издухани от вятъра. На неделните обеди в „Зимна помощ“[760] състоящи се от едно блюдо, седиш отвън до дългите маси под зимните дървета обвити в драпировка от свастики, но навън е било внесено вътре и тези недели продължават по цяла седмица. Отново идва зима. Цял Берлин пропилява виделината в опити да си даде вид, че не е така. Покрити със заздравели белези дървета отново се разлистват, наскоро излюпените птичета се учат да летят, но зимата е тук, спотаена зад облика на лятото — Земята се е преобърнала насън и тропиците са разместени…

Сякаш стените на бар „Чикаго“ са изнесени навън, цялата „Фридрихщрасе“ е облепена с гигантски фотографии на лица по-високи от човешки ръст. Слотроп лесно разпознава Чърчил и Сталин, ала не е сигурен за третия.

— Емил, кой е онзи очилатият?

— Президентът на САЩ, господин Труман.

— Не ме занасяй. Труман е вицепрезидент. А Рузвелт е президентът.

— Рузвелт умря още през пролетта — вдига вежди Зойре. — Точно преди капитулацията.

Двамата се заплитат в опашка за хляб. Жени с изтъркани плюшени жакети, дечица се държат за оръфаните пешове, мъже с каскети и тъмни двуреди костюми, небръснати стари лица, чела бели като крака на медицинска сестра… Някой опитва да отмъкне плаща на Слотроп и последва кратко енергично състезание по дърпане.

— Извинявам се — изрича „Киселината“, когато отново остават сами и свободни.

— Защо никой не ме е осведомил? — Когато започваше първият мандат на ФДР[761] в Белия дом, Слотроп беше в гимназията. Бродерик Слотроп люто мразеше този човек, но младият Тайрън го смяташе за храбрец, с неговия полиомиелит и тъй нататък. Харесваше гласа му по радиото. Веднъж в Питсфилд почти го бе видял на живо, но точно пред него се бе изпречил Лойд Нипъл, най-дебелото момче в Минджбъро, и Слотроп успя да зърне само две колела и част от краката на някакви хора на стъпалото на автомобила. За Хувър бе чувал смътно, нещо свързано със строителството на бараки за бедните или за прахосмукачките, но Рузвелт бе неговият президент, единственият известен му. Изглеждаше, че Рузвелт ще бъде преизбиран отново и отново, за вечни времена. Обаче някой бе решил да промени това. Ето защо го бяха приспали, президента на Слотроп, тихо и мирно, докато хлапето, което веднъж си бе представило неговия образ върху лопатките на опънатата тениска на Лойд, се бе забавлявал с танци на Ривиерата или някъде в Швейцария, само отчасти съзнавайки, че той самият е бил угасен…

— Казват, че било инфаркт — продължава „Киселината“. Гласът му пристига от някаква твърде странна посока, да кажем право отдолу, а разгърнатият нашироко некропол вече започва да се свива, стеснява и удължава в Коридор, познат на Слотроп, макар и не по име, изкривяване на притаеното в живота му пространство, скрито като наследствена болест. Група доктори с бели маски покриващи цялото лице с изключение на мрачните и състарени очи, вървят в крак надолу по прохода към мястото, където лежи Рузвелт. Носят черни лъскави чанти. Метал подрънква в черната кожа, звънтенето му, все едно че говори, сякаш вентрилоквист изпълнява номер, помогнете-ми-да-се-измъкна-от-тук… Който и да бе позирал с черната наметка там в Ялта с другите вождове, той бе предал възхитително усещането за крилата на Смъртта, меки, разкошни и черни като зимната пелерина, и бе подготвил една нация на зяпачи за кончината на Рузвелт, същество, което Те бяха сглобили, същество, което Те щяха да демонтират…

Някой тук хитро въвежда корекция за паралакс, мащабира, всички сенки са ориентирани в правилната посока и се удължават с превалянето на деня — обаче не, изключено е „Киселината“ да бъде истински, както и тези статисти в тъмни дрехи, чакащи на опашки за някакъв предполагаем трамвай, някакви си два резена наденица (ами да, разбира се), и дузината полуголи хлапета, които щъкат напред-назад из тази обгоряла паянтова къща, тъй удивително точно възпроизведени с най-малки подробности — положително Те разполагат с предоволно голям бюджет. Вижте това опустошение, отначало всичко изцяло построено, после разбито на парчета, с размери вариращи от човешки ръст до прашинка (моля поръчките ви да отговарят на съответния номер на калибъра), докато една отпусната ръка, голяма колкото полегнал в някоя глуха уличка изнемощял кон, помпа с нейния гигантски пулверизатор екстракт от човешкото разлагане, припомнян с умиление като аромата „Пладне в Берлин“, и го раздухва из снимачната площадка…

(Според чернопазарния часовник на „Киселината“ наближава пладне. Сутрин от 11 до 12 е Злокобният Час, когато бялата жена с връзка ключове на халка излиза от нейната планина и евентуално ще ти се яви. Тогава трябва да внимаваш. Ако не можеш да я освободиш от заклинанието, което тя никога не назовава точно, ще бъдеш наказан. Тя е прекрасната девица предлагаща Чудотворното Цвете, а също и грозната старица с дълги зъби, която те е намерила в онзи сън и е замълчала. Това е нейният Час.)[762]

Черни изтребители P-38 с остро бръмчене порят в ажурен строй бледото небе. Слотроп и „Киселината“ откриват едно кафене на тротоара, пият разводнено розе, ядат хляб и сирене. Лукавият стар наркоман изважда „клечка чай“[763] и двамата седят на слънце, предават си я един на друг, предлагат на келнера да си дръпне, кой знае? по онова време така се пушат и войнишките цигари. Край тях се движи непрекъснат поток от джипове, бронетранспортьори и велосипеди. Момичета в свежи летни рокли, оранжеви и червени като плодови сладоледи, се отбиват да поседнат на масите и усмихнати, усмихнати, постоянно се оглеждат наоколо за ранни клиенти.

„Киселината“ съумява някак да предразположи Слотроп към разговор за Ракетата. Темата изобщо не е по неговата специалност, разбира се, въпреки че си е отварял ушите и е дочувал по нещо. Ако нещо се търси, значи има цена.

— Изобщо не го разбирам тоя възторг. По радиото непрекъснато говорят за нея. По нашата „Програма Капитан Полунощ“[764]. Но се разочаровахме. Искахме да вярваме, но това, което виждахме не ни вдъхваше кой знае каква вяра. А към края все по-малко и по-малко. Само едно ми е ясно приятелю: тя донесе гибел на кокаиновия пазар.

— Как така?

— Нещо в тази ракета имаше нужда от калиев перманганат, нали?

— Турбопомпата[765].

— Е, трябва да знаеш, че без това Purpurstoff[766]не можеш да въртиш почтена търговия с кокаин. Каква ти почтеност, просто нямаше изобщо никаква реалност. Мой човек, невъзможно бе миналата зима да намериш и един кубически сантиметър перманганат в целия шибан Райх. О, да беше видял само що канабис бе изпушен. Приятели, нали разбираш. Но това приятел ли е, ако не му се е приискало, според вашата американска терминология, да ти блъсне тортата в лицето, а?

— Благодаря. — Чакай малко, той за нас ли говори? Да не би да се готви да…

— И така — продължава, — над Берлин пропълзя един гигантски филм с Лаурел и Харди, ням, ням… поради дефицита на перманганат. Нямам представа на кои други икономики е повлияла така А4. Това не беше просто замеряне с торти, не беше просто анархия на пазара, не, това беше направо химическа безотговорност! Глина, талк, цимент и дори, можеш ли да си представиш до какви извращения бяха стигнали, брашно! Сухо мляко, извадено от стомасите на животинки-сукалчета! Заместители, които струваха дори повече от кокаина, обаче идеята беше някой да си натъпче ноздрите с мляко, хахахахаха! — прави кратка пауза — и това си струваше загубите! Без перманганата нямаше начин да разпознаеш истинската стока. Малко новокаин за обезчувствяване на езика, нещо горчиво за вкуса и можеш да смъкнеш огромни печалби от натриевия бикарбонат. Перманганатът е пробният камък, критерият. Под микроскоп капваш малко перманганат върху въпросното изследвано вещество, което се разтваря и после гледаш как то се появява от разтвора, как се рекристализира: отначало по краищата възниква кокаинът, после растителната част, прокаинът, лактозата на други известни места, тъмнолилава мишена, чийто външен пръстен е най-скъпият, а центърът не струва нищо. Антимишена. Хей, Ракетчик, това явно не е представата на А4 за мишена. Не би могло да се каже, че тази ваша машинария е била приятел на наркоманите. За какво ти трябва? Вашата страна ще я използва ли против Русия?

— Не ми е притрябвала. Какво имаш предвид с това „моята страна“?

— Извинявай. Имах предвид само, че както изглежда на руснаците страшно им се иска да я прилапат. Много мои свръзки из целия град бяха задържани. Разпитвани. Осведомени са за ракетите толкова колкото и аз. Но Чичерин мисли, че знаем нещо повече.

— Егати! Пак ли той?

— Да, точно сега той е в Потсдам. Тоест, би трябвало да е. Установил е щабквартира в едно от старите филмови студиа.

— Чудесна новина, Емил. С моя късмет…

— Не ми изглеждаш много добре, Ракетчико.

— Мислиш, че е ужасно? Я пробвай това! — и Слотроп започва да разпитва дали „Киселината“ е чувал нещо за Черния Агрегат.

„Киселината“, разбира се, не писка „Айайайай!“ и не хуква по улицата, нищо подобно, обаче явно някакъв клапан се отваря с леко изскърцване и нещо бива отправено в друга посока.

— Слушай — кима „Киселината“ и се върти на стола — защо не поговориш с der Springer[767]? Да, вие с него ще се погодите много добре. Моя милост е просто един пенсиониран крадец, който се надява да прекара последните десетилетия от живота си като Грандиозния Росини: спокойно и комфортно[768]. Само не споменавай името ми, нали, Джо?

— Е, кой е този Скачач и къде мога да го намеря, а Емил?

— Той е рицарят-ездач, който непрекъснато скача…

— Уха-а-а.

— … по шахматната дъска на Зоната, ето това е той. Също както Ракетчикът ще прелети над препятствията днес. — Смее се злобно. — Чудесна двойка. Как да разбера къде е той? Може да бъде където си поиска. Той е навсякъде.

— Зоро? Зеленият Стършел?[769]

— Последното, което разбрах, е, че преди една-две седмици той е бил на север по Ханзейското направление. Ще се срещнете. Нямай грижа. — „Киселината“ се изправя рязко, ръкува се и подава на Слотроп един рифър, за после, или за късмет. — Трябва да видя медиците. Щастието на хиляди клиенти зависи от теб, младежо. Ще се срещнем у нас. Късмет.

И така Злокобният Час пускаше в действие своите магии. Погрешните думи бяха Черен Агрегат. Сега планината още веднъж се е затворила с гръм и трясък зад Слотроп, като едва не му бе смачкала петите и сигурно ще минат векове преди Бялата Жена[770] да се появи. Кофти работа.

Специалният пропуск е издаден на името на „Макс Шлепциг“. Изпитвайки прилив на енергия, Слотроп решава да се представя за вариететен изпълнител. Илюзионист. При Катье бе преминал добра школа, с нейната покривка от дамаска, вълшебното й тяло, легло изпълняващо ролята на вариететна зала, и стотици фантастични вечери…

Късно следобед, напъхан в костюма на Ракетчик, той минава през Целендорф и е готов да прекоси реката. Под боядисана в червено дървена арка чакат руските часовои с големи автомати „Дегтярьов“ и „Суоми“ с дискови пълнители. С приглушено трополене се появява също и танк „Сталин“, а войник с шлемофон и наушници стърчи в кулата със 76-милиметровото оръдие и крещи нещо в радиостанцията… а, ами… От другата страна на арката е спрял руски джип с двама офицери, единият говори разгорещено в микрофона на своята радиостанция, руската реч раздвижва въздуха със скоростта на светлината и оплита мрежа, за да улови в нея Слотроп. Кого другиго?

Слотроп загръща наметката, допира два пръста до шлема за поздрав и намига с усмивка. С ефектен илюзионистки замах изважда командировъчно, билет и двуезичен пропуск и обяснява нещо за представление специално за командването в този Потсдам.

Единият от часовоите взема пропуска и хлътва в караулката, за да позвъни по телефона. Останалите стоят вторачени в ботушите на Чичерин. Пълно мълчание. Телефонното обаждане се проточва. Протрита и нацепена кожа, двудневна четина, загорели от слънцето бузи. Слотроп тъкмо опитва да си припомня няколко фокуса с карти, ей така, колкото да поразтопи леда, когато часовоят подава глава навън:

— Stiefeln, bitte.[771]

Ботушите ли? Че защо са им…_йаахххх_! Ами да, ботуши, разбира се. Вън от всякакво съмнение знаем кой трябва да бъде от другата страна на телефонната линия, нали? Слотроп буквално чува как всички метални части на този човек подрънкват ликуващо. Някъде отляво на Функтурм[772] в стоманеносивата далечина на задименото берлинско небе се появява фотография на цяла страница от списание „Лайф“ изобразяваща Слотроп в пълна премяна на Ракетчик, в чиято уста е пъхнато нещо прилично на дълга твърда наденица с много голям диаметър, натикано е с такава сила, щото очите са станали леко кривогледи, обаче снимката не показва ръката или приспособлението, което в действителност подава изумителния салам. „ГАФ НА РАКЕТЧИКА!“ — гласи заглавието — „Едва излетяла от земята, най-новата знаменитост на Зоната «се преебава».“

Е, какво пък, той изхлузва ботушите, часовоят ги отнася вътре при телефона, а останалите притискат Слотроп към арката, обискират го, не намират нищо освен дадения му от „Киселината“ рифър, който изземат. Слотроп чака по чорапи и опитва да не планира нищо. Хвърля поглед наоколо за прикритие, евентуално. Абсолютно нищо. Чист сектор на обстрел, на 360 градуса. Мирише на скоро положени асфалтови кръпки и оръжейна смазка. Джипът, с цвят на зелен меден окис, чака: засега пътят назад към Берлин е празен… Провидение, хей Провидение, какво смяташ да правиш, да слезеш за по бира, или как?

Съвсем не. Ботушите се появяват, а след тях и усмихнатият часовой. „Stimmt, Herr Schlepzig.“[773] Как звучи иронията на руски език? За Слотроп тези хора са прекалено неразгадаеми. Чичерин сигурно щеше да съобрази, че няма смисъл да възбужда подозрение като поиска за оглед ботушите. Не-е, едва ли е бил той на телефона. Навярно беше съвсем обичайно претърсване за контрабанда и нищо повече. В момента Слотроп бива обхванат от нещо, което „Книгата на промените“ нарича Младежка Глупост[774]. Още два-три пъти размахва полите на зеления плащ, изпросва къса дебела балканска войнишка цигара от единия картечар и се изнизва на юг. Офицерският джип не е мръднал от мястото си. Танкът е изчезнал.

Юбилярят Джим върти търговия из цялата страна,

Намигва на дамите от Стокбридж до Лий —

Купи брошка за шикозната рокля на твоето момиче

Разходка с файтон само за един долар,

Хайде идвайте всички, тръгваме за Юби-лей-ния![775]

Три километра по-нататък по пътя Слотроп стига до споменатия от „Киселината“ канал: спуска се по тротоара за малко долу под моста, където е влажно и прохладно. Тръгва по брега и се оглежда за лодка, която да отмъкне. По протежение на целия бленуващ затревен склон се излежават на слънце загорели и златисти момичета по шорти и потници. Облачният следобед се е уталожил до смекчени от ветреца периферии, деца коленичат до водата с върви за риболов, две птици се гонят през канала, рязко пикират надолу, очертават лупинги нагоре сред провесеното вълнение на зелените дървесни корони, кацат и започват да пеят. Гледана от разстояние, светлината е като обгърната от млечнорозова мараня и плътта на момичетата вече не е обезцветена от слънцето в зенит, а галена от по-мекото озарение се пробужда за по-топли оттенъци, полусенки от бедрени мускули и опънати влакна на кожните клетки призоваващи: докосни ме… остани… Слотроп продължава пътя си, покрай широко отворени очи, покрай усмивки, разцъфващи като нежна зора. Какво го прихваща? Да остане, защо не? Обаче какво го кара да отмине, да продължи?

Има четири-пет лодки завързани за перилата, но все някой наблюдава. Най-после Слотроп попада на малка тясна плоскодънка, веслата са в гнездата и готови за употреба, по-горе на склона има само едно одеяло, чифт обувки с високи токове, мъжко сако, а наблизо горичка. И Слотроп скача бързо в лодката и потегля. Вие се забавлявайте, — малко гадничко е от моя страна — не ми е до развлечения сега, но пък мога да ви отмъкна лодката! Ха!

До залез-слънце той гребе усилено срещу вятъра, прави дълги почивки, наистина не е във форма, наметката го задушава в конус от толкова смрадлива пот, че накрая се налага да я свали. Патици прелитат на бдително разстояние, от ярко оранжевите им клюнове капе вода. Вечерният вятър накъдря повърхността на канала, залезът в очите му набраздява водата в червено и златисто: царствени краски. Отломки от корабокрушения стърчат от водата, на тази светлина дозряват ръжда и оловен миниум, очукани сиви корпусни плоскости, разслоени нитове, неположени кабели разперили във всички посоки на компаса истерични снопчета проводници, честоти вибрират от вятъра на недостъпни за човешкия слух. Отвързани празни баржи отминават бавно, изоставени и обезлюдени. Прелита щъркел, лети за дома, и внезапно пред него над канала — бледата арка на надлеза „Авус“. Продължи ли нататък Слотроп, значи да се върне в американския сектор. Той завива напряко на канала, слиза на отсрещния бряг и тръгва на юг, като гледа да заобиколи съветския контролно-пропускателен пункт, който според картата е някъде вдясно. Повсеместно движение в сумрака: елитни руски гвардейци със зелени фуражки и непроницаеми физиономии маршируват и преминават на камиони, на коне. Съпротивлението се долавя в угасващия ден, припряното тълпене, потрепващите примки на радиопеленгаторните антени, предупреждение от Потсдам: стой по-далеч… стой по-далеч… С приближаването на полето около това прикрито международно сборище на другия бряг на Хафел, неговата плътност се усилва. Бодайн е прав: и комар не може да се прехвръкне. Слотроп знае това, но продължава да се прокрадва напред, в търсене на по-малко чувствителни оси на подозрение, и снове на зигзаг, насочен безвредно на юг.

Невидим. По-лесно му е да вярва, че е такъв, колкото по-дълго може да продължава да върви. Преди време по Еньовден, между полунощ и един часа, в обувките му попаднаха спори от папрат. Слотроп е невидимият младеж, бронираният урод[776]. Приятелче на Провидението. Те са болезнено съсредоточени върху втълпените им от Войната различни видове опасност — призраци, които сега някои от тях могат да бъдат обречени да носят, докато са живи. За Слотроп обаче това е просто комплект от заплахи, с които той няма нищо общо. Те все още са заседнали някъде в географското пространство, очертават граници на зоните на поражение и дават разрешение за действие на войници, и единствените същества притежаващи способността да нарушават тяхното пространство, благополучно биват улавяни и парализирани в комикси. Те размишляват. Не знаят, че Ракетчикът е тук. Продължават да минават покрай него и той остава сам, попит от кадифето и еленовата кожа на вечерта — ако го виждат, неговият образ моментално бива прехвърлян към възможно най-затънтените мозъчни участъци, където остава в изгнание заедно с други нощни същества… След малко той отново завива надясно, към залеза. Все още му остава да пресече това голямо супершосе. Случвало се е отделни германци да не могат да се върнат у дома десет-двайсет години, защото когато бил прекарван някой аутобан, те се оказвали заварени откъм грешната му страна. Вече изнервен и с натежали като олово крака, Слотроп се изкачва с усилия по насипа на надлеза „Авус“ и се вслушва в засмукващия вихър на движението над главата му. Всеки шофьор смята, че е овладял и контролира своето превозно средство, всеки е уверен, че разполага със самостоятелно местоназначение, обаче Слотроп е на друго мнение. Шофьорите са на пътя тази вечер, защото така е нужно на Тях: шофьорите трябва да образуват смъртоносна бариера. Тук гъмжи от безразсъдни аматьори в стил Фриц фон Опел[777], което обещава игрив спринт на Слотроп — те ръмжат устремени навътре към оня знаменит S-завой, където маниаци с бели каски и тъмни авиаторски очила някога са свещенодействали над техните ускорявани от вятъра машини, омайвали са ги да фучат край струпаните на куп тухли с пронизително ревящ устрем (възхитени погледи на полковници в парадни форми и полковнишки съпруги с широкополи шапки а ла Грета Гарбо, всички те в безопасност горе на техните бели кули, но попадащи в категорията на участници в днешната авантюра, и всеки очаква собственото излизане на повърхността над притаения отдолу източник на насилие…).

Слотроп освобождава ръце изпод наметката, пропуска едно издължено сиво „порше“ да избръмчи край него, и после се втурва наслуки, задните габаритни светлини пулсират в червено по останалия малко по-долу крак, а фаровете на един бързо фучащ камион осветяват горния му крак и блясъкът им хвърля заслепяващо синьо трионче в пещерата на една очна ябълка. Той притичва залитайки и крещи „Hauptstufe!“[778], което е бойният вик на Ракетчика, вдига и двете ръце, а с тях и синьо-зеленикавото ветрило на копринената подплата на плаща, чува писък на скърцащи спирачки, продължава да тича, с търкаляне достига централната алея и се мушва сред храстите, а камионът забуксува и спира. Известно време гласове. Слотроп получава възможността да поеме дъх и да размотае наметката от шията си. Най-после камионът тръгва отново. По южното платно на „Авус“ движението не е толкова интензивно и той успява лесно да го прекоси в тръс, да се спусне по насипа, пак да се изкачи и да хлътне сред дърветата. Ехей! С един скок прекосявам и най-широките пътища![779]

Е, Бодайн, твоята карта е идеална и отразява точно разположенията тук, с изключение на една незначителна подробност, която май си забравил да споменеш, интересно защо… Оказва се, че 150-тина къщи в Нойбабелсберг са били реквизирани, заградени и изолирани като жилищен район за съюзническите делегати на Потсдамската конференция, а славният моряк Бодайн бе складирал хашиша точно по средата му. Бодлива тел, прожектори, охранители напълно забравили що е усмивка. Благодаря на Бога, тоест на „Киселината“ Бумер, за този специален пропуск. Изписани с шаблон табели гласят АДМИРАЛТЕЙСТВО, М-ВО ВЪНШНИ РАБОТИ (Великобритания), М-ВО ВЪНШНИ РАБОТИ (САЩ), НАЧАЛНИК ЩАБОВЕ… Целият квартал е осветен като холивудска премиера. Насам-натам сноват цивилни с костюми, вечерни рокли, смокинги, влизат и излизат от лимузини БМВ с флагчета на всички нации до предните стъкла. Крайпътните камъни и канавките са затрупани с отпечатани на циклостил листовки. Будките на часовите са препълнени с конфискувани фотоапарати.

Тук навярно често имат работа с подобни странни сборища на кинаджии. Изглежда никой не е особено разтревожен от шлема, наметалото или маската. Следват телефонни разговори придружени от двусмислено свиване на рамене и някой друг мекушав въпрос, но пропускат Макс Шлепциг. Настига го отворен екскурзионен автобус с компания американски вестникари, стиснали бутилки с „освободено“ мозелско вино, които му предлагат да го откарат донякъде и скоро подхващат спор за него: коя знаменитост е той. Някои го смятат за Дон Амек, други за Оливър Харди. Знаменитост ли? що за идиотщина? „Хайде стига — укротява ги Слотроп — вие просто не можете да ме разпознаете в тоя костюм. Аз съм Ерол Флин.“ Не всички му повярват, но той успява да раздаде няколко автографа. На раздяла вестникарите обсъждат кандидатурите за „Мис Рейнголд“ 1946 година. Най-гръмогласни и ентусиазирани са поддръжниците на Дороти Харт, обаче като цяло болшинството е за Джил Дарнли. За Слотроп всичко това са безсмислици и ще минат немалко месеци, преди да му попадне реклама на бира с всичките шест красавици и той ще установи, че най-много му харесва момичето Хелън Рийкерт, блондинка с холандска фамилия, която смътно ще му напомня за някого…[780]

Къщата на „Кайзерщрасе“ №2 е в стил Пруска Върховна Простащина, боядисана в нещо като повръщано-кафяво, цвят, който леденостуденото осветление изобщо не подобрява. Тя е по-строго охранявана от всички други в квартала. Брей, защо така, чуди се Слотроп. После вижда табелата, на която е изписан псевдонимът на сградата.

— О, не. Само не и това. Не ме занасяйте. — Стои насред улицата, трепери и проклина моряка Бодайн, нарича го нескопосаник, подлец и кръвожаден злодей. На табелата пише БЕЛИЯТ ДОМ. Бодайн го бе довел право при гледащия отвисоко надолу към утринната „Фридрихщрасе“ издокаран очилат непознат — при моментално и безмълвно нарасналия образ, заменил този, който Слотроп никога не бе виждал, а сега вече и никога няма да види.

Часовоите с преметнати през рамо пушки са неподвижни, както и той. Електродъговото осветление превръща гънките на плаща му в корозирал бронз. Зад вилата шумоли вода. Отвътре кънти музика и заличава всички други звуци. Прием. Изобщо не е странно, че бе влязъл тъй лесно. Очакват ли го този фокусник, този късен гост? Блясък, слава. Слотроп би могъл да нахълта, да коленичи пред някого и да моли за амнистия. И като завършек да получи доживотен договор с някоя радиомрежа или-и-и дори с филмово студио! Ето това е снизхождение, нали? Той обръща гръб, стараейки се да го направи нехайно, и с бавна незаангажирана походка излиза от обхвата на светлината в търсене на удобно място за спускане към водата.

Брегът на Грибниц Зее е тъмен, осеян със звезди, опасан с тел и гъмжи от непрекъснато обикалящи часовои. Отвъд черната вода групово и разпръснато блещукат светлините на Потсдам. Няколко пъти се налага Слотроп да навлиза по-надълбоко, където водата стига до гъза му, да обхожда теленото ограждение и да изчаква сбирката на часовоите за цигара в края на техния дозорен маршрут, преди да може да спринтира към вилата с тежко развяващо се мокро наметало. Хашишът на Бодайн е заровен под хвойнов храст от едната страна на къщата. Слотроп кляка и започва да изгребва земята с голи ръце.

Вътре дават някакъв прием. Момичета пеят „Не сядай под ябълката“ и даже ако това не са Сестрите Андрюс[781], напълно е възможно да са те самите. Акомпанира им танцов оркестър с хипер многобройна секция дървени духови инструменти. Смях, звън на стъкло, многоезиков брътвеж — обикновена делнична вечер тук на знаменитата Конференция. Хашишът е увит в станиол и пъхнат в полуизгнила разпадаща се торбичка за тоалетни принадлежности. И мирише много хубаво. Ах, поврага, как забрави да вземе лула?

Всъщност, така може би е по-добре. Над Слотроп, на нивото на очите има тераса и завързани за дървена решетка обсипани с млечно бял цвят прасковени дървета. Докато той клечи и преценява теглото на хашиша, остъклената врата се отваря и някой излиза на терасата на чист въздух. Слотроп замръзва на място и в главата му се върти: невидим съм, невидим… Приближават стъпки и на перилата се обляга — е, може да звучи странно, обаче това е Мики Руни. Слотроп го разпознава моментално, луничавият палав син на съдията Харди[782], триизмерен, собственолично, със смокинг и изражение „май откачам“. Мики Руни се блещи в Ракетчика, а той стои като истукан с торбичката хашиш в ръка, мокро привидение с наметка и шлем. Слотроп, чийто нос е на едно ниво с лъскавите черни обувки на Мики Руни, поглежда нагоре към осветената стая зад актьора и различава някой приличащ слабо на Чърчил, много дами с вечерни рокли с толкова дълбоки деколтета, че дори от този ъгъл се виждат повече цици, отколкото в „Мински“[783]… и може би, може би дори ще успее да зърне този президент Труман. Напълно уверен е, че пред очите му е именно Мики Руни, макар впоследствие Мики Руни, където и да ходи, ще премълчава факта, че изобщо е виждал Слотроп. Изключителен момент. Слотроп е наясно, че трябва да каже нещо, но речевите му центрове са тотално блокирали. „Хей, вие сте Мики Руни“ изглежда някак неуместно. И така, двамата стоят абсолютно неподвижно, полъхвани от окръжаващата ги нощ на победата, а големците в озарената в жълто от електродъговото осветление стая интригантстват против неподозиращите.

Първи не устоява Слотроп: вдига пръст към устните си, офейква назад покрай вилата и слиза на брега, а Мики Руни облакътен на перилата продължава да наблюдава.

Обратно покрай теленото ограждение, по-далеч от часовоите, по-близо до брега, той размахва торбата за шнура и в главата му се оформя някаква неясна идея да намери друга лодка и просто да гребе назад по Хафел — разбира се! Защо не! Едва когато чува далечен разговор от друга вила, му идва наум, че вероятно се е отклонил и навлязъл в руската част на квартала.

— Х-м-м — разсъждава Слотроп, — в такъв случай аз май ще се ориентирам към…

И отново се появява тази наденица. Само на крачка от него силуети, може и да са излезли от водата. Той се завърта, успява да забележи широко, гладко избръснато лице, коса причесана назад като лъвска грива, просветващи стоманени зъби и очи тъмни и нежни като на онази Кармен Миранда[784]…

— Да — в шепота на английски език не се долавя абсолютно никакъв акцент — следихме ви през целия път. — Други хващат ръцете на Слотроп. Високо в лявата той усеща бодване с нещо остро, почти безболезнено, много познато. Още преди да настъпи някакво раздвижване в гърлото му, той вече се е отнесъл върху Колелото, изпаднал в ужас, нерешително увиснал над ямата на Смъртта, сграбчва своята индивидуална смаляваща се бяла точка, в началния повей на анестезията…

□ □ □ □ □ □ □

Мека нощ, цялата наклепана със златни звезди, за такива нощи в пампата обичал да пише Леополдо Лугонес[785]. Подводницата се поклаща тихо на повърхността. Единствените звуци са пухтенето на „козела“[786], който се включва от време на време под палубата, за да изпомпва трюмната вода, и Ел Нято[787] отзад на кърмата с китарата си, свири буеносайрески тъжни балади и танци. Белаустеги е долу, оправя генератора. Лус и Фелипе спят.

Грасиела Имаго Порталес се излежава замислена край 20-милиметровите зенитни картечници. Като млада тя е била градската луда на Б.А.[788], никого не е заплашвала, приятелка с най-различни хора, от Сиприяно Рейес[789], който веднъж се застъпил за нея, до Acción Argentina[790], за която работела преди да бъде забранена. Тя била голямата любимка на литераторите. Казват, че Борхес й е посветил стихотворение („El laberinto de tu incertidumbre/ Me trama con la disquietante luna[791]…“). Групата, отвлякла тази подводница, представлява съвкупност от разноликите аржентински мании. Ел Нято ходи насам-натам и дърдори на гаучовски жаргон от XIX век — цигарите са „pitos“, фасовете са „puchos“, не пие caña, а „la tacuara“ и когато е пиян, твърди, че е „mamao“[792]. Понякога се налага Фелипе да превежда казаното от него. Фелипе е трудночетим млад поет с тежък характер и многобройни неприятни ентусиазми, сред които всевъзможни идеалистични и романтични представи за гаучосите. Той непрекъснато се подмазва на Ел Нято. Изпълняващият длъжността корабен инженер Белаустеги е от Ентре Риос и е позитивист[793] съгласно регионалната традиция. А също, като за пророк на науката, владее отлично ножа и това е една от причините, поради които Ел Нято досега все още не опитвал да се домогне до безбожния месопотамски болшевик. Което е изпитание за сплотеността им, и то не единственото. Понастоящем Лус е с Фелипе, макар да я смятат за момиче на Скуалидоци — когато той замина за Цюрих и там изчезна, в една благоуханна вечер край Матосинхос тя се хвана с поета, решително повлияна от неговата трогателна декламация на „Pavos Reales“[794] от Лугонес. За този екипаж носталгията е като морска болест: само надеждата да не умрат поддържа живота в тях.

Все пак Скуалидоци се появи отново, в Бремерхафен. Току-що бе избягал от Британското Военно Разузнаване, което неизвестно по каква причина го бе преследвало през останките от Германия.

— Защо не отиде в Женева и не опита да стигнеш до нас?

— Не исках да насочвам вниманието им към Ибаргенгойчия. Изпратих друг човек.

— Кого? — поинтересува се Белаустеги.

— Така и не разбрах името му — Скуалидоци чеше рунтавата си глава. — Май постъпих глупаво.

— Имаше ли по-нататъшни контакти с него?

— Никакви.

— Значи те ще наблюдават нас — Белаустеги е мрачен. — Този човек е горещ картоф, който и да е той. Отлично преценяваш хората, няма що.

— А какво, според теб, трябваше да направя: първо да го заведа на психиатър? Да преценявам варианти? Да седя две-три седмици и да размишлявам какво и как?

— Прав е — Ел Нято вдига огромен юмрук. — Разсъжденията и анализите са за жените. Мъжът винаги трябва да върви напред и да гледа Живота право в очите.

— Отвращаваш ме — заявява Грасиела Имаго Порталес — Ти не си мъж, а потен кон.

— Благодаря — покланя се Ел Нято, с цялото достойнство на гаучо.

Никой не крещи. Разговорът в затвореното стоманено пространство онази вечер бе изпълнен с тихи приглушени „с“-та и смекчени „й-та“, чудновата упорита трогателност на аржентинския испански, пренесена през годините на осуетени планове и безсилие, самоцензуриране, продължителни сериозни отклонения от политическата истина — увещания на Държавата да обитава мускулите на твоя език, във влажната интимност вътре зад стиснатите ти устни… pero ché, no sós argentine…[795]

Скуалидоци креташе със залитане през покрайнините на един град в Бавария изпреварвайки само с няколко минути един „ролс-ройс“ със зловещ купол на покрива, зелен непрозрачен плексиглас. Току-що бе залязло слънцето. Изведнъж той чу изстрели, тропот на копита, носови и металически гласове на английски. Но старинният град изглеждаше опустял. Как е възможно? Той навлезе в тухлен лабиринт, който преди е бил фабрика за хармоники. В праха на леярната лежаха пръски метал от камбана, която завинаги щеше да остане неударена. Сенките на коне и техните ездачи барабаняха върху наскоро белосана висока стена. Дузина субекти, тутакси разпознати от Скуалидоци като гангстери, седяха на пейки и сандъци и гледаха. Блещукаха огънчета на пури и гангстерски момичета увлечено шептяха на немски. Мъжете дъвчеха наденици, разкъсваха обвивката с проблясващи от филмовата светлина добре поддържани бели зъби. На ръцете им имаше кремави ръкавици „Калигари“[796] последен вик на лятната мода в Зоната: цвят слонова кост с изключение на четири тъмно виолетови линии отгоре разперени ветрилообразно от китката до ставите. Всички бяха с костюми, светли почти колкото зъбите. На Скуалидоци това му изглеждаше екстравагантно, след Буенос Айрес и Цюрих. Жените кръстосваха често-често крака: бяха напрегнати като пепелянки. Във въздуха се носеше миризма на трева и на горящи листа, твърде странна за измъчвания до смърт от носталгия аржентинец, който я свързваше единствено с аромата на току-що запарен чай мате след ден на особено неудачни залагания на хиподрума. Прозорци с орнаментални рамки гледаха към застлания с тухли двор на фабриката, където меко полъхваше летният въздух. Филмовата светлина примигваше в синьо през празните прозорци, все едно че бе дихание опитващо се да извлече нота. Образите силно се разфокусираха. „Бу-у-у!“ закрещяха всички костюмари и белите ръкавици заподскачаха нагоре-надолу. Очите и устите им бяха широко зяпнали като на малки деца.

Филмовата ролка се извъртя, но пространството остана затъмнено. Огромна фигура в бял „зуут“ костюм стана, протегна се и тръгна бавно към мястото, където клечеше изпадналия в ужас Скуалидоци.

— Теб ли преследват, амиго?

— Моля ви…

— Не, не. Ела. Ще гледаш заедно с нас. Това е Боб Стийл. Много е готин. Тук си в безопасност. — Както се оказа, от няколко дни гангстерите знаели, че Скуалидоци е в района: въпреки че за тях бил невидим, можели да вадят заключение за неговия маршрут по движението на полицията, което било съвсем явно. Блоджет Уаксуинг, защото това бе той, използваше аналогията с кондензационната камера и инверсионната следа оставяна от движещите се с голяма скорост частици…

— Нищо не разбирам.

— И аз не съм сигурен, че разбирам, приятелю. Обаче ние трябва да си отваряме очите на четири за всяко нещо, а точно сега всички бибоп-джаз-фенове са луднали по нещо, на което му викат „ядрена физика“.

След филма Скуалидоци бе представен на Герхарт фон Гьол, известен също с гангстерското прозвище „Скачач“. Изглежда хората на фон Гьол провеждаха пътуваща бизнес конференция, която обикаляше като автоколона пътищата в Зоната, редуваше камиони и автобуси тъй често, че не оставаше време за истински сън, а само придремвания, посред нощ, насред полето, не знаеш кога ще трябва да слезеш, да смениш превозното средство и да потеглиш отново по друг път. Без местоназначение, без определен маршрут. По-голямата част от транспортирането се осъществяваше благодарение на квалификацията на ветерана автокрадец Едуард Занктволке, който можеше да стартира всичко на колела или гъсеници и дори носеше винаги със себе си изработен по поръчка абаносов сандък пълен с ръчки за токоразпределителя за запалването, всяка в своето отделно кадифено гнездо, за всички известни марки, модели и години на производство, в случай че собственикът на желаното превозно средство е свалил тази жизненоважна част.

Скуалидоци и фон Гьол си допаднаха веднага. Този кинорежисьор, преквалифициран на търговец бе решил да финансира всички свои бъдещи филми от личните си безбожни печалби.

— Това е единственият начин да осъществявам контрол над окончателния монтаж, ¿verdad?[797] Кажете ми, Скуалидоци, прекалено голям чистофайник ли сте за една такава работа? Или вашият анархистки проект ще може да се възползва от малко помощ?

— Ще зависи какво ще искате от нас.

— Филм, разбира се. Какво бихте искали да заснемете? Какво ще кажете за „Мартин Фиеро“?

Най-важното е клиентът да бъде доволен. Мартин Фиеро е не просто гаучото-герой на един велик аржентински епос. На подводницата той е смятан за анархистки светец. Поемата на Ернандес вече много години е активен участник в аржентинската политическа мисъл: всеки я интерпретира посвоему, цитира от нея тъй страстно както италианските политици от XIX век са цитирали „I Promessi Sposi“[798]. Тя води началото си от нестихващия от векове основополагащ аржентински антагонизъм: Буенос Айрес против провинциите или, както го разбира Фелипе, централното правителство против гаучовския анархизъм, чийто водещ теоретик бе станал той. Фелипе има шапка с кръгла широка периферия окичена с висящи топчета, добил е навика да се мотае по люковете в очакване на Грасиела:

— Добър вечер, гълъбице моя. Ще дадеш ли целувка на Гаучо Бакунин?

— Повече ми приличаш на Гаучо Маркс — процежда Грасиела и предоставя на Фелипе възможността да се върне, с помощта на взетия от Ел Нято и отдавна изпоцапан и полуразпаднат на отделни листа екземпляр от „Мартин Фиеро“, към съчиняваната от него за фон Гьол разработка и към миризмата на коне, чиито имена насмуканият до сълзи Ел Нято може да процитира до едно…

Сенчеста долина по залез-слънце. Необятна равнина. Нисък ракурс на камерата. Задават се хора, бавно, поединично или на малобройни групи, стъпват тежко с усилие през равнината към селището на брега на рекичка. Коне, добитък, огньове в сгъстяващата се тъмнина. Далеко на хоризонта се появява самотна фигура на конник и приближава, уверено навлиза в кадър, докато тръгват началните надписи. В даден момент виждаме прехвърлената на гърба му китара: payador, странстващ певец. Той слиза най-после от коня и присяда до хората край огъня. След като се навечеря и изпива чаша ром, взема китарата, започва да дрънка на трите долни струни, и запява:

Седнах тук, за да изпея

Под звъна на моята вигуела[799]

Да разкажа за един човек

Що като птицата самотна

Изпитва мъка силна

И с песен да го утеша.[800]

И така, докато гаучото пее, историята му разгръща се — монтаж представящ неговото детство и юношество в ранчото. После идва армията, вземат го войник. Пращат го на границата, да убива индианци. Това е периодът от кампанията на генерал Рока за усвояването на пампата посредством унищожението на живеещите там хора[801]: превръщането на селищата в трудови лагери и поставянето на по-голямата част от страната под контрола на Буенос Айрес. Скоро Мартин Фиеро започва да се отвращава от положението, което противоречи на всичко смятано от него за правилно. Дезертира. Изпращат подире му хайка и той уговаря сержанта, който я води, да премине на негова страна. Заедно бягат през границата и заживяват с индианците.

Това е Част І. След седем години Ернандес пише Завръщането на Мартин Фиеро, в която гаучото изменя на идеята, предава я: асимилира се обратно в християнското общество, отказва се от своята свобода заради някакъв конституционален обществен договор от вида прокарван по онова време от Буенос Айрес. Много нравствен завършек, но напълно противоположен на началото.

— Какво трябва да правя? — като че ли иска да разбере фон Гьол. — И двете части ли или само Част І?

— Ами-и… — започва Скуалидоци.

— Знам какво искате вие. Но мога да получа по-благоприятен резултат от два филма, ако първият донесе добри приходи. Обаче дали ще стане така?

— Ще стане, разбира се.

— При подобна антисоциална тематика?

— Но филмите ще описват всичко, в което ние вярваме — протестира Скуалидоци.

— Обаче дори и най-свободомислещият гаучо накрая завършва като продажник, нали? Такъв е животът.

Във всеки случай поне Герхард фон Гьол е такъв. Грасиела познава този човек: известно й е, че съществуват линии на взаимодействие и координация, зловещи кръвни връзки и презимувания в Пунта дел Есте, опосредствани чрез Anilinas Alemanas[802], буеносайреското поделение на СИ Фарбен, и по-нататък чрез Spottbilligfilm AG[803] (друго поделение на СИ Фарбен), от които фон Гьол редовно е получавал по занижени цени почти всичката филмова лента, а също и изобретената от Ласло Джамф специална „Емулсия Я“ със забавено действие, притежаваща способността дори на обичайна дневна светлина да прави човешката кожа прозрачна до милиметър и половина и съответно да разкрива това, което се намира непосредствено под повърхността. Тази емулсия била широко използвана в безсмъртното творение на фон Гьол озаглавено Alpdrücken[804] и е напълно възможно да участва и в „Мартин Фиеро“. Единствената част от епоса, която наистина очарова фон Гьол, е сцената с певческия дуел между белия гаучо и тъмнокожия Ел Морено[805]. Сигурно ще се получат интересни встъпителни и въвеждащи кадри. С помощта на „Емулсия Я“ той ще може да се вмъкне под кожата на съперниците, да прелива от кадър в друг кадър и обратно използвайки лента обработена с „Я“ съвместно с обикновена лента, също като преминаването от фокусирано към замъглено изображение или смяна на кадъра като прелистване на страница — о, колко ги обичаше тези прелиствания! от един кадър в друг по всевъзможни хитри начини. Откакто е разбрал, че Черните Командоси действително са в Зоната и водят истинско полукинематографично съществование, нямащо нищо общо с него или с фалшивия материал за Черната Команда, който бе заснел миналата зима в Англия за целите на Операция „Черно крило“, Скачачът щъка насам-натам в състояние на контролиран мегаломаниакален екстаз. Той е убеден, че неговият филм по някакъв начин е вдъхнал живот на Черните Командоси.

— Моята мисия е да засявам семената на реалността в Зоната — обявява той на Скуалидоци, с мъдрата скромност, която само немски режисьор е способен да покаже. — Историческият момент изисква това и аз мога само да бъда негов слуга. По някакъв начин създадените от мен образи са били избрани за въплъщение. За Черната Команда мога да сътворя това, което правя за вашите мечти за пампаси и небеса… Мога да съборя вашите огради и стените на лабиринтите ви, мога да ви поведа обратно към Градината, която вие едва ли помните…

Безумието му явно бе инфектирало Скуалидоци, който впоследствие се върна на подводницата и зарази останалите. Като че ли тъкмо това бяха очаквали те.

— Африканци! — размечта се обикновено твърде деловият Белаустеги, на една оперативка. — Ами ако е вярно? Ами ако ние наистина сме се върнали към положението каквото е било преди континентите да се раздалечат?

— Обратно в Гондваналанд[806] — прошепна Фелипе. — Когато Рио де ла Плата е била точно срещу Югозападна Африка… и мезозойските бежанци вземали ферибота не за Монтевидео, а за Людерицбухт…

Планът е по някакъв начин да стигнат да Люнебургското Поле, където да основат малка животновъдна ферма. Там ще се срещнат с фон Гьол. Тази нощ край зенитните картечници Грасиела Имаго Порталес сънува. Приемлив компромис ли е за тях фон Гьол? Съществуват и по-лоши основания, отколкото един филм. Дали бутафорните села на княз Потьомкин са надживели царствената обиколка на императрица Екатерина ІІ[807]? Ще надживее ли душата на Гаучото механиката на въплъщаването му в светлина и звук? Или в края на краищата ще дойде някой, фон Гьол или друг, ще заснеме Част ІІ и ще разглоби на парчета мечтата?

Високо в небето зад нея Зодиакът, едно разположение на северното полукълбо, което тя никога не е виждала в Аржентина, се плъзга отмерено и гладко като часовникова стрелка… Внезапно от високоговорителя се проточва низ от пращящи радиосмущения и Белаустеги крещи: „Der Aal! Der Aal!“[808] Каква змиорка?, недоумява Грасиела, каква змиорка? О, да, торпедото. А Белаустеги е същата стока като Ел Нято, възприел е за свой личен свръхестествен морален дълг да се изразява на немски подводничарски жаргон, и съответно тук имаме просто една истинска Вавилонска Кула насред морето — какво торпедо? защо крещи той за торпедото?

Напълно основателният повод е, че на радарния екран на американския разрушител „Гаднярът Джон“ току-що се е появила подводница (усмивка, подводница!) под формата на „скункс“ или неидентифицирана светеща точка и, в рефлекторна следвоенна демонстрация на сила, „Гаднярът“ се устремява на максимално възможна скорост към нея. Тази вечер входящият сигнал е с отлично качество, осигурява превъзходна радиолокационна видимост и зеленото радиоехо е „съвсем дребнозърнесто, като бебешка кожа“, потвърждава Спирос („Паяка“) Телангиектазис[809], радарен оператор 2-ри клас. Отчетлива прекрасна видимост чак до Азорските острови. Мека флуоресцентна лятна вечер обгръща морето. Но какво е това на монитора сега, движи се бързо, на енергични тласъци, откъснало се от първоначалната точка като капка светлина, мъничко, но ясно очертано, и се насочва към неподвижния център на тласъците, все по близо вече…

— Бейкърбейкърбейкър! — уплашено и гръмко врещи в слушалките някой от хидроакустическия пост. Което означава изстреляно към тях вражеско торпедо[810]. Хвърчат и се трошат кафеници, паралелни линеали и разделители се плъзгат по стъклената повърхност на определителя на курса, а старото корито се върти и кандилка насам-натам докато извършва отклонителна маневра, излязла от употреба още по времето на администрацията на Кулидж[811].

Бледата тунелообразна диря от торпедото е насочена така, че да се пресече с отчаяния морски гърч на „Гадняра“ някъде по средата на кораба. Намесва се обаче наркотикът „онейрин“, под формата на хидрохлорид. Апаратът, от който той бе изригнал, е голям кафеник в столовата на „Гаднярът Джон“. Закачливият матрос Бодайн — колкото и да е чудно — бе подсилил утайката от тазвечерното кафе със солидна доза от знаменитото упоително средство на Ласло Джамф, с което се бе снабдил при неотдавнашното пътуване до Берлин.

Едно от първите открити от изследователите специфични свойства на онейрина било способността му да извършва модулации във времето. „Тя се осезава като субективно усещане… м-м-да… най-общо казано — пише Шецлайн[812] в своето класическо изследване. — Това е все едно да ти пъхат кълбенца фина домакинска тел направо в мозъка!“ И така, навън сред мекото отражение от морската повърхност двата гибелни курса тази вечер се пресичат в пространството, ала не и във времето. Дори приблизително не съвпадат по време, ха-ха. Това, по което Белаустеги бе изстрелял своето торпедо бе отдавна ръждясал изоставен стар кораб, влачен пасивно от теченията и вятъра, но привнасящ донякъде във вечерта представата за череп: известие за метална празнота, сянка, която е плашила дори по-силни позитивисти от Белаустеги. А визуално опознатата малка точка на бързо движещия се импулс върху радарния монитор на „Гадняра“ се оказа кафяв труп, вероятно на северноафриканец, който разчетът на 76-милиметровото оръдие на разрушителя в продължение на половин час бе разстрелвал на парчета, докато сивият военен кораб се плъзгаше на безопасно разстояние от него, поради страх от чума.

Кажете сега кое точно море е прекосеното от вас и на дъното на кое море сте се потапяли многократно, нащрек, пълни с адреналин, но в действителност изненадани, стреснати и объркани от епистемологиите[813] на тези заплахи, от подозренията и тревогите, които ви разнебитват и притискат в капана на това стоманено гърне и ви превръщат в омекнала обезвитаминена каша, разтворена в бульона на собствените ви думи, в изпуснатото от вас подводно дихание? На ционистите им трябваше Аферата Драйфус, за да излязат наяве и задействат най-после: а вас какво ще ви извади от казана със супата? Или това вече е станало? Да не би под влиянието на вечерната атака и спасението? Ще отидете ли на Люнебургското Поле, ще започнете ли вашето настаняване, ще чакате ли появата на вашия Режисьор?

□ □ □ □ □ □ □

В джип, на сянка под голяма върба до канал седят Чичерин и неговият шофьор Джабаев, постоянно начумерен пъпчив млад казахски наркоман, който обикновено сресва косата си като американския изпълнител на шлагери Франк Синатра, а в момента се чумери на резен хашиш и упреква Чичерин:

— Трябвало е да вземеш повече от това, разбираш ли.

— Взех само толкова, колкото му струва неговата свобода — обяснява Чичерин. — Къде е онази лула?

— А ти имаш ли изобщо представа колко му е струвала неговата свобода? Знаеш ли какво мисля? Според мен, когато си тук, ти започваш да превъзнасяш Зоната. — Този Джабаев всъщност е повече приятел, отколкото шофьор и следователно притежава до определена степен имунитет, поставяйки под съмнение благоразумието на Чичерин.

— Слушай, селяко, ти прочете преписа там. Този човек е един нещастен самотник. Има проблеми. По-полезен е когато обикаля из Зоната и мисли, че е свободен, но за него ще е по-добре ако бъде затворен някъде. Той изобщо не е наясно какво представлява неговата свобода, а и още по-малко колко струва тя. Затова аз определям цената, която всъщност е без значение.

— Прекалено диктаторски — подсмихва се младият Джабаев. — Къде е кибритът?

Печално е, все пак. Чичерин харесва Слотроп. Съзнава, че във всеки нормален исторически период двамата лесно биха се сприятелили. Хора, които се маскират в чудновати костюми, притежават savoir-vivre[814] — да не говорим за такъв вид разстройство на личността — от което той се възхищава. Когато Чичерин беше малък, още в Ленинград, майка му бе ушила костюм за училищно представление. Чичерин беше вълкът. Застанал пред огледалото до иконата, той се разпозна веднага щом го сложи на главата си. Той беше вълкът.

Сеансът с натриев амитал безмилостно чопли отвътре мозъка на Чичерин, сякаш махмурлукът и последиците са за него лично. Дълбоко, дълбоко, много по-дълбоко от политиката, секса или детските страхове… потъване в ядрената чернота. Черното минава през целия препис: повтарящият се черен цвят. Слотроп изобщо не е споменавал Енциан по име, нито Черната Команда. Но за Черния Агрегат бе говорил. А освен това в промъкналите се откъслеци на немски, съчетаваше „schwarz-“[815] с някои странни съществителни. Черна-жена, Черна-ракета, Черен-сън… Неологизмите изглежда са възниквали несъзнателно. Има ли единен корен, проникващ по-дълбоко отколкото изобщо някой е навлизал, от който Черно-думите на Слотроп само външно разцъфват поотделно? Или посредством езика той е прихванал германската мания за назоваване и разчленява Творението на все по-малки и по-фини частици, анализира, разделя все по-отчайващо наименователя от наименования, дори пуска в действие математическата комбинаторика, обединява установени съществителни, за да получи нови, забавлява се с налудничавата безкрайно губивремеща игра на химик, чиито молекули са думите…

Да, този човек е загадка. Когато Гели Трипинг за първи път съобщи за присъствието му в Зоната, вниманието на Чичерин към него се свеждаше изключително колкото да го държи под око редовно, покрай многото други. Удивителен бе единствено фактът, с развитието на наблюдението ставащ още по-удивителен, че той изглежда действаше сам. До този момент Слотроп не бе зарегистрирал, проследил, открил или спасил нито едно парче от агрегата на А4 или каквато и да е информация. Той не се отчита нито пред ГИОП, ОПРЦ, БОВВС, БТР[816], нито пред което и да е сродно американско ведомство, всъщност не се отчита пред никоя позната съюзническа служба или министерство. И все пак той е един от Истинските: от чистачите, които сега прилежно следват маршрутите на отстъпление на батареите А4 от Хук-фан-Холанд през цялата Долна Саксония. Поклонници по пътищата на чудесата, за тях всяко парченце е свята реликва, всяко късче хартия от технологическа инструкция е стих от Светото Писание.

Но Слотроп не проявява абсолютно никакъв интерес към обикновените машинарии. Той е упорит, непреклонен и устоява, пази се за нещо съвършено неповторимо и уникално. За Черната-Ракета ли? За 00000 ли? Енциан я търси, издирва също и тайнствения Черен Агрегат. Твърде вероятно е, тласканият от своя Черен Феномен и откликващ на потребностите му, дори те да бъдат укривани от него, Слотроп все така да се връща отново и отново към Енциан, цикъл след цикъл, докато задачата не бъде решена, участниците обезопасени и агрегатът намерен. Сериозно подозрение, което Чичерин изобщо няма да запише, никога. Оперативно той е също толкова сам колкото и Слотроп тук — докладва и се отчита, ако изобщо го върши, пряко на специалния комитет на Маленков[817] към Съвета на Народните Комисари (полученото задание от ЦАХИ[818] е общо взето само за прикритие). Но Слотроп е неговото момче. И ще бъде следен, разбира се. Ако го изпуснат, нищо, отново ще го намерят. За съжаление не може да бъде подтикнат лично да залови Енциан. Но Чичерин не е толкова глупав да мисли, че всички американци могат да бъдат тъй лесно манипулирани както майор Марви, с неговите рефлекси към черния цвят…

Жалко. Чичерин и Слотроп биха могли заедно да пушат хашиш, да сравняват впечатления от Гели и други момичета от развалините. Той би могъл да припява на американските песни, на които го е научила майка му, киевски приспивни песни, звезди в небето, влюбени, бели цветя, славеи…

— Следващият път, когато попаднем на този англичанин — Джабаев оглежда любопитно ръцете си на кормилото, — или американец, или какъвто и да е, нали ще изясниш откъде е намерил тия лайна?

— Отбележи го като задача — разпорежда Чичерин. И там, под върбата, двамата избухват в лудешки неудържим кикот.

□ □ □ □ □ □ □

Слотроп идва в съзнание на изплуващи и отново потъващи в сън епизоди, отмерени и спокойни диалози на руски език, ръце върху пулса му, широкият зелен гръб на излизащ от стаята човек… Бяла стая, идеален куб, въпреки че както лежи хоризонтално, известно време той не е в състояние да различава кубове, стени или каквото и да е твърде пространствено. Единствено увереността, че отново са му били Натриев Амитал. Усещането му е познато.

Той лежи на кушетка, все още в костюма на Ракетчика, шлемът е на пода до торбичката с хашиш — ох, ох. Въпреки че се изисква свръхчовешко мъжество пред лицето на съмненията ще може или не дори да помръдне, той успява да се претърколи долу и да провери какво е положението с хашиша. Един от обвитите в станиол пакети изглежда по-малък. В продължение на близо два напрегнати часа той мъчително бавно разгръща върха на пакета и естествено, открива пресен срез, сиво-зелен на калнокафявия фон на голямото парче. Отвън по железните стъпала слизат кънтящи стъпки и долу се плъзга тежка врата. Проклятие. Той лежи в белия куб, чувства се зашеметен, стъпалата му са кръстосани със сложените зад главата ръце, изобщо не му се ходи никъде… Задрямва и сънува птици, гъсто ято жълти овесарки подухвани като листопад от птици сред обилно валящия сняг. Това е в Бъркшър. Слотроп е малък и държи ръката на баща си. Множеството птици се люшва и завърта тласкано нагоре и встрани през бурята, и отново надолу, в търсене на храна.

— Горките птичета — казва Слотроп и усеща как папа стиска ръката му през вълнената ръкавица.

— Нищо им няма — усмихва се Бродерик. — Сърцата им бият много бързо. Кръвта им циркулира много бързо и като прибавим перата, всичко това им държи топло. Не се безпокой, синко. Не се безпокой…

Слотроп се пробужда отново в бялата стая. Тишината. Надига задник и няколко пъти немощно „върти педали“, после ляга и пошляпва новата отпусната гънка тлъстина, която се бе натрупала вероятно докато той беше в несвяст. Съществува едно невидимо царство на отпуснатата плът, милиони клетки на свобода и на всички им е известно кой е той — веднага щом Слотроп губи съзнание, всички до една започват да пищят с тънички ужасяващо пронизителни Мики Маус гласчета, хей, приятели! хайде всички да се прехвърлим при Слотроп, тоя мухльо нищо не прави и само лежи на задника си, хайде, уха-а-а!

— На ви един — мърмори Слотроп, — и още един!

Ръце и крака явно вече работят, той се надига с пъшкане, слага шлема на главата, грабва торбичката и излиза през вратата, която, заедно със стените, се разтърсва цялата при отварянето. Аха-а! Платнени кулиси. Това е снимачна площадка. Слотроп установява, че е в порутено старо киностудио, тъмно, с изключение на дупчиците на тавана, през които прониква жълта слънчева светлина. Ръждиви пътеки скърцат под тежестта му, изгорели до черно крушки от прожектори, тъничките слънчеви лъчи очертават като диаграми изящните нишки на паяжините… Прах се е отложил в ъглите и по останките от други декори: фалшиво-уютни любовни кътчета и нощни клубове с полегати стени и палми, назъбени крепостни стени от папиемаше за постановки на Вагнерови опери, мизерни дворове в пресилено експресионистична черно-бяла тоналност, изградени без никакво съответствие с човешките пропорции, и всички леко наклонени и смаляващи се в перспектива заради неподвижните облещени обективи, стърчали някога тук. Върху декорите са изрисувани светли петна от бликове и те смущават Слотроп, докато обикаля всред скелета на изтърбушеното старо киностудио с носещи греди почти напълно изчезнали в сенките високо на петнайсетина метра над главата му, и всеки път щом вдигне рязко очи и се озърне в търсене на несъществуващи източници на светлина, попада на някакви мътно жълти ивици, обърква се още повече, препъва се в собствените отзвуци и киха от вдигнатия от него прахоляк. Вече няма никакви руснаци, ала тук Слотроп не е сам. Той слиза по желязната стълба през накъсани паяжини, раздразнени паяци и изсъхналите им жертви, ръжда хрущи под краката му и внезапно някой дърпа отдолу наметката му. С още леко размътена глава от онази инжекция, той само потреперва буйно. Държи го ръка в ръкавица, лъскавата ярешка кожа опъната върху изискани тънки пръсти и фини стави. Жена в черна рокля парижки модел с лилаво-жълта перуника на гърдите. Дори през омекотяващото кадифе Слотроп усеща как се тресе ръката й. В очите й се вглежда той, нежно окръжени като от черна пепел, отделните прашинки ясно очертани, както и порите, които пудрата по лицето й не е успяла да запълни или е била отмита от сълзи. Ето така Слотроп се запознава с Маргерита Ердман, неговата лятна камина без огън и светлина, неговото безопасно навлизане в спомените от изцапания със страх и ужас инфлационен период — с неговото дете и неговата безпомощна Лизаура[819].

Тя минава оттук пътьом: още една от милионите изтръгнати от корените им. Издирва дъщеря си Бианка, тръгнала е на изток към Свинемюнде, ако руснаците и поляците я пуснат. В Нойбабелсберг се е отбила на сантиментална екскурзия — от много години не била стъпвала в някогашното студио. През двайсетте и трийсетте работила като киноактриса, в Темпелхоф и Щаакен[820] също, но винаги предпочитала това място, където се е снимала в няколко десетки смътно порнографски филми на ужасите, режисирани от великия Герхард фон Гьол.

— От самото начало знаех, че той е гений. Аз бях просто едно негово творение. — Изобщо не била звезда и не подавала надежди, че ще стане такава, както открито признава тя, нито Дитрих, нито жена-вамп а ла Бригите Хелм[821]. Ала все пак у нея имало по малко от нещата, което те търсели: те (Слотроп: „Кои «Те»?“ Ердман: „Ами, не знам…“) й дали прозвището „анти-Дитрих“: съвсем не унищожителка на мъже, а кукла, апатична, изтощена… — Гледах всички наши филми — припомня си тя — някои по десетина пъти. Като че ли изобщо не помръдвах. Даже и лицето ми. Ах-х, тези продължителни и безкрайни едри планове, леко замъглени, като снимани през тюл… сякаш един и същи отново и отново повтарящ се кадър. Даже и когато тичах, нали винаги трябваше да бъда преследвана, от чудовища, умопобъркани, престъпници, аз все пак бях толкова… — проблясват гривни, — безстрастна, толкова… величествена. А когато не бягах, обикновено ме привързваха с въжета или вериги за нещо. Елате. Ще ви покажа. — Повежда Слотроп към останките от стая за мъчения, дървени зъби отчупени от колело за изтезания, нащърбена и ронеща се гипсова зидария, облаци прах, угаснали факли, студени и килнати в техните стенни гнезда. Тя оставя дървена верига с почти изтрита сребриста боя да се изнизва с потракване през обгърнатите й от ярешка кожа пръсти. — Това бяха декорите за „Кошмар“. По онова време Герхарт все още беше твърд привърженик на прекалено силното осветление. — Сребриста сивота се набира във фините гънки на ръкавиците й, когато тя изтрива праха от колелото за мъчения и ляга върху него. — Ето така, — вдига ръце и моли Слотроп да пристегне тенекиените окови на китките и глезените й. — Светлината идваше едновременно отгоре и отдолу, затова всеки имаше по две сенки. Каин и Авел, както ни казваше Герхард. Това бе кулминацията на неговия символистки период. Впоследствие той започна да използва повече естествена светлина, да снима повече на открито. — Пътували до Париж и Виена. До Херенкимзее[822] в Баварските Алпи. Фон Гьол мечтаел да направи филм за Лудвиг ІІ[823]. По тази причина за малко щял да попадне в черния списък. Тогава всички били луднали по Фридрих[824]. Смятано било за непатриотично да споменаваш за някой германски владетел, че освен всичко друго, може да е бил и умопобъркан. Но златото, огледалата, километричните барокови орнаменти подлудили донякъде и самия фон Гьол. Особено тези дълги коридори… Французите наричат това състояние „коридорна метафизика“. Някогашните коридорни ентусиасти обикновено се кискат разнежено, когато им разказват как фон Гьол, след като отдавна бил изразходвал всичката отпусната му филмова лента, продължавал както преди да обикаля на операторската количка позлатените проходи с глупашка усмивка на лицето. Даже на ортохроматична лента тази топлота се е запазила в черно-бяло изображение, въпреки че филмът изобщо не бил пуснат на екран, разбира се. „Побеснялата империя“, ясно е, че не можели да оставят подобно заглавие да мине просто така. Безкрайни преговори и разправии, нахлуват стегнати човечета с нацистки значки на реверите, прекъсват снимките, блъскат лица в стъклените стени. Вместо „Империя“ били готови да приемат каквото и да е, дори „Кралство“, но фон Гьол държал на своето и не отстъпвал. Лавирал. За компенсация веднага започнал да снима „Благопристойно общество“ и, както твърдят, Гьобелс толкова много бил харесал филма, че го гледал три пъти, кискал се и побутвал съседа си, който може да е бил Адолф Хитлер. Маргерита играела ролята на лесбийката в кафенето. — Онази с монокъла, дето накрая травеститът я бичува до смърт, нали помните? — Възпълни крака в копринени чорапи лъщят с изопната и твърда наглед като шлайфана на струг повърхност, гладките колена се търкат едно в друго, споменът се връща, възбужда я. А също и Слотроп. Тя се усмихва на неговия издуващ се пакет под еленовата кожа. — Той беше красив. И в двата смисъла на думата, без разлика. Вие ми напомняте донякъде за него. Особено… тези ботуши… „Благопристойно общество“ беше вторият ни филм, но този… — Този ли? — „Кошмар“ ни беше първият. Мисля, че Бианка е негова дъщеря. Беше зачената когато снимахме този филм. Той играеше Великият Инквизитор, който ме измъчваше. Ах, ние бяхме Любимците на Райха: Грета Ердман и Макс Шлепциг, Удивително Заедно…

— Макс Шлепциг — повтаря Слотроп, опулен, — не ме занасяй. Макс Шлепциг ли?

— Това не беше истинското му име. Моето име също не беше Ердман[825]. Но всичко свързано със земята беше политически безопасно: Земя, Почва, Народ… такива бяха правилата, кодът. И те, гледащите, знаеха как да го дешифрират… Макс имаше много еврейско име, нещо завършващо на „-ски“ и Герхард сметна за по-благоразумно да му даде ново.

— Грета, някой също сметна за по-благоразумно да ме нарече Макс Шлепциг — показва й той получения от „Киселината“ Бумер пропуск.

Тя оглежда пропуска втренчено, продължително, а после хвърля бърз поглед към Слотроп. Отново трепери. Някаква смесица от желание и страх.

— Знаех си.

— Какво си знаела?

Гледа настрана, смирено.

— Знаех, че не е жив. Той изчезна в ’38-ма. Явно Те са имали много работа, нали?

Слотроп бе ставал свидетел в Зоната на предостатъчно европейски паспортни психози, за да проявява сега желание да я утешава.

— Това е фалшификат. Името е просто случайно даден псевдоним. Човекът, който го е изработил вероятно си е припомнил името Шлепциг от някой негов филм.

— Случайно. — Трагична усмивка на актриса, наченки на двойна брада, едно коляно вдигнато възможно най-високо нагоре, доколкото й позволяват оковите на краката. — Още една дума от приказките. Подписът на вашата карта е на Макс. Някъде в къщата на Стефания на Висла държа стоманена касетка пълна с негови писма. Мислите, че не мога да разпозная неговото „ц“ с инженерска заврънкулка долу и извивката като цвете, с което завършваше „г“-то? Вашият „фалшификатор“ можете да го търсите колкото си искате из цялата Зона. Те няма да ви позволят да го намерите. На Тях вие сте Им нужен точно тук и точно сега.

М-м-да-а. Какво става, когато един параноик срещне друг параноик? Кръстосване на егоцентричности. Явно. Двата десена създават трети: с вълнообразни отблясъци, нов свят на плавно преминаващи сенки, смущения…

— „Нужен съм им тук“, значи? И за какво?

— За мен. — Шепот от алени устни, отворени, влажни… Хм-м. Я гледай ти, вече е надървен. Той сяда на колелото за мъчения, накланя се, целува я, междувременно развързва панталоните и ги смъква достатъчно надолу, за да освободи в прохладното студио хуя си, който отскача нагоре с леко пружиниране. — Сложете шлема.

— Добре.

— Много ли сте жесток?

— Не знам.

— А ще съумеете ли? Моля ви. Намерете нещо, с което да ме бичувате. Мъничко. Колкото да се постопля. — Носталгия. Болката от завръщането у дома. Той рови из инквизиторския реквизит, вериги, окови, инструменти за мъчения, кожена сбруя и накрая издърпва миниатюрен бич с девет ремъчета, камшиче на феите от Черната гора, с черна лакирана дръжка с барелефна резба изобразяваща оргия, а деветте му ремъчета са обвити в кадифе, да причиняват болка, но без да разраняват до кръв. — Да, този е идеален. А сега по отвътре по бедрата…

Ала някой вече го е подготвил. Нещо… мечти, прусашки и зимуващи сред техните ливади, спотаени във всеки позагладен белег от камшик, очакват тъй нерадостни и тъжни върху плътта на тяхното небе, тъй неспособни да дадат някакво убежище, чакат да бъдат призовани… Не. Не, той продължава да казва „техните“, но вече знае. Неговите ливади, неговото небе… лично неговата жестокост.

Всичките вериги и окови на Маргерита потракват, черната й пола е запретната на кръста, чорапите стегнато опънати в класически извивки от жартиерите на черния корсет с костни пластинки, който тя носи отдолу. Как са подскачали цял век пенисите на западните мъже при гледката на тази специфична ивица непосредствено до най-горната част на дамските чорапи, този преход от коприна към гола кожа и жартиер! Лесно им е на нефетишистите да се подсмихват иронично при споменаването на Павловия условен рефлекс и да го оставят без коментар, но всеки достоен за своето нездравословно глуповато хихикане ентусиаст на дамското бельо ще ви каже, че не е толкоз просто — съществува космология[826]: на пресечни точки и на инфлексни точки[827] и оскулационни точки[828], математически целувки… сингуларни точки[829]! Например върховете на катедралите, свещените минарета, скърцането на локомотивните колела по стрелките докато проследяваш с поглед отделянето на релсите, по които не си тръгнал… планински върхове издигащи се стръмно към небето, подобно на онези, които се виждат в живописния Бертехсгаден[830]… стоманените острия на бръсначите, неизменно криещи могъща тайна… шипове на рози, които изненадващо ни бодат… дори, според руския математик Фридман, безкрайно плътното ядро, от което е разцъфнала настоящата Вселена… При всеки отделен случай преходът от точка към не-точка носи сияние и загадка, от които нещо в нас трябва да подскача и пее, или да се дърпа уплашено. Гледката на насочената към небето А4, тъкмо преди да се затвори последният превключвател за изстрелването, погледът към тази сингуларна точка на самия връх на Ракетата, където е детонаторът… Означават ли всички тези точки, както и Ракетата, унищожение?

Какво е това, което се взривява в небето над катедралата? под острието на бръснача, потайно?

И какво го очаква Слотроп, каква неприятна изненада, над края на Гретините чорапи? внезапно разбримчена бледа ивица слиза надолу по бедрото, върху лабиринтите на коляното и извън погледа… Какво го очаква след това скимтене и плясък на кадифени ремъчета върху кожата й, дълги червени белези от камшик на бял фон, стоновете й, плачещо на гърдите й лилаво-кафеникаво цвете, подрънкването на стягащите я окови? Той опитва да не разкъса чорапите на жертвата, или да не шиба прекалено близо до разтегнатата й вулва, която потръпва незащитена между широко разтворените и напрегнати бедра, всред движенията на еротичната мускулатура, покорена, „величествена“ както всеки сребрист спомен за нейното тяло, запечатано на филмова лента. Тя се празни веднъж, после може би отново, преди Слотроп да остави бича, да се покатери върху нея и да я покрие с крилата на пелерината, нейният заместник-Шлепциг, неговото най-последно напомняне за Катье… и двамата започват да се ебат и старото имитационно колело за мъчения пъшка под тях, Маргерита шепне: Господи, ах каква болка ми причиняваш и Ах, Макс… и в мига преди Слотроп да се изпразни, името на детето й: напрегнато и с все сила през идеалните й зъби, недвусмислено пропъждайки болката, която е истинска, а не за удоволствие, тя изкрещява: Бианка…

□ □ □ □ □ □ □

… да, кучко, да, малка кучко, жалка безпомощна кучко празниш се не можеш да спреш сега ще те шибам до кръв… Такава е цялата лицева повърхност на Пьоклер, от очите до колената: облята от тазвечерния образ на завързаната върху нейното колело за мъчения в тъмницата възхитителна жертва, който изпълва целия екран, — близки планове на нейното извиващо се лице, а удивително настръхналите зърна на гърдите под копринената рокля опровергават лъжите й, че я боли — кучка! ах колко много й харесва… и Лени вече не е сериозната наперена съпруга, озлобеният източник на сила, а под него сега е Маргерита Ердман, отдолу за разнообразие, докато Пьоклер й го мушка отново и отново, да, кучко, да… Едва впоследствие опита той да определи точно времето. Перверзно любопитство. Две седмици след мензиса й. Онази вечер той бе излязъл от кино „Уфа“ на Фридрихщрасе надървен, с единствената мисъл, както и всички други, да се върне у дома и наебе някоя, да я ебе докато тя се покори и капитулира… Господи, наистина прекрасна беше Ердман. Колко много други мъже, излизат от киното разсеяно тътрейки крака, потъват отново в захлупения от депресията Берлин и занасят на техните раздърпани дебели карикатури на невести един и същи образ от „Кошмар“? Колко въображаеми деца ще бъдат създадени с Ердман тази нощ?

Пьоклер никога не бе приемал за действителна вероятността Лени да забременее. Но връщайки се назад в спомените, той знаеше, че трябва да е било именно онази нощ, нощта на „Кошмар“, когато Илзе е била зачената. Те вече толкова рядко се ебяха. Не бе трудно да определи точно. Ето как стана. Един филм. Как иначе? Не направиха ли тъкмо това от моето дете, един филм?

Тази вечер Пьоклер седи край накладения от плавеи огън в мазето на увенчаната с купол във формата на луковица църква Николайкирхе и слуша морето. Сред пролуките във Виенското колело висят звезди, ненадеждни според него и зависещи от нечия чужда воля и прищевки, като свещите и цигарите преди сън. Покрай брега се набира студ. Там, отвъд стената, изложени на вятъра бродят детски призраци — бяло свирукане, сълзи непролети. Ниско над земята се гонят завъртулки обезцветена разтегателна хартия и прескачат старите му обувки. Прах, под току-що появилия се лунен полумесец, блещука като сняг, а Балтийско море пълзи като породилия го ледник. Сърцето на Пьоклер се свива в неговата алена мрежа, еластично, изпълнено с надежда. Той очаква неговото кино-дете Илзе да се върне в „Цвьолфкиндер“[831], както тя е правила всяко лято по същото време.

Сред двукраки и трикраки коне, ръждясали механизми и нацепен покрив на детска въртележка спят щъркели, чиито глави треперят нервно от въздушни течения и жълта Африка, а на трийсетина метра по надолу изящни черни змии се вият на слънце между камъните и пресъхналите блата. Довеяни от вятъра огромни солни кристали сивеят в пролуките между паветата, в бръчките на кучето с очи колкото чинии пред кметството, в брадата на козела на моста, в устата на трола под него[832]. Свинята Фрида[833] търси ново място, където да се настани удобно и подремне на завет. Гипсовата вещица, по чиито гърди и бедра ясно личи телената мрежа, е приведена пред пещта, застинала навеки, тъй както мушка с ръжен в разядения от времето Хензел. Очите на Гретел[834] са широко отворени като застопорени в това положение, изобщо не мигат, натежалите от солни кристали мигли леко потракват при поривите на метежните ветрове от морето.

Ако има някакъв музикален съпровод към гледката, това са строените по протежение на брега ветрени секции на струнните и дървените духови инструменти със светли нагръдници и черни вратовръзки. До поочукания и покрит с подобие на кора от прибоите вълнолом стои наметнат с мантия латернаджия, чиито платици и мундщуци сбират и оформят ехтящите звънливи привидения, спомените от пламъчетата на свещите и всички частици, вълни и следи, от шейсетте хиляди преминали веднъж или дваж оттук и вече включени в списъците за отвеждане. Ходила ли си някога на ваканция в „Цвьолфкиндер“? Държала ли си ръката на баща ти докато седите във влака от Любек, свела поглед в колената или вторачена в другите деца, като теб със сплетени плитки, изгладени дрехи, миришещи на белина, боя за обувки, карамел? Подрънквали ли са в портмонето ти пфениги, когато се люлееш на Виенското колело, крила ли си лице в бащините вълнени ревери, коленичила ли си на седалката опитвайки да зърнеш Дания отвъд водата? Примирала ли си от уплаха, когато джуджето е понечвало да те прегърне, дращила ли те е роклята в топлия следобед, какво си казвала и чувствала, когато момчета са тичали край теб и дърпали кепетата от главите си, прекалено улисани, за да ти обърнат внимание?

Тя сигурно винаги е била дете в нечий списък. Пьоклер просто избягваше да мисли за това. Ала нейното изчезване неизменно се проявяваше в умърлушеното лице и скованата й походка и ако той не изпитваше толкова голяма нужда да бъде защитаван от нея, вероятно щеше навреме да разбере колко малко е способна тя да защитава каквото и да е, дори скромното им гнезденце. Разговорите с нея бяха невъзможни, все едно да спориш със собствения си призрак отпреди десет години, същият идеализъм, юношеският бяс, неща, които го бяха очаровали някога, — ето това се казва пламенна жена! — но които започваше да оценява като доказателства за нейната непоколебимост, дори, би могъл да се закълне, за някакво желание наистина да бъде унищожена… Всеки път тя отиваше на нейния уличен театър с очакването да не се върне, обаче Пьоклер не знаеше това. По улиците левичари и евреи, няма страшно, шумни и неприятни на вид, но полицията ще ги удържа в определени рамки, не е опасно за нея, освен ако тя не пожелае… По-нататък, след като тя замина, една сутрин Пьоклер се понапи и, обхванат от леко сантиментално настроение, най-после излезе навън, за първи и последен път, с надеждата, че натискът на Съдбата или хидродинамиката[835] на тълпите ще могат да ги съберат отново. И се озова на улица пълна с бежови и зелени униформи, палки, кожа, плакати развявани неустойчиво по всички възможни начини, само не и надлъжно, тълпи паникьосани граждани. Някакъв полицай посегна да го удари, но Пьоклер се отдръпна и ударът попадна върху един старец, непримирим брадат дърт троцкист… той видя прозиращи под черната гумена обвивка жици на укрепващия стоманен кабел, напрегната усмивка на лицето на полицая при замаха, свободната му ръка някак по женски хванала отсрещния ревер, кожената ръкавица на ръката с палката разкопчана на китката, а в най-последния възможен момент погледът му трепна, сякаш едни и същи нерви командваха и палката и нея можеше да я заболи от съприкосновението с черепа на стареца. Примрял от страх, Пьоклер успя да се шмугне в един вход. Дотичаха още полицаи като танцьори, с прибрани лакти и стърчащи под ъгъл напред ръце. Накрая разпръснаха тълпата с пожарникарски маркучи. Жените се пързаляха като кукли по хлъзгавия паваж и трамвайните релси, плътната водна струя ги блъскаше в кореми и глави, и съкрушително жестоката й права линия ги мачкаше. Всяка от тях можеше да бъде Лени. Пьоклер наблюдаваше треперещ във входа. Неспособен бе да излезе на улицата. Впоследствие той мислеше за нейния строеж, за мрежата от браздички между паветата. Единственото безопасно място там беше с мравешки мащаб, надолу и бегом по улиците на Мравешкия Град, подметките трещят над главата ти като черен гръм, а ти и твоите пълзящи съседи по улично движение мълчите, блъскате се, тръгвате надолу по сивите притъмняващи улици… Пьоклер знаеше как да намери безопасно място на закрито сред абсцисите и ординатите на диаграмите: да открие нужните му точки не с тичане по самата крива, не с катерене по високи камънаци и разкриване на уязвимостта си, а с търпеливо следване на хиксовете и игреците, P (атм), W (м/сек), Ti (ºК)[836], да се движи винаги под безопасен прав ъгъл по протежение на почти незабележимите линии… Когато започна относително често да мечтае за Ракетата, това понякога изобщо не беше ракета в буквалния смисъл на думата, а улица, за която знаеше, че е в определен район на града, улица в някакъв малък участък на мрежата, съдържащ нещо, от което той смяташе, че има нужда. Координатите бяха ясно очертани в съзнанието му, но улицата му се изплъзваше. С годините докато Ракетата наближаваше своята завършеност и почти достигаше пълна бойна готовност, координатите преминаваха от лабораторните X и Y на Декартовата правоъгълна координатна система към азимута и далекобойността на изведеното на позиция оръжие съгласно полярната двумерна координатна система[837]: веднъж той бе коленичил във външния клозет на старата си мюнхенска квартира, осъзнал, че ако застане с лице към определена посока на компаса, молитвата му ще бъде чута и ще бъде в безопасност. Тогава бе облечен в златистооранжев брокатен халат, който бе единственият източник на светлина там. След напускането на клозета, макар и да знаеше, че всички стаи на къщата са заети от спящи хора, той рискува да влезе в нея, защото бе завладян от усещането, че тя е изоставена. Посегна да запали осветлението и когато ръката му натисна ключа, осъзна, че в стаята вече е светло и той бе изключил всичко, всичко…

Приведената най-после в пълна боеготовност А4 не бе го обсебила. Осъществяването й не се превърна в кулминация. Смисълът изобщо не бе в това.

— Използват те, за да убиват хора — заяви му Лени възможно най-ясно. — Те друга работа си нямат, а ти им помагаш.

— Някой ден всички ще я използваме, за да напуснем земята. Да се възвисим.

— „Да се възвисите“ от Пьоклер ли? — изсмя се тя.

— Някой ден вече няма да им се налага да убиват — чистосърдечно опитва той. — Границите ще станат напълно излишни. Ще разполагаме с цялото пространство на открития космос…

— О, ти се сляп — ядно и злобно изтърсва тя, по начин, по който ежедневно е оплювала в лицето му неговата слепота и „Kadavergehorsamkeit“[838], чудесна дума, която той вече не вярва, че може да чуе изречена от нечий друг глас…

Но в действителност неговото покорство не беше робско или сляпо. До известна степен той разполагаше с политически основания, защото там на ракетната площадка имаше предостатъчно политика. Отдел Армейски въоръжения проявяваше все по нарастващ интерес към любителите-ракетчици от Дружеството за Космически Полети, а ДКП от своя страна в последно време бе започнало да предоставя на Армията документацията по своите експерименти. Корпорациите и университетите, според Армията, не желаели да рискуват капиталовложения или работна сила по разработването на нещо толкова фантастично като ракетите. За съдействие армията можеше да се обърне само към частните инвеститори и клубове като ДКП.

— По дяволите — изруга Лени. — Всички са свързани. Ти май не го забелязваш, а?

Вътре в Дружеството границите бяха ясно очертани. Без пари ДКП се задушаваше. Армията разполагаше с парите и вече ги финансираше по заобиколни начини. Изборът беше: да строят това, което Армията иска, тоест приложимо на практика въоръжение, или да продължават с експериментите в хроническа нищета и да мечтаят за експедиции до Венера.

— Откъде мислиш, че армията получава парите? — попита Лени.

— Има ли значение? Парите са си пари.

— Не!

Майор Вайсман бе един от няколкото сиви кардинали около ракетната площадка и притежаваше дарбата да говори сякаш еднакво благоразумно и съчувствено и с организирания мислител и с маниакалния идеалист. Съвсем нов тип военен, отчасти търговец, отчасти учен, в отлични отношения с всички. Пьоклер, всевиждащият, непреклонният, сигурно е знаел, че на заседанията на комитета на ДКП влизат в действие същите шмекерии като онези, които се разиграват на жестоката и незащитена улица на Лени. Цялото му обучение бе развило у него вярно око за аналогиите — в уравненията, в теоретичните модели — и все пак той упорстваше в схващането си, че ДКП е нещо специално, неподвластно на времето. Той знаеше също от собствен опит какво става с мечтите, неподкрепени от пари. Скоро Пьоклер стигна до извода, че отказвайки да вземе страна, той се е превърнал в най-надеждният съюзник на Вайсман. Погледът на майора винаги се променяше щом го насочеше към Пьоклер: привидно строгото му лице се разхлабваше и започваше да наподобява физиономията на Пьоклер, забелязвана в случайни витрини и огледала, когато биваше с Лени. Празният поглед на човек, който приема другия за даденост. Вайсман беше тъй уверен в ролята на Пьоклер колкото и Пьоклер бе уверен в ролята на Лени. Но Лени го бе изоставила най-после. Пьоклер едва ли би имал волята да го направи. Той се възприемаше като практичен човек. Около ракетодрума хората говореха за континенти и обкръжения, и години преди Генералния Щаб осъзнаваха нуждата от оръжие, което да разтрогва политически съглашения, да прескача, като шахматен кон, танкове, пехота, дори авиация. Плутократически нации на запад, комунисти на изток. Пространства, модели, игрови стратегии. Идеология или страст в ограничен размер. Практични хора. Докато военните биваха отрупвани с още неспечелени победи, ракетните инженери трябваше да мислят нефанатично за германски отстъпления, германски поражения, изтощението на бойната авиация и нейния упадък, отдръпването на фронтовете, нуждата от оръжия с по-голяма далекобойност… Но други имаха парите, други даваха заповедите и опитваха да наложат своите желания, страсти и препирни върху нещо притежаващо собствена жизнеспособност, върху една техника/технология, която те изобщо нямаше да започнат да проумяват. Докато Ракетата беше на етап научноизследователски и опитно-конструкторски работи, на тях не им се налагаше да вярват в нея. Впоследствие, когато А4 щеше да наближи пълна боеготовност и те да установят, че разполагат с истинска налична ракета, борбата за власт щеше да се развихри сериозно. Пьоклер разбираше положението. Те бяха атлетични, безмозъчни мъже с отсъстващо въображение и далновидност. Обаче разполагаха с власт и на него му бе трудно да не ги смята за по-висши, макар и същевременно да ги презира донякъде.

Но Лени грешеше: никой не го използваше. Пьоклер беше придатък на Ракетата много преди тя да бъде построена. Заслугата за това бе на Лени. Когато тя го напусна, Пьоклер буквално се разпадна. Отделните парчета се разсипаха по задния двор, в канализацията, и бяха издухани от вятъра. Той дори не можеше да отиде на кино. Само рядко излизаше след работа да лови плаващи в Шпрее буци въглища. Засядаше в мразовитата стая и пиеше бира, а есенната светлина от сивите облаци проникнала през омазнените и потъмнели от мръсотия щори идваше до него вече изтощена и обезцветена от стените на двора и канализационните тръби, изцедена от всякаква надежда, докато стигаше мястото, където той седеше треперещ и разплакан. В продължение на месец плачеше ежедневно около час, докато получи възпаление на синусите. Пъхна се в леглото и прогони с изпотяване треската. После се премести извън Берлин, в Кумерсдорф, за да помага на своя приятел Мондауген на ракетодрума.

Начеваха да се прокрадват завихрености, конфигурации на стабилизатори и корпус, налягания, скорости и температури, и да заместват това, от което бе избягала Лени. Сутрин през прозорците се виждаха борови гори, вместо тъжния градски двор. Отказваше ли се от света той, в монашески орден ли влизаше?

Една нощ той запали двайсет страници изчисления. Интегралите се виеха като омаяни кобри, забавни нагънати „d-та“ напредваха като гърбушковци през края на пламъците и се превръщаха в талази дантелена пепел. Но това бе негово единствено повторение на болестното състояние. Отначало той помагаше в групата за силовата уредба. Все още нямаше разграничения и специализация. Това стана по-късно, когато нахлуха бюрата и параноите, и органиграмите заприличаха на гледани отгоре затворнически килии. Курт Мондауген, чиято специалност бе радиоелектрониката, можеше да предлага решения на проблемите с охлаждането. Пьоклер намери призванието си в усъвършенстването на контролно-измервателната апаратура за локално налягане. Впоследствие това му свърши много добра работа в Пенемюнде, когато често се налагаше да извеждат стотици измерителни тръбички от модели с диаметър не повече от 4–5 сантиметра. Пьоклер помагаше в разработката на решението за полумащабния модел: разделяш надлъжно модела, прикрепяш го с плоската му страна за стената на изпитателната камера, и извеждаш тръбичките през стената към всичките манометри отвън. Според него всеки мизерстващ берлински парий умееше да мисли в полудажби… но това беше един рядък момент на гордост. Всъщност никой не можеше със 100%-ва увереност да твърди, че дадена идея е само негова, тук в действие влизаше един общ разум, специализацията бе почти без значение, а класовите различия още по-малко. Общественият спектър се простираше от пруския аристократ фон Браун до такива като Пьоклер и подобните му, които хрупат ябълки на улицата[839], обаче всички те бяха предоставени еднакво на благоволението на Ракетата: заплашваха ги не само експлозии или рухващо тежко оборудване, но също и нейната инертна маса и немота, нейната упорита и осезаема тайна…

През онзи период по-голямата част от вниманието и финансирането биваха отделяни за групата разработваща силовата уредба. Проблемно беше дори просто да постигнат откъсване от земята, излитане на каквото и да е, без то да се взриви. Имаше дребни злополуки — алуминиевите кожуси на двигателя прогаряха, някои типове дюзи предизвикваха резонантно изгаряне, при което горящият двигател опитваше с яростен вой да се разпадне на парчета, — а после в ’34-та стана и тежка авария. Доктор Вамке реши да смеси пероксид и алкохол преди впръскването в камерата на ракетния двигател и да види какво ще се получи. Запалващият пламък се върна по тръбопровода назад в резервоара. Експлозията унищожи изпитателния стенд и уби д-р Вамке и още двама. Първа кръв, първо жертвоприношение.

За Курт Мондауген това бе поличба. Представител на германските мистици, израснали с писанията на Хесе, Стефан Георге и Рихард Вилхелм[840], готов да одобри Хитлер въз основа на Демяновата метафизика[841], той изглежда възприемаше горивото и окислителя като свързани противоположности, мъжко и женско начало, обединени в загадъчното яйце на горивната камера: съзидание и унищожение, огън и вода, химически плюс и химически минус…

— Валентност — възразяваше Пьоклер, — състояние на външните обвивки, това е всичко.

— Обмисли го — съветваше го Мондауген.

При тях бе също и аеродинамикът Фарингер, който в Пенемюнде ходеше в боровата гора със своя Зен лък и вързоп пресована слама, за да се упражнява в дишане, изпъване и отпускане на тетивата, отново и отново. Въпросното занимание изглеждаше доста грубо и неуважително по време, когато проблемът с тъй наречения „Folgsamkeitfaktor“[842], направо подлудяваше неговите колеги, защото трябваше да изработят конструктивно решение, при което надлъжната ос на Ракетата да следва допирателната към нейната собствена траектория. Ракетата за този Фарингер представляваше една дебела японска стрела. Необходимо бе човек по някакъв начин да стане едно цяло с Ракета, траектория и мишена — „да не й налага своята воля, а да отстъпи, да излезе от ролята на изстрелващ. Това е единно, неделимо действие. Ти си едновременно агресор и жертва, ракета и параболичен път и…“ Пьоклер нямаше представа за какво говори този човек. Но Мондауген го бе разбрал. Мондауген беше бодхисатвата[843] тук, пристигнал от изгнание в Калахари и от озарилата го там светлина, завърнал се в света на хората и народите, за да продължава да играе съзнателно избрана от него самия роля, но без изобщо да обяснява защо. Докато бил в Югозапада той не е водил дневник, не е кореспондирал с дома. През 1922 година бонделшварците вдигнали въстание и в страната настъпила всеобща бъркотия. Радиоекспериментите на Мондауген били прекъснати, той заедно с още петдесетина други бели намерил убежище във вилата на местния земевладелец Фопъл. Вилата представлявала истинска крепост, заобиколена от всички страни от бездънни клисури. След няколкомесечна обсада и разврат, Мондауген, „изпълнен с дълбоко отвращение към всичко европейско“, излязъл от вилата, отишъл съвсем сам в полупустинята и накрая заживял при Оватджимба, мравоядните хора, които са най-бедните херероси. Те го приели без въпроси. Той мислел за себе си, там, а и тук също, като за един вид радиопредавател и вярвал, че каквато и информация да е предавал по радиото онова време, тя поне не ги е застрашавала. В неговия електромистицизъм триодът заемаше такова основополагащо място, както и кръстът в християнството. Да предположим например, че електрическата мрежа е неговото „его“, неговото „аз“, което страда от обвързана с времето лична история. Протичащият между катода и анода ток представлява по-дълбокото и по-истинско „аз“. Постоянният, чист поток. Сигналите — данните за усещанията, чувствата, скачащите през времето спомени — са подадени в електрическата мрежа и модулират тока. Ние водим живот съставен от непрекъснато променящи се във времето форми на импулси, ту положителни, ту отрицателни. Само в моменти на дълбока безметежност е възможно да бъде открито чистото безинформационно състояние на изходния нулев сигнал.

— В името на катода, анода и светата електрическа мрежа, така ли? — поинтересува се Пьоклер.

— Да, това бе добре казано — усмихна се Мондауген.

Навярно измежду тях най-близо до нулата бе покровителстваният от майор Вайсман африканец Енциан. В опитната станция, зад гърба му го наричаха Чудовището на Вайсман, вероятно не толкова като проява на расизъм, а защото те двамата представляваха забавна гледка: Енциан стърчеше с глава и половина над оплешивяващия Вайсман, който обикновено гледаше умно нагоре към африканеца през очилата с дебели колкото дъно на бутилка стъкла, подтичваше от време на време, за да се изравни с него, докато двамата крачеха по асфалта и през лаборатории и канцеларии, и в онези начални Ракетни дни Енциан господстваше във всяка стая и сред всеки пейзаж… Най-ясният спомен на Пьоклер за него е първият, в изпитателната зала в Кумерсдорф, заобиколен от електрикови цветове — зелени азотни бутилки, гъста плетеница от червени, жълти и сини тръби, и кафяво-червеното лице на Енциан със същото ведро и спокойно изражение, което понякога озаряваше и лицето на Мондауген — и наблюдаващ в едно от огледалата отражението на ракетен двигател зад предпазната преграда: в спарения въздух на онази стая, прорязван от опасения и внезапни тревоги в последната минута преди стартирането, никотинов глад и безразсъдни молитви, Енциан беше напълно спокоен…

През 1937 година Пьоклер, заедно с около 90-ина други, се премести в Пенемюнде. Нахлуваха в самата Гравитация и трябваше да бъде подготвен брегови плацдарм. Никога дотогава през своя живот, дори и като черноработник в Берлин, не беше се трудил Пьоклер тъй усилено. Цялата пролет и лятото челният отряд бе зает с превръщането на един малък остров, Грайфсвалдер Ои, в опитна станция: ремонт на пътя, прокарване на кабели и телефонна линия, построяване на жилищни помещения, тоалетни и складови бараки, изкопаване на бункери, бъркане на бетон, безкрайно пренасяне на сандъци с инструменти, торби цимент, варели с гориво. За превоз на товарите от континента до острова използваха един много стар ферибот. Пьоклер още помни протрития червен плюш и изподраскания лак в мрачните каюти, занемарените месингови детайли, астматичния вопъл на корабния парен клаксон, вонята на пот, цигарен дим и дизелово гориво, неудържимо треперещите мускули на ръцете и краката, морните шеги, пълното изтощение в края на всеки ден, новите мазоли оцветени в златисто от залязващото слънце…

Онова лято морето бе предимно тихо и синьо, но с настъпването на есента времето се развали. От север връхлетяха дъждове, температурата падна, вятърът нахлуваше в складовите палатки, грохотът на огромни вълни разтърсваше острова цяла нощ. На петдесет метра от брега морската вода беше изцяло бяла. Пръски от високите къдрави гребени на вълните обсипваха ветрилообразно сушата. Разквартируван в една рибарска къщурка, той се връщаше от вечерните разходки покрит с тънък пласт сол. Жената на Лот.[844] Кое бедствие бе предизвикало дързостта на Пьоклер да се озърне назад? Той знаеше кое.

Онзи сезон Пьоклер обръщаше взор към детството, към нараненото куче. През тези мокри самотни разходки той се отдаваше на мрачни размисли за Лени: съчиняваше сценарии, в които двамата щяха да се срещнат отново, в някаква елегантна и драматична обстановка — министерство, театрално фоайе — той плътно заобиколен от две-три окичени с бижута красавици, генерали и индустриалци се надпреварват да запалят американските му цигари и да слушат неговите импровизирани решения на проблеми, които остават неразбрани от Лени. Най-удовлетворителната от тези фантазии обикновено идваше, когато Пьоклер седеше в тоалетната — обхванат от познатото приятно очакване, той потропваше с крака и фанфари шепнеха от устните му…

Но бремето на неговото окаяно берлинско „аз“ не го оставаше. Пьоклер му говореше, слушаше го, проучваше го, и все пак то отказваше да се разсее, разтвори или да избяга, то упорстваше, просеше милостиня на всички входове към неговия живот, умоляваше безмълвно и настоятелно с очи, с ръце напълно уверени в своето умение да внушават угризения на съвестта и вина. Симулирането на усърдна трудова заетост в Пенемюнде и приятната компания в кръчмата на господин Халигер на остров Ои — всичко това отмерваше времето докато настъпят подходящи за изстрелване атмосферни условия — и Пьоклер ставаше по-беззащитен от всякога. Неговите уединени студени нощи, картите и шахмата, изцяло мъжките пиянски сбирки, кошмарите от които трябваше да се избавя собственолично, защото нямаше друга ръка, която да го разтърси и събуди, нямаше кой да го прегърне, когато сенките заиграят по завесите — всичко това го застигна в онзи ноември, вероятно с неговото съгласие. Защитен рефлекс. Понеже се случваше нещо плашещо. Защото веднъж или дваж, преди разсъмване сред предизвиканите от ефедрина[845] ранноутринни кимания да, да, добре, да, при мисълта за някоя конструкция, която носиш не в главата, а върху нея, и усещаш как тя се поклаща извън периферното ти зрение, поклаща се в напразен стремеж да постигне равновесие — той осъзнаваше, че се отнася… биваше допуснат до изчисленията, чертежите, диаграмите и дори до наличните недовършени машинарии… всеки път, веднага щом се случеше нещо подобно, той се паникьосваше и отдръпваше в крепостта на будния Пьоклер, с блъскащо сърце, отмалели ръце и крака, накъсано тихо дишане хънх… Нещо заплашваше да му създаде проблеми, нещо тук, сред книжата. След като страхът от изчезване бе назован, Пьоклер вече знаеше, че това е Ракетата, която го примамва. Но макар и да знаеше също, че нещо като това изчезване ще му даде възможността да се освободи от своя провал и самота, той все още не бе напълно убеден… Ето защо той сновеше из цялата Зона, като шибър на сервомеханизъм с шумно подаване, между двете желания, лична идентичност и безлично спасение. Мондауген виждаше и разбираше всичко това. Той може да вниква в душата на Пьоклер. Не бе удивително, че въпреки проявеното от него състрадание, той не разполагаше с безплатен съвет за своя приятел. Пьоклер трябваше да търси собствен път към своя нулев сигнал, към своята вярна посока.

В ’38-ма обектът в Пенемюнде вече приемаше някакви очертания и Пьоклер се премести на континента. Разчитайки практически само на монографията на Марк Щода за парните турбини и на полезните данни, постъпващи от време на време от университетите в Хановер, Дармщат, Лайпциг и Дрезден, групата за разработване на силовата уредба тестваше ракетен двигател с тяга 1½ тона, налягане в горивната камера 10 атмосфери и продължителност на действие 60 секунди. Получаваха скорост на изтичане 1800 метра в секунда, но целта им бе стойности от порядъка на 2000 м/сек. Наричаха го вълшебно число и то напълно сериозно. Както някои борсови играчи знаят точно кога да направят стоп-поръчка[846], инстинктивно чувствайки не напечатаните цифри, а скоростите на изменение, усещайки с кожата си още от първите и вторите деривативи[847] кога да се включат, дали да останат или да излязат, така и инженерните рефлекси се настройваха винаги, във всеки един момент, да знаят какво точно, при наличие на достатъчно ресурси, може да бъде включено в един действащ агрегат, какво е „изпълнимо“. В деня, когато постигнаха скорост на изтичане 2000 м/сек, изведнъж А4 се оказа съвсем близо, достижима. Ала не бе преминала опасността да бъдат съблазнени от някои технически твърде усъвършенствани подходи. Нямаше застраховани. Едва ли бе останал дори един проектант, а Пьоклер не бе изключение, който да не бе предложил някаква чудовищна конструкция, някаква Горгонска глава цялата в преплетени тръби с различни диаметри, електронни лампи, сложни джаджи за регулиране на налягането, индукционни бобини монтирани върху шибри на сервомотори, върху спомагателни клапани, върху резервни възвратни клапани — стотици страници спецификации на клапани биваха отпечатвани като приложения към тези шантави предложения, всички до едно обещаващи огромни разлики в налягането между вътрешността на горивната камера и изходното сопло — много красиви на вид, стига да не те тревожи особено факта, че тази съвкупност от милиони подвижни части се държи прекалено стабилно. Обаче, за да бъде конструиран надеждно работещ двигател, какъвто военните биха могли да използват в полеви условия за избиването на хора, истинският конструкторски проблем бе как всичко да бъде възможно най-опростено.

Предвиденият за изстрелване сега модел беше А-3, който закачливите техници кръстиха не с разбиване на бутилка шампанско, а с колби течен кислород. Ударението бе започнало да се премества от силовата уредба към системата за насочване. При първите изпитания телеметрията[848] бе все още примитивна. Термометри и барометри биваха запечатвани във водонепроницаем отсек заедно с кинокамерата. По време на полета камерата заснемаше колебаещите се стрелки на датчиците. След полета изваждаха филма и данните биваха възпроизвеждани. Инженерите седяха и гледаха филми за циферблати. Освен това междувременно самолети „Хайнкел“ пускаха от 7000 метра железни модели на Ракетата. Заснемаха падането с наземни фототеодолитни инсталации „Аскания“. На ежедневните оперативки гледаха кадрите заснети от 1000 метра, когато моделът преодоляваше звуковата бариера. Поне от два века съществуваше някаква странна връзка между германския разум и бързото пробягване на последователни кадри при имитация на движение — откакто в процеса на създаването на висшата математика, Лайбниц използвал същия подход, за да раздроби траекторията на изстреляното гюле във въздуха. И сега Пьоклер щеше да получи доказателство, че тези методи бяха излезли извън рамките на заснеманите на лента образи и бяха намерили приложение в човешкия живот.

Беше се завърнал в квартирата към залез-слънце, прекалено уморен или умислен, за да изпитва с пълна сила въздействието на пожара от багри в цветните градини, ежедневните промени в хоризонта на Станцията, даже и днешното отсъствие на шум от изпитателните стендове. Усещаше океана и почти си внушаваше, че живее целогодишно на морски курорт, обаче много рядко ходи на плаж. От време на време в Пенемюнде-Вест излиташе или кацаше изтребител, моторите му приглушени до спокойно мъркане от разстоянието. Полъхваше късен бриз. Никакво предизвестие нямаше за Пьоклер с изключение на усмивката на един колега и съсед живеещ през няколко къщурки, който слизаше насреща по стълбището на казармата и двамата се разминаха. Пьоклер влезе в квартирата и я видя седнала на кревата, носовете на обувките до платнената пътна чанта, полата опъната върху коленете, очите й устремени тревожно, фатално към неговите.

— Господин Пьоклер? Аз съм вашата…

— Илзе. Илзе…

Сигурно я бе прегърнал, повдигнал, целунал и дръпнал завесите. Някакъв рефлекс. Косата й бе прихваната с кафява кадифена лента. Бе запомнил косата й като по-светла, по-къса — но нали е нормално да расте и да потъмнява. Той я погледна косо в лицето и цялата негова празнота отекна. Един силен напор на любовта заплашваше да наруши вакуума на живота му. Пьоклер опита да му противодейства с уплътняващите изолатори на подозрението, търсейки сходства с лицето, което преди много години бе видял за последен път над майчиното и рамо, с все още леко подпухнали от съня очи гледащи под ъгъл надолу над покрития с шлифер гръб на Лени, двете излизат през врата, която той мислеше, че е затворена навеки — и се престори, че не открива никаква прилика. Може би само си даваше вид. Наистина ли беше същото лице? толкова много се бе изтрило от паметта му през годините, това пълничко детско лице без особени индивидуални отличителни черти… Сега той се боеше дори да я прегърне, страх го бе, че сърцето му ще се пръсне. Попита:

— Откога ме чакаш?

— От пладне. — Обядвала в столовата. Майор Вайсман я довел с влака от Шчечин, по пътя играли шах. Майор Вайсман играел много бавно и не успели да довършат партията. Майор Вайсман й купил сладкиши, помолил я да предаде поздрави и се извинил, че няма да може да остане достатъчно дълго, за да се види с Пьоклер…

Вайсман? Какво е това? Мъждукаща колеблива ярост се надигаше в Пьоклер. Те сигурно са знаели всичко, през цялото това време. Никакви тайни няма животът му, както и тази жалка къщурка, с леглото, шкафа и нощната лампа.

И така, за да бъде предпазен от любовта, която наистина не можеше да изложи на риск, той разположи своя гняв между себе си и това невъзможно завръщане. Един обстоен разпит на дъщеря му би могъл да се окаже достатъчен. Срамът, който чувстваше, бе приемлив, срамът и студенината. Но тя изглежда го бе доловила, защото вече седеше съвсем неподвижно с изключение на нервно потрепващите стъпала, а гласът й бе толкова приглушен, че Пьоклер само отчасти разбираше отговорите й.

Изпратили я тук от едно място в планината, където било студено даже през лятото, оградено с бодлива тел и непрекъснато ярко светещи цяла нощ лампи с козирки. Нямало момчета само момичета, майки и старици, настанени в общежитие, спели на триетажни нарове, често по две на един сламеник. Лени била добре. От време на време в общежитието идвал един мъж в черна униформа, Мами излизала с него и отсъствала по няколко дни. Когато се връщала, отказвала да говори, дори да прегърне Илзе, както обикновено. Понякога плачела и молела Илзе да я остави на мира. Илзе отивала да играе с Йохана и Лили, под съседното общежитие. Там си били изкопали скривалище и го обзавели с кукли, шапки, рокли, обувки, празни бутилки и илюстровани списания, намерени край телената ограда, в камарата със съкровищата както я наричали, огромно непрекъснато тлеещо сметище, ден и нощ: червената му жарава се виждала през прозореца от най-горния нар, на който спели двете с Лили, когато Лени отсъствала… Но Пьоклер слушаше само с половин ухо, защото вече бе получил единствения факт от някакво значение за него: тя е на някакво определено, действително съществуващо и отбелязано на картата място, и има органи на властта, с които може да бъде осъществена връзка. Ще може ли да я намери отново? Глупак. Ще съумее ли да договори освобождаването й? Някакъв мъж, някой си Червен сигурно я е забъркал в това… Можеше да се доверява единствено на Курт Мондауген, макар още преди да бяха говорили, Пьоклер знаеше, че избраната от Мондауген роля няма да му позволи да помага.

Наричат ги „превъзпитателни лагери“. Управлявани са от СС. Бих могъл да говоря с Вайсман, обаче едва ли ще се получи нищо.

Мондауген познаваше Вайсман още от Югозападна Африка. Двамата бяха прекарали във вилата на Фопъл няколкомесечна обсада: Вайсман беше един от хората, които в края на краищата бяха принудили Мондауген да отиде да живее в степта. Но тук сред ракетите, двамата бяха подновили дружеските отношения, дали вследствие на непонятни за Пьоклер аргументи на слънчасалия аскет Вайсман, или заради някаква по-дълбока връзка, която винаги е съществувала между тях…

Те стояха на покрива на един от монтажните корпуси и на десет километра отвъд пролива се виждаше ясно островчето Ои, което означаваше промяна на времето утре. Някъде на слънце удряха с чук по стомана, удряха в такт, в мелодия изчистена като песента на птица. Докъдето стигаше погледа във всички посоки наоколо синьото Пенемюнде потрепваше в маранята, като сън за бетон и стоманени грамади, отразяващи обедната горещина. Въздухът се къдреше на дипли като камуфлажно прикритие. Някъде зад него нещо друго като че ли продължаваше да се извършва тайно. Във всеки момент илюзията, върху която стояха, щеше да се разсее и двамата щяха да паднат на земята. Пьоклер гледаше втренчено през блатата и се чувстваше безпомощен.

— Редно е да направя нещо. Нали?

— Не. Само да чакаш.

— Не е честно това, Мондауген.

— Прав си.

— Ами Илзе? Ще трябва ли да се върне?

— Не знам. Но сега тя е тук.

И тъй, както обикновено, Пьоклер предпочете мълчанието. Ако бе избрал нещо друго, тогава докато още имаше време, всички те вероятно щяха да се спасят. Дори да напуснат страната. А сега, прекалено късно, когато най-после искаше да действа, нямаше какво да направи. Е, откровено казано, той не бе размишлявал дълго за миналите неутралитети. Във всеки случай не бе толкова сигурен дали ги е надраснал.

С Илзе двамата се разхождаха по овявания от бурите морски бряг, хранеха патиците, изследваха боровите гори. Дори й позволиха да гледа изстрелване на ракета. Това бе послание за него, но Пьоклер проумя смисъла му значително по-късно. Това означаваше, че не е установено нарушение на безопасността: нямаше човек от значение, на когото тя да го разкаже. Грохотът на ракетата ги прониза и разтърси. За първи път Илзе дойде съвсем близо до него, прегърна го. Той усети, че се притиска до нея. Двигателят изключи много скоро и Ракетата се разби някъде в Пенамюнде-Вест, на участъка на ВВС. Мръсната колона дим предизвика необуздан парад на виещи пожарни коли и камиони с работници. Илзе въздъхна дълбоко и стисна ръката му.

— Ти ли я накара да направи така, Папи?

— Не, това не беше предвидено. Трябваше да лети в голяма дъга — той очерта с ръка: параболата, извитата зад изпитателните стендове и монтажните корпуси, ги обхващаше като кръстове, които свещениците рисуват във въздуха и по този начин разделят на четири и на половина опуленото паство зад тях…

— А накъде лети?

— Накъдето й заповядаме.

— Може ли и аз да полетя някога в нея? Ще се събера вътре, нали?

Тя задаваше невъзможни въпроси.

— Някога — отвърна Пьоклер. — Навярно в един прекрасен ден, към Луната.

— Луната… — като че ли той щеше да й разкаже приказка. Когато такава не последва, Илзе съчини своя приказка. Инженерът от съседната къщичка беше закачил на талашитената стена карта на Луната и тя я разглеждаше с часове, за да реши къде иска да живее. Минаваше над ярките лъчи на Кеплер, над скалистата уединеност на Южните Възвишения, драматичните изгледи от Коперник и Ератостен, и избра красивото кратерче „Мискелайн Б“ в Морето на Спокойствието. Ще си построят къща точно на окръжността, Мами тя и Пьоклер, през единия прозорец ще се виждат златните планини, а през другия — широкото море. А небето ще бъде почти запълнено от Земята, синя и зелена…

Имаше ли смисъл да й обяснява какво всъщност представляват Лунните „морета“? Че там няма какво да се диша? Плашеше го собственото му невежество, нескопосаността му като баща… Нощем в къщурката, с Илзе свита на кълбо върху брезентово походно легло на метър от него, като сива катеричка под одеялото, Пьоклер се питаше не й ли е всъщност по-добре под опеката на Райха. Беше чувал за лагерите, но не виждаше нищо зловещо в това: вярваше на даденото от Правителството определение, „превъзпитание“. Така съм объркал всичко… те държат квалифициран персонал там… те знаят от какво има нужда едно дете… загледан втренчено нагоре в електрическото разсейване от тази част на Пенемюнде, което разчертаваше върху неговия участък от тавана карта на приоритети, несбъднати мечти и благосклонност в очите на берлинските майстори на фантазиите, докато Илзе понякога му нашепваше приспивни приказки за луната, където щеше да живее, докато той не се пренасяше безмълвно в свят, който все пак не беше този: карта без национални граници, ненадеждна и ободряваща, където летенето беше естествено и нормално като дишането, но ще паднем… не, издигаме се, погледни надолу, няма от какво да се боиш, сега летим добре… да, устойчив полет, всичко е наред… да…

Тази вечер на Пьоклер е позволено да бъде само наблюдаващ или наистина да бъде участник. Не са му показали точно. Гледай сега. Скоро ще се сбъдне сънят на Фридрих Август Кекуле фон Щрадониц от 1865 година, великият Сън, който е революционизирал химията и направил възможно съществуването на СИ „Фарбениндустри“[849]. За да може нужният материал да стигне до подходящия съновидец, всичко и всеки замесен и имащ някакво отношение към това, трябва да бъде разположен точно на място в схемата. Много мило от страна на Юнг да ни даде идеята за наследствен фонд, в който всички споделят един и същи съновидчески материал[850]. Но как става така, че на всеки от нас поотделно му се явява точно и единствено сънят, от който има нужда? Не предполага ли това наличието на някакъв превключвателен контур? Бюрокрация? Защо СИ „Фарбениндустри“ да не участва в спиритически сеанси? Те би трябвало да са в много близки отношения с бюрокрациите от другата страна. Сега тук сънят на Кекуле бива насочен така, че да минава през точки, които да очертават дъга през безмълвието, в ярко нежелание да съществуват вътре в движещия се миг, несъвършена, човешка светлина, тук кръстосана със сериозните бинарни решения на тези служители, които в момента позволяват на космическата Змия, великолепна в своята тъмнолилава излъчваща определено нечовешко сияние люспеста кожа, да премине — без разчувстване, без удивление, след като поседи малко там вътре, каквото и да означава това тук, — един такъв прототип заприличва много на който и да е друг, о, чуваш как сред тълпата пристигнали в първия ден скорошни наемници с крепонени костюми, бяло на сини райенца, някои подвикват: „Егати! Т’ва е Дървото на Сътворението! А-а? Сериозно! Не мо’е да бъде!“ но сравнително бързо мирясват, усвояват рефлексите на Склонността да Гледат Тъпо, нали знаете, самокритиката е удивителен метод, не би трябвало да функционира, но действа безотказно… Ето, ето го накратко проблемът на Кекуле. Започнал да учи архитектура, но вместо това станал един от Атлантите[851] на химията, и на главата му навеки тегне по-голямата част от органическото крило на тази полезна не само за СИ „Фарбениндустри“ но и за целия Свят сграда, при условие че съумеете да направите разграничението, хе, хе… И отново тук съзираме влиянието на Либиг, великият професор по химия, на чиято едноименна улица живееше Пьоклер докато учеше в Политехниката. Либиг преподавал в Гисенския университет, когато Кекуле бил приет студент там. Той вдъхновил младежа да промени специалността си. И тъй, Кекуле въвел архитектурната мисъл в химията. Това било много важно пренасочване. Самият Либиг изглежда бил възприел ролята на регулатор или на демон-разпределител, подобен на този, който неговият млад съвременник Кларк Максуел бил предложил в помощ на съсредоточаването на енергията в една предпочитана стая на Сътворението за сметка на всичко друго (впоследствие някои свидетели изказват предположението, че Кларк Максуел бил замислил своя Демон не толкова като помагало при обсъждането на една термодинамична идея, а по-скоро като притча за действителното съществуване на служител от типа на Либиг… ние можем да получим известна представа докъде се е разраснало навремето това ограничаване, ако уточним до каква степен Кларк Максуел се е чувствал задължен да шифрова своите предупреждения… някои теоретици, по правило онези, които съзират зловещ смисъл даже в знаменитата фраза на г-жа Кларк Максуел „Време е да се връщаме у дома, Джеймс, започва да ти става приятно“, били изказали крайното предположение, че самите Уравнения на Полето[852] съдържат злокобно предупреждение и като доказателство цитират обезпокоителната близост на Уравненията с поведението на двойно интегралната схема в насочващата система на ракетата А4, същото двойно сумиране на плътностите на токовете, което бе подтикнало архитекта Етцел Йолш да проектира за архитекта Алберт Шпеер подземна фабрика в Нордхаузен с именно такава символична форма…). Младият бивш архитект Кекуле започнал да търси сред молекулите на времето скритите форми, за които знаел, че са там, форми, които той не желаел да възприема като действителни физически структури, а като „рационални формули“ обясняващи взаимоотношенията възникнали при „метаморфозите“, неговият старомоден в стила на XIX век начин да каже „химически реакции“. Но той е могъл ясно да си ги представя. Кекуле видял четирите химически връзки на въглерода, образуващи тетраедър[853] и показал как въглеродните атоми могат да се свързват един с друг в дълги вериги… Но когато стигнал до бензола, попаднал в задънена улица. Знаел, че там има шест въглеродни атома и към всеки от тях е присъединен водород, обаче не успявал да съзре формата. Докато тя не му се присънила: докато не бил заставен да я разпознае, така че и други да бъдат съблазнени от нейната физическа красота и да започнат да я възприемат като чертеж, като основа за нови съединения, нови комбинации, за да възникне нова област на органичната химия, свързана със светската власт, за да бъдат открити нови методи на синтез, да се зароди германска багрилна промишленост и да се превърне тя в СИ „Фарбениндустри“…

Кекуле сънува Голямата Змия захапала опашката си, сънуващата Змия, увита около Света. Но с каква подлост, с какъв цинизъм ще бъде използван този сън. Змията, която обявява „Светът е нескончаемо възвратна, затворена, резонансна, циклична структура“, ще бъде внедрена в система, чиято единствена цел е нарушаването на Цикъла. Системата взема, без да връща, изисква „производителност“ и „приходи“ да нарастват непрекъснато с времето, отнема от останалия Свят тези огромни количества енергия, за да може нейният миниатюрен безнадежден дял да носи печалба: и същевременно не само по-голямата част от човечеството, но и по-голямата част от животинския, растителния и неорганичен Свят бива опустошен. По всяка вероятност Системата разбира, а може би не, че само печели време. И че времето поначало е изкуствен ресурс, не представляващ ценност за никой друг, освен за самата Система, която рано или късно трябва да претърпи фатален крах, когато пристрастяването й към енергията надвиши това, което е в състояние да й доставя останалия Свят, и ще завлече със себе си невинните души по цялата жизнена верига. Животът вътре в Системата е като пътуване из страната с автобус шофиран от самоубийствен маниак… въпреки че той е много симпатичен и непрекъснато пуска шегички по микрофона, „Добро утро, приятели, ето сега навлизаме в Хайделберг, нали знаете стария припев «Оставих сърцето си в Хайделберг», е, аз имам един приятел, който остави и двете си уши тук! Не ме разбирайте погрешно, градът е наистина хубав, хората са приветливи и чудесни, когато не се дуелират. А ако говорим сериозно, те ще ви приемат добре, ще имат превъзходно отношение към вас, и не само ще ви поднесат ключа от града, но и ще ви дадат дървеното чукче за избиване на канелките от буретата с бира!“ и т.н. Продължавате пътуването през местността, където светлината непрекъснато се променя, идват и отминават замъци, купчини камънаци, луни с различни форми и цветове. Има спирки в странни утринни часове, по необявени причини: слизате да се разтъпчете в дворове осветени от друмондови лампи, където старци седят около масата под огромни евкалипти, чийто аромат долавяте в нощта, и размесват омазани и поизтъркани тестета карти, шляпат купи и спатии и терци майорни от козове в потрепващата светлина, докато зад тях автобусът стои на празен ход, чака — моля пътниците да заемат местата си и колкото и да ви се иска да останете, точно тук, да научите играта, да откриете своята старост около тази спокойна маса, няма смисъл да настоявате: той, Повелителят на Нощта, с изгладена униформа, чака до вратата на автобуса, проверява билетите, личните карти и командировъчните заповеди, и тази вечер господстват скиптрите на предприемчивостта… с кимане на главата ви пропуска да минете и мимоходом забелязвате лицето му, безумните очи, втренчения поглед, и тогава в продължение на няколко ужасни пулсирания на сърцето си припомняте, че това разбира се ще завърши за всички вас безславно, с уплаха, душевен потрес, кръв и позор, но междувременно пътешествието трябва да продължи… над мястото ви, там, където би трябвало да има рекламна табелка, е залепен цитат от Рилке: „Веднъж, само веднъж…“[854] Един от Техните предпочитани лозунги. Няма завръщане, няма спасение, няма Цикъл — това съвсем не е смисълът, който Те, или Техният блестящ служител Кекуле са придавали на Змията. Не: Змията означава, например че шестте въглеродни атома на бензола са извити в затворен пръстен, точно както онази змия е захапала опашката си, ЯСНО ЛИ Е? „Известният ни понастоящем ароматичен пръстен“ в този момент от своята лекция Ласло Джамф, някогашният професор на Пьоклер, изважда от малкото джобче на панталоните си златен шестоъгълник с тевтонски кръст в средата, почетен медал от СИ „Фарбен“, и шеговито подхвърля в типичния за него добродушен маниер на изкуфял дядка, че предпочита да смята кръста не толкова за германски колкото за изображение на четиривалентността на въглерода… „Но кой“ — повдига той разтворени ръце на всеки такт, като диригент на джазов оркестър, — „кой е изпратил Съня?“ — Невъзможно е да разбереш доколко риторични са въпросите на Джамф. — Кой е изпратил тази нова змия в нашата опустошена градина, вече прекалено осквернена и пренаселена, за да претендира да бъде някакво кътче на невинността, освен ако невинността не се изразява в неопределеността на нашата епоха, в нашето безмълвно навлизане в механизмите на безразличието, нещо, до което е стигнала Змията на Кекуле, да не унищожава, а да показва, че сме я загубили… били са ни дадени определени молекули, определени комбинации, а не други… ние използвахме това, което намирахме в Природата, без да задаваме въпроси, безсрамно може би, но Змията прошепна „Те могат да бъдат променени, и от останките на предоставените ни молекули да бъдат сглобени нови молекули…“ Може ли някой да ми каже какво друго ни е прошепнала Змията? Хайде, знае ли някой? Вие. Кажете ми, Пьоклер…

Собственото му име се стовари върху него като гръм и естествено това все пак не беше проф. д-р Джамф, а един колега от залата, който бе дежурен по събуждане тази сутрин. Илзе разчесваше косата си отправила усмивка към Пьоклер.

Дневната работа започваше да става по-поносима. Колегите вече не бяха тъй резервирани и не отбягваха погледа му. Бяха се запознали с Илзе и останали очаровани от нея. Ако виждаше нещо друго в лицата им, той не му обръщаше внимание.

После една вечер той се върна от остров Ои подпийнал, леко възбуден от тревогата за предстоящото на другия ден изстрелване и завари къщичката празна. Илзе, нейната чанта на цветя, дрехите, които тя обикновено оставяше разпръснати върху леглото, бяха изчезнали. Бе останал само един жалък лист логаритмична хартия (която Пьоклер намираше толкова полезна за укротяване на ужаса от експоненциални криви до линейността, безопасността), такава, върху която тя рисуваше картинки на нейния Лунен дом. „Папи, те искат да се върна. Може би ще ми разрешат да те видя отново. Надявам се. Обичам те. Илзе.“

Курт Мондауген завари Пьоклер проснат върху нейното легло и вдишващ от възглавницата това, което си въобразяваше, че е ароматът на косата й. Известно време той беше като обезумял, заплашваше, че ще убие Вайсман, ще саботира ракетната програма, ще напусне работа и ще търси политическо убежище в Англия… Мондауген седеше, слушаше всичко това, един-два пъти докосна ръката на Пьоклер, пушеше лулата си, докато най-после към три часа сутринта, Пьоклер вече бе надрънкал куп нереални варианти, плакал, псувал и пробил с юмрук дупка в стената към съседа, през която се чуваше неговото несмущавано блажено хъркане. И вече поохладен до жлъчна инженерска елитарност: „Глупаци! Ами че те даже нямат представа какво е синус и косинус, а ще ми говорят за…“, Пьоклер се съгласи, че да, трябва да изчака и да ги остави да правят каквото са решили да правят…

— Ако ти уредя среща с Вайсман, ще съумееш ли да се държиш прилично? спокойно? — предложи Мондауген.

— Не. Не и с него… Още не.

— Когато смяташ, че си готов, извести ми. Когато си готов, ще знаеш как да постъпиш. — Беше ли си позволил заповеден тон? Навярно бе разбрал колко силно се нуждае Пьоклер да бъде командван от някого. Лени бе съумявала с лицето си да подчинява своя мъж, знаеше какви жестоки реплики очаква той да излязат от устата й, от каква интонация има потребност… когато го напусна, тя остави един безработен слуга, готов да тръгне с първия поканил го господар, просто една

ЖЕРТВА ВЪВ ВАКУУМ!

Nur… ein… Op-fer!

(Просто… една… жертва)

Sehr ins Vakuum,

(Във вакуум)

Wird niemand ausnut-zen mich, auch?

(Няма ли кой да се възползва от мен?)

Nur ein Sklave, ohne Her-rin, (ya-ta ta-fez)

(„Аз съм просто роб, що няма на кого да робува,“)

Wer zum Teufel die Freiheit, braucht?

(А пък и кой по дяволите иска да бъде свободен?)

(Сега всички заедно, мазохисти такива, и особено онези от вас, останали без партньор тази вечер, сами с фантазиите, които изглежда никога няма да се сбъднат — няма ли да се приобщите към вашите братя и сестри тук, нека всички наоколо да знаят, че сте искрени и живи, опитайте да нарушите тишините, опитайте да преминете и се свържете…)

О, натриевите лампи не светят тъй ярко в Берлин,

Обикалям по баровете, скъпа, но те са празни!

О, предпочитам да съм в гръцка трагедия-я-я,

Отколкото да бъда ЖЕРТВА ВЪВ ВАКУУМ тази вечер!

Минаваха дни, които за Пьоклер не се различаваха един от друг. Сега еднаквите сутрини потъваха в унило и мрачно като зима ежедневие. Той се научи да запазва спокойствие, поне външно. Научи се да усеща нарастването на напрежението, порива към война, типичен и неповторим, що се отнася до програмите за разработка на въоръжение. Отначало този порив симулира угнетеност или неопределена тревога. Възможни са спазми на хранопровода и невъзстановими на другия ден сънища. Улавяш се, че първата ти работа сутрин е да пишеш бележки до себе си: спокойни, разумни уверения, отправени към крещящия ненормалник вътре в теб — 1. Това е комбинация. 1.1 Това е скаларна величина[855]. 1.2 Нейните отрицателни аспекти са разпределени изотропно[856]. Това не е заговор. 2.1 Това не е вектор. 2.11 Той не е насочен против някого определено. 2.12 Той не е насочен против мен… и т.н. Кафето придобива все по-металически вкус. Сега всеки краен срок е криза, и всеки е по-напрегнат от последния. Изглежда зад тази работа-като-всяка-друга се крие нещо недействително и празно, нещо отдалечено, нещо приближаващо се с всеки изминал ден към проявление… („Новата планета Плутон[857]“, — някога много отдавна бе прошепнала тя, легнала в зловонната тъмнина, широката й а ла Аста Нилсен[858] горна устна извита като луната, която я управляваше, — „Плутон сега е в моя знак, стиснат здраво в ноктите му. Движи се бавно, много бавно и е толкова далеч… но ще избухне. Това е мрачният феникс, който създава собственото си всесъжение… преднамерено възкресение. Инсценирано. Контролирано. Няма състрадание, няма Божия намеса. Планетата на Национал-Социализма я наричат някои хора, Брунхюбнер[859] и подобните му, сега всички те опитват да се подмазват на Хитлер. Те не съзнават, че казват чистата истина… Буден ли си? Франц…“)

С приближаването на войната, играта на приоритети и политиканстване все повече се разгорещяваше: сухопътните сили срещу Луфтвафе, Управлението по въоръженията против Министерството на бойните припаси, СС, отчитайки техните домогвания, срещу всички останали, и дори едва сдържано недоволство, което щеше да прерасне през следващите няколко години в дворцов преврат срещу фон Браун, заради неговата младост и няколкото неуспешни изпитания, а Бог е свидетел, че такива случаи винаги е имало предостатъчно, те са суровината за ръководство и управлението на всички изпитателни полигони… Въпреки това резултатите от изпитанията ставаха общо взето все по-обнадеждаващи. Разсъжденията за Ракетата неизбежно са свързани с мисълта за Съдбата, за развитието и стремежа към една предначертана и вероятно донякъде неосезаема, свръхестествена форма. Екипите проведоха несанкционирана поредица от изстрелвания на модела А-5, като някои биваха спускани на земята с парашути, и ракетите достигаха височина осем километра и почти скоростта на звука. Въпреки че на инженерите-конструктори на системата за насочване все още им предстоеше дълъг път, по това време те вече се бяха ориентирали към използването на графитни стабилизатори, бяха смъкнали колебанията в ъгъла на рискаене до към пет градуса и показваха задоволство от стабилността на Ракетата. Някъде по средата на зимата Пьоклер започна да чувства, че ще издържи евентуална среща с Вайсман. Той завари есесовеца нащрек, зад очилата със стъкла колкото щитове от постановка на Вагнерова опера, подготвен за нежелателни крайности — гняв, обвинения, цяла минута учрежденско насилие. Сякаш срещаш съвсем непознат човек. Не бяха говорили от дните в Кумерсдорф, от стария Ракетенфлугплац. Пьоклер се усмихваше през този четвърт час в Пенемюнде повече отколкото през цялата предишна година: споделяше възхищението си от работата на Пьолман по проектирането на охлаждащата система за силовата установка.

— Ами точките на локално прегряване? — попита Вайсман. Напълно логичен въпрос, но същевременно подразбираше някаква интимност, тесни приятелски връзки.

Пьоклер осъзна, че този човек пет пари не даваше за прегряването. Това, както бе предупредил Мондауген, бе игра — ритуализирана като джиу-джицу.

— Получаваме плътности на топлинния поток от порядъка на три милиона ккал/м²h°C — подобно усещане Пьоклер обикновено изпитваше, когато пееше. — Тъкмо сега най-удачното временно решение е прилагането на регенеративно охлаждане, обаче Пьолман[860] има нов подход — показва нагледно с тебешир върху дъската, опитвайки да демонстрира професионализъм. — Той смята, че ако използваме спиртно покритие върху вътрешната повърхност на горивната камера, ще можем съществено да намалим топлопренасянето.

— Ще го впръсквате.

— Точно така.

— Колко гориво ще пренасочвате по този начин? Как ще се отрази това на КПД-то на двигателя?

Пьоклер разполагаше с цифрите.

— Положението с впръскването е кошмарно точно сега, но при такива графици на доставките…

— Ами двустадийният процес на горене?

— Дава ни повече обем и по-добра турбулентност, но същевременно и неизотропно спадане на налягането, което намалява КПД-то ни… Опитваме всякакви подходи. Ако можем да разчитаме на по-добро финансиране…

— А-а-а, това не зависи от моята служба. Един по-щедър бюджет добре би ни дошъл и на нас също. — И двамата се засмяха тогава, благородни учени еднакво засегнати и страдащи от скъперническата бюрокрация.

Пьоклер разбираше, че бе преговарял за детето си и за Лени: че въпросите и отговорите не са определени кодирани знаци за нещо друго, а служат за оценка на самия него. От него очакваха да се държи по определен начин — не просто да играе роля, а да се вживява в нея. Всяко отклонение към завист, метафизика, неопределеност ще бъде засечено веднага: ще го смъмрят и върнат към правилния път или ще му позволят да падне. Цялата зима и пролетта двамата с Вайсман беседваха редовно. Пьоклер израстваше в своето ново притворство — Преждевременно Остарял Вундеркинд — и често установяваше, че то наистина може успешно да го замества, давайки му възможност да се задържа повече при справочниците и данните от изстрелванията, да произнася от негово име реплики, които той никога не би могъл да планира предварително, с изненадващи за него спокойна интонация и ерудиран език на ракетен маниак.

В края на август той бе посетен за втори път. Или по-скоро би трябвало да каже „Илзе се върна“, обаче Пьоклер не бе сигурен. Както преди, тя се появи сама, без предупреждение, изтича до него, целуна го, нарече го „Папи“. Но…

Но, първо, косата й определено бе тъмно кафява, а прическата съвсем друга. Очите й бяха по-издължени, разположени по-различно, кожата не беше тъй светла. Изглеждаше пораснала с една глава. Обаче на тази възраст те се източват за една нощ, нали? Ако това действително беше „тази възраст…“ Перверзният шепот започна още докато той я прегръщаше. Това същото момиче ли е? Не са ли ти изпратили различно дете? Защо миналия път не се вглеждаше по-внимателно?

Този път Пьоклер запита колко дълго ще й разрешат да остане.

— Те ще ми кажат. И аз ще опитам да ти съобщя. — А ще разполага ли той с достатъчно време, за да превключи от малката му катеричка, която мечтаеше да живее на Луната, към това мургаво дългокрако южно същество, чиито непохватност и потребност от баща са толкова трогателни, толкова ясни дори за Пьоклер, по време на тази втора тяхна (а може би първа, или трета?) среща?

От Лени почти никакви вести. През зимата ги разделили, каза Илзе. Чула някакъв слух, че майка й била преместена в друг лагер. Така значи. Предлагат пешка, изтеглят дамата. Вайсман чака да види как ще реагира Пьоклер. Този път беше прекалил: Пьоклер завърза обувките си и достатъчно спокойно излезе да търси есесовеца, приклещи го в ъгъла на кабинета му, разобличи го в присъствието на група любезни мрачни правителствени дейци, и речта му завърши убедително с хвърлянето на шахматната дъска и фигурите в надменно примигващото лице на Вайсман… Пьоклер е твърде поривист, да, бунтар, но господин Генерален директор, точно от такъв плам и честност имаме нужда…

Детето внезапно се бе хвърлило в обятията му, за да го целуне отново. Съвсем непринудено. Пьоклер забрави своите неприятности и я притискаше дълго до сърцето си, безмълвно…

Но през нощта в къщурката — от леглото й само дишане, никакви лунни желания тази година — той лежеше буден и се питаше, една дъщеря една самозванка? същата дъщеря два пъти? две самозванки? Започваше да разработва комбинации за трето гостуване, четвърто… Вайсман и хората зад него разполагаха с хиляди такива деца. Те ще израстват с годините, все по-зрели и женствени, и ще се влюби ли Пьоклер в някоя от тях, — ще извади ли късмет тя да спечели по този начин благоразположението му и да стане царица — заместница на изгубената, на забравената Лени? Противникът знаеше, че подозрението на Пьоклер винаги ще бъде по-силно от всякакви опасения за истинско кръвосмешение… Те могат да измислят нови правила, да усложняват играта до безкрайност. Как може човек, толкова кух колкото се бе чувствал Пьоклер в онази нощ, да бъде достатъчно приспособен за такова преживяване?

По дяволите — просто нелепо — не беше ли я виждал от всички възможни ъгли в старата им градска квартира? Носена на ръце, заспала, плачеща, засмяна, пълзяща, гладна. Често се бе връщал у дома прекалено уморен, за да успее да се добере до кревата, лягаше на пода напъхал глава под дървената маса, свит на кълбо, сломен, питащ се дали ще може изобщо да заспи. Първият път, когато Илзе забеляза това, тя допълзя и седна, загледана продължително в него. Никога не го бе виждала неподвижен, в хоризонтално положение, със затворени очи… Той бавно се унасяше в сън. Илзе се приведе и го захапа за крака, тъй както захапваше хлебни корички, цигари, обувки, всичко, което може да бъде храна. — Аз съм баща ти — Ти си неподвижен и ставаш за ядене. Пьоклер изкрещя и се претърколи по-далеч от нея. Илзе се разрева. Той бе прекалено уморен и изобщо не му беше до възпитание и дисциплина. В края на краищата Лени я успокои.

Той познаваше всички плачове на Илзе, първите й опити да проговори, какъв цвят са лайната й, звуците и формите, които я успокояваха. Трябваше да знае дали това дете е негово или не. Ала не знаеше. Прекалено много неща се бяха случили в промеждутъка. Прекалено много история и сънища…

На другата сутрин неговият ръководител група връчи на Пьоклер заповедта за отпуск и заплатата плюс отпусната премия. Никакви ограничения в маршрута, но срокът беше за две седмици. В превод: Ще се върнеш ли? Ще посмееш ли да не се върнеш? Той опакова някои вещи и заедно с Илзе се качи на влака за Шчечин. Хангарите и монтажните корпуси, бетонните монолити и стоманените портални кранове очертали картата на неговия живот просветваха назад, притъмняваха до огромни възморави камари, изолирани из цялата блатиста местност, в паралакс една от друга[861]. Ще посмее ли да не се върне? Способен ли е да прави толкова далечни планове?

Пьоклер бе предоставил на Илзе да определи докъде ще пътуват. Тя избра Цвьолфкиндер. Беше краят на̀ лятото, почти краят на мирното време. Децата знаеха какво предстои. Те играеха на „бежанци“, тъпчеха се във вагоните — по-кротки и тихи, по-сериозни отколкото Пьоклер бе очаквал. Налагаше му се да потиска импулса да задърдори всеки път, когато Илзе извръщаше взор от прозореца и го поглеждаше. Пьоклер виждаше едно и също в очите на всички деца: той им беше чужд, на тях и на нея, и ставаше все по-чужд, и не знаеше как да отмени това тяхно усещане…

В една корпоративна Държава трябва да бъде отделено място за невинността и многообразните ползи от нея. Културата на детството се е оказала неоценима за разработката на официалния вариант на невинност. Игри, приказки, исторически легенди, целият инструментариум на въображението и фантазията може да бъде приспособен и даже въплътен в някое физическо място, като например в „Цвьолфкиндер“. С течение на времето той се бе превърнал в детски курорт, едва ли не балнеолечебен санаториум. Ако си възрастен, не можеш да влезеш в градчето без придружител-дете. Кметът беше дете, дванайсет деца съставляваха градския съвет. Деца събираха хвърлените на улицата хартии, вестници, обелки и кори от плодове и празни бутилки, деца бяха екскурзоводи в Зоопарка и Съкровищницата на нибелунгите, деца те приканват да пазиш тишина по време на внушителната инсценировка на удостояването, през 1871 година, на Бисмарк с благородническата титла принц и имперски канцлер… деца-полицаи те мъмрят, ако те хванат сам, без твоя придружител-дете. Които и да управляваха действително градските дела — а бе невъзможно това да са деца — оставаха добре прикрити.

Късно лято, закъснял ретроспективен цъфтеж… Навсякъде хвърчаха птици, морето се постопли, слънцето светеше до девет вечерта. Случайни хлапета те хващаха погрешка за маншета на ризата и вървяха редом с теб няколко минути докато не откриеха внезапно, че ти не си техния възрастен човек, след което се отдръпваха с неохотни усмивки. Стъклената Планина искреше в розово и бяло под жаркото слънце, всеки ден по пладне кралят на елфите и неговата кралица организираха кралско шествие с великолепна свита от джуджета и феи, раздаваха сладки, торти, сладоледи и бонбони. На всяко кръстовище или площад свиреха оркестри — маршове, народни танци, темпераментен джаз, Хуго Волф[862]. Навред деца, сипеха се като конфети. При шадраванчетата, където искряща сода извираше от зъбати челюсти на дракони, диви лъвове и тигри, всяка опашка от деца изчакваше опасния за Пьоклер момент, когато наполовина обхванат от сянката, той ще се наведе към миризмите на мокър цимент и престояла вода идващи от пастта на звяра, за да пие. В небето се въртеше голямо виенско колело. Бяха пътували 280 километра от Пенемюнде, което по съвпадение щеше да бъде практическата далекобойност на А4.

Измежду всичко, от което можеше да избира — виенско колело, митове, диви зверове, клоуни — Илзе се отправи към Антарктическата Панорама. Две-три момчета не по-големи от нея обикаляха из фалшивата делекосеверна полярна пустош, увити в тюленови кожи, трупаха каменни пирамиди и забиваха флагове. Само при вида им Пьоклер се изпоти. Няколко „полярни кучета“ страдаха излегнати върху гипсов сняг в сянката на заслон от папиемаше, който бе започнал да се напуква. Скрит прожектор хвърляше отблясъци от полярно сияние върху бял памучен екран. Из пейзажа бяха разпръснати също и половин дузина препарирани пингвини.

— Значи… искаш да живееш на Южния полюс. Толкова лесно ли се отказваш — По дяволите, какъв съм идиот, изтървах се… — от Луната? — До този момент бе успявал да се въздържа от кръстосани разпити. Не можеше да си позволи да узнае коя в действителност е тя. Сред фалшивата Антарктика и в пълно неведение какво точно я е привлякло там, притеснен и плувнал в пот, той чакаше отговора й.

— О, кой ли пък ще иска да живее на Луната? — прости му опущението тя със свиване на рамене.

Повече не засегнаха темата.

Когато се върнаха в хотела ключът им бе подаден от осемгодишно момче-администратор, до техния етаж се изкачиха с жално скърцащ асансьор управляван от униформено дете, а стаята им бе все още топла от следобедната горещина. Тя затвори вратата, свали шапката си и я захвърли на нейното легло. Пьоклер рухна върху неговото. Илзе пристъпи, за да му свали обувките.

— Папи — тържествено развързвайки връзките — може ли довечера да спя до теб? — Едната й ръка опря леко голия му глезен. Погледите им се срещнаха за половин секунда. После няколко неясноти се размърдаха за Пьоклер и наместиха в определено усещане. За негов срам първото му чувство беше гордост. Не бе предполагал, че е толкова важен за програмата. Дори в този начален момент той гледаше на положението от Тяхна страна: всяко хрумване бива включено в досието, комарджия, стъпален фетишист или футболен запалянко, всяко нещо е много важно и може да влезе в употреба. Точно сега трябва да поддържаме тяхното задоволство или поне да унищожим огнищата на недоволството им. Може и да не разбираш какво точно представлява тяхната работа, не и на равнището на данните, но ти си администратор в края на краищата, ръководител, и твоята работа е да получаваш резултати… Сега Пьоклер бе споменал „дъщеря“. Да, да, ние знаем, че това е отвратително, изобщо не можеш да разбереш какво е заключено там горе заедно с уравненията, обаче всички ние трябва засега да отложим нашите мнения и преценки, след войната ще имаме достатъчно време да се върнем на Пьоклер и мръсните им тайнички…

Той я зашлеви силно по темето с отворена длан, страховит и звучен удар, който сне гнева му. После, още преди тя да успее да извика или да проговори, Пьоклер я бе издърпал горе до него на леглото, зашеметените й ръчички вече играеха по копчетата на панталоните му, бялата й рокличка вече бе запретната над талията. Под нея тя не носеше абсолютно нищо, нищо цял ден… о, как те желаех, прошепна тя докато бащиният плуг заораваше в дъщерната бразда… и след часове удивително кръвосмешение двамата се облякоха мълчаливо, всичко, от което имаха нужда, бе опаковано в нейната чанта на цветя, и излязоха навън в зараждането на възникващата бледорозова зора, покрай спящи деца, обречени до края на лятото, покрай контрольори и кондуктори, и най-после се спуснаха до водата и рибарските лодки при един грижовен стар морски вълк с капитанска фуражка с ширит, който ги прие на борда и ги скри в една каюта под палубата, където, след като потеглиха, тя се настани върху койката и на фона на бумтенето на машината му прави минет с часове, докато капитанът не извика: „Излезте горе да видите новия си дом!“ Това беше Дания, сива и зелена през мъглата. „Да, тук народът е свободен. Всичко хубаво и късмет на двама ви!“ И там на палубата тримата се прегърнаха…

Не. Всъщност Пьоклер предпочиташе да вярва, че онази нощ тя е търсела утеха, просто не е искала да остава сама. Независимо от Тяхната игра, от Тяхната явна злост, и въпреки че основанията му да вярва на „Илзе“ да бяха още по-малки, отколкото да се осланя на Тях, не смелост или убеденост, а желанието му за самосъхранение го караше да взема за истина това. Даже в мирно време и с неограничени ресурси Пьоклер не би могъл да докаже коя в действителност е тя, не и с абсолютната точност, гарантирана от нулевия допуск изискван от неговото прецизно око. Годините, вероятно прекарани от Илзе между Берлин и Пенемюнде, бяха тъй безнадеждно объркани за цялата Германия, че безспорна действителна верига от събития изобщо не би могла да бъде установена и доказана, даже с Пьоклеровото интуитивно подозрение, че някъде в хипертрофирания хартиен мозък на Държавата специално нему е било приписано и най-прилежно съхранено някакво особено извращение. Нацистката партия създаваше дублиращ орган за всяко правителствено ведомство. Всевъзможни комитети се деляха, сливаха, зараждаха самопроизволно, изчезваха. Никой не би си позволил да покаже на даден човек досието му…

В действителност Пьоклер дори не осъзнаваше, че бе направил своя избор. Но в тези звънтящи моменти в стаята с аромат на летен ден, чието осветление все още никой не бе запалил, с нейната кръгла сламена шапка наподобяваща крехка луна върху кувертюрата на леглото, когато навън огньовете на виенското колело отново и отново бавно изливаха червено и зелено сияние в тъмнината и компания ученици крещеше на улицата един отдавнашен напев, от много преди тяхното разпродадено и жестоко манипулирано време: Juch-heierasas-sa! o tempo-tempo-ra![863] — онази шахматната дъска и фигурите и схемата на ходовете поне му се изясниха и сега Пьоклер бе уверен, че докато участва в играта, неговият избор ще трябва да бъде Илзе — наистина негово дете, толкова, че по-истинска не може да я направи. Това беше същинският момент на зачатие, когато, с многогодишно закъснение, той бе станал неин баща.

Останалата част от отпуска те се разхождаха из „Цвьолфкиндер“, неизменно хваната за ръка. Пътя им осветяваха фенери поклащащи се от хоботите на слонски глави покачени на високи колони… над крехки мостчета, от които се виждаха долу снежни леопарди, маймуни, хиени… по протежение на миниатюрната железопътна линия, между сребристите тръбни крака на динозаври от стоманена мрежа, надолу към парчето африканска пустиня, където точно през два часа коварните туземци атакуваха лагера на храбрите воини на генерал фон Трота в тъмносини униформи, като всички роли биваха изпълнявани от темпераментни момчета, а участието в това занимание бе любимо патриотично развлечение на децата от всички възрасти… на самия връх на тъй оголеното и лишено, от каквото и да е изящество огромно виенско колело, чието разположение там се оправдаваше само от ясната цел: да издига и да плаши…

В последната вечер — макар Пьоклер да не знаеше това, защото щяха да я вземат тъй внезапно и незабележимо, както и преди — двамата отново стояха и гледаха препарираните пингвини и фалшивия сняг, а около тях мъждееше изкуственото полярно сияние.

— Другата година ще дойдем пак тук, ако искаш — стисна ръката й.

— О, да. Всяка година, Папи.

На следващия ден тя бе изчезнала, прибрана обратно в наближаващата война, а Пьоклер остана сам в тази детска страна, за да се върне все пак в Пенемюнде, сам…

И така шест години оттогава. По една дъщеря ежегодно, всяка от тях с година по-голяма, и всеки път започваха отначало. Единствената последователност беше в нейното име, и „Цвьолфкиндер“ и любовта на Пьоклер — любов подобна донякъде на дълго продължаващо трептене на картината, защото Те я бяха използвали, за да създадат за него филма за една дъщеря и му показваха само тези нейни летни кадри, а сътворението на илюзията за единственото дете бяха предоставили нему… какво значение би имала скалата на времето, една 24-та част от секундата или година (не повече, мислеше инженерът, отколкото в аеродинамична тръба или осцилограф, чийто въртящ се барабан можеш да ускоряваш или забавяш по желание…)?

В Пенемюнде той често отиваше нощем при аеродинамичната тръба, заставаше до голямото 15 метра високо кълбо, заслушан как задъханите помпи извличат въздуха от бялата сфера, пет минути нарастваща празнота и после едно ужасяващо издихание: 20 секунди свръхзвуково течение… после затварянето на клапата, и помпите започват отново… Пьоклер бе слушал и бе започнал да го възприема като загатване за неговия собствен цикъл на изолирана и отстранена любов, целогодишно нарастваща празнота заради две също тъй старателно проектирани седмици в август. Беше се усмихвал, вдигал наздравици и споделял казармен хумор с майор Вайсман, докато през цялото време, зад музиката и кискането, той чуваше движението на плътта на фигурите в мрак и насред зима през блатата и планинските вериги на шахматната дъска… бе следил при изхода на аеродинамичната тръба резултатите от безброй изпитания на полумодела, показващи как равнодействащата осова сила ще се разпределя по цялата дължина на Ракетата при стотици различни числа на Мах[864] бе виждал истинския профил на Ракетата деформиран и окарикатурен, ракети от восък сгърбени като делфини в зоната около профил 2, извити надолу към опашката, която после бяха разтеглили до невъзможност така, че върхът стигаше до долния кърмов опорен пръстен; и бе виждал как може да бъде изобразено графично собственото му лице, ала не със светлина, а с въздействащи му резултантни сили, възникнали от енергийния поток на Райх[865], от принуждение, от любов, през които това лице се придвижваше… и знаеше, че то трябва да бъде подложено на същото разтление, тъй както смъртта изтрива плътта от лицето, за да го превърне в оголен череп…

В ’43 година Пьоклер пропусна британското въздушно нападение на Пенемюнде, понеже бе заминал в „Цвьолфкиндер“. Още със завръщането му в станцията, веднага щом видя в Трасенхайде разрушените и изравнени със земята бараки на „чуждестранните работници“ и труповете, които продължаваха да изваждат изпод развалините, в него започна да се оформя едно ужасно подозрение и то не можеше да бъде потушено. Вайсман го пазеше за нещо: за някаква изключителна и необикновена съдба. Неизвестно как той бе разбрал, че британците ще ги бомбардират тази нощ, бе го знаел даже още в ’39 година и бе положил традицията на августовските отпуски, година след година, само за да предпази Пьоклер от една-единствена лоша нощ. Малко неуравновесена… леко параноична, да, да… но мисълта продължаваше да бръмчи в мозъка му и той имаше усещането, че се вкаменява.

Пред очите му се просмукваше дим от земята и овъглени дървета падаха при най-лекото подухване от морето. При всяка стъпка се надигаше ситна прах, дрехите побеляваха, лицата се превръщаха в прашни маски. Колкото по-навътре в острова, толкова по-малко поражения. Странна разлика между смърт и разрушения, между юг и север, при която най-бедните и най-безпомощни бяха изпатили най-много, каквато разлика се получи след година в Лондон между изтока и запада, когато започнаха да падат ракетите. Най-много загинали имаше сред „чуждестранните работници“, както иносказателно наричаха цивилните пленници, докарани от териториите под германска окупация. Аеродинамичният тунел и измервателният пост бяха недокоснати, цеховете за малкосерийно производство на детайли само леко повредени. Колегите на Пьоклер бяха около бомбардирания жилищен комплекс за учени — блуждаеха в още неразсеяната утринна мъгла като призраци и се миеха с кофи бира, защото все още нямаше вода. Гледаха втренчено Пьоклер и достатъчно на брой от тях не успяваха да прикриват упрека от лицата си.

— Ще ми се да бях пропуснал това.

— Доктор Тил загина.

— Как беше в страната на феите, Пьоклер?

— Извинявайте, съжалявам — прошепна той. Вината не беше негова. Другите мълчаха: някои го гледаха, други все още не бяха се отърсили от нощния шок.

— Преуморени сме — заяви току-що появилият се Мондауген. — Ще дойдеш ли с мен в малкосерийния цех? Много неща трябва да бъдат разпределени и класифицирани, имаме нужда от помощ. — Затътриха се натам, всеки в собствения си прашен облак. — Беше ужасно — добави Мондауген. — Всички бяхме под сериозно напрежение.

— Говорят тъй, сякаш аз съм го направил.

— Имаш ли угризения на съвестта, затова че не беше тук?

— Питам се защо не бях тук. Това е всичко.

— Защото беше в „Цвьолфкиндер“ — отвърна просветленият. — Не си изнамирай усложнения.

Пьоклер опитваше да възприеме съвета. Това е работа на Вайсман, нали. Вайсман е садистът, той отговаря за прокарването на нови варианти на играта, развитието й до максимална жестокост, при което Пьоклер ще бъде разчленен на кръвоносни съдове, нерви и сухожилия, всички до една мозъчни гънки ще бъдат загладени в сиянието на черните свещи, няма да има къде да се укрие, напълно притежаван от своя господар… мигът, когато най-после ще се самоопредели… Сетивата на Пьоклер в този момент бяха настроени за такова очакване — стая, която никога не е виждал, церемония, която не би могъл да наизусти предварително…

Имаше и лъжливи тревоги. Пьоклер почти се увери в това веднъж през зимата, по време на изпитателните стартове в Близна. Бяха ги преместили на изток, в Полша, за да изстрелват ракетите над сушата. От Пенемюнде всички изстрелвания бяха към морето и нямаше начин да наблюдават връщането на А4 в атмосферата. Близна, почти изцяло проект на СС, бе част от строящата се империя на генерал-майор Камлер. По това време бе възникнал проблем с Ракетата, която се взривяваше във въздуха в крайната фаза на полета: апаратът експлодираше преди да стигне целта. Всеки имаше някаква идея защо се получава така. Можеше да е поради свръхналягане в резервоара за течен кислород. Вероятно понеже снижаващата се Ракета беше олекнала с 10 тона гориво и окислител, изместването на центъра на тежестта я правеше нестабилна. Или, кой знае, дефект в изолацията на спиртния резервоар, който по някакъв начин, при връщането на Ракетата в атмосферата, позволяваше на остатъчното гориво да се възпламенява. Затова бе отишъл там Пьоклер. По това време той вече не беше член на групата за силовата уредба, дори не работеше като конструктор, а беше на щат в отдел „Материали“ и се занимаваше с доставката на различни пластмаси за изолация, амортизация, уплътнения, с други думи вълнуваща служба. Командировката в Близна беше достатъчно странна, явно по препоръка на Вайсман: в деня, когато замина да клечи из полските ливади точно там, където се предполагаше, че ще падне Ракетата, той бе убеден.

Зелена ръж и ниски хълмове на километри наоколо: Пьоклер стоеше до един малък окоп в Сарнаки, т.е. в района на целта и както всички други бе насочил бинокъла си на юг, към Близна — чакаше. Очакване в координатното кръстче на визьора, току-що поникналата ръж се полюшва, вятърът разчесва нежната й мъхавост… погледни тези простори, нататък през Ракетни километри утринно пространство: множеството оттенъци на горската зеленина, белите и кафяви къщи на полските чифлици, тъмните змиорки на реките улавят слънцето в техните извивки… а в самата среда там, в святото X — Пьоклер, разпънат на кръст, на пръв поглед невидим, но само след миг… ето, сега, започва да се отделя с ускоряването на спускането…

Но как да вярва, че там горе всичко е действително, истинско? Бръмчат насекоми, слънцето е почти топло, той може да гледа червената земя и милионите разлюлени стъбълца и почти да изпадне в лек транс: по риза, костеливите му колена стърчат обърнати нагоре, невъобразимо измачканото сиво сако, не виждало гладене вече няколко години, свито на топка и напъхано под задника му, да попива росата. Другите, с които бе дошъл, са разпръснати наоколо из цялата Нулева Взривна Точка, безгрижни и весели нацисти-лютичета — бинокли се полюшват от шиите им на сиво-черни ремъчета от конска кожа, бригадата от „Аскания Верке“ се суети около тяхното оборудване, а един от СС офицерите за свръзка (Вайсман го няма тук) често-често поглежда часовника си, после към небето, после отново часовника, чийто защитен от стъкло циферблат с поредица къси проблясъци включен/изключен се превръща в седефено кръгче, свързващо заедно часа и къдравото небе.

Пьоклер почесва наболата сивееща двудневна брада, хапе силно напукани устни, сякаш е прекарал по-голямата част от края на зимата на открито: видът му е зимен. Около очите, с годините, се е разпростряла съкрушителна мрежа от спукани капиляри, сенки, гънки, бръчици — пласт, който вече се е оформил в откровените искрени и простосърдечни очи на неговите млади и бедни дни… не. Дори още тогава имаше нещо в тях, нещо, което другите виждаха и знаеха, че то ще им послужи и намираха начин да го използват. Нещо, което Пьоклер бе пропуснал. Той бе прекарал достатъчно продължителна част от своя живот загледан в огледала. Наистина е длъжен да си припомни…

Взривяването във въздуха, ако се случи, ще бъде в пределите на видимостта. Абстракции, математика, модели, всичко това е прекрасно, обаче, когато е наложително да бъде изпълнена задачата и всички наоколо крещят и настояват проблемът да бъде решен, постъпваш ето така: отиваш и сядаш точно върху мишената, прикрит само от някакви мизерни плитки окопчета, наблюдаваш безмълвното огнено разцъфване на нейните последни няколко секунди и се постараваш да видиш това, което трябва. Разбира се, вероятността за идеално точно попадение е астрономически нищожна, и затова най-безопасно е да стоиш в центъра на района на целта. Предполагаме, че ракетите са като артилерийските снаряди, разсейват се в гигантска елипса около прицелната точка — Елипсата на Неопределеността. Обаче Пьоклер, макар и да вярва в неопределеността както всеки учен, не се чувства особено спокоен или напълно в безопасност. В края на краищата става дума за собствения му задник, чийто потрепващ сфинктер е разположен буквално върху Нулевата Взривна Точка. И въпросът не е само в балистиката. Тук е намесен Вайсман. Всеки химик или снабдител знае за изолационните материали колкото и Пьоклер… тогава защо са избрали именно него, освен ако не… в този момент някъде в мозъка му две фокусни точки се кръстосват и превръщат в една… нулева елипса… една-единствена точка… функционална бойна глава, тайно заредена, специални бункери за всички останали… да, ето това иска той… всички допуски в насочването се обединяват за постигането на идеално попадение, точно в темето на Пьоклер… ех, Вайсман, доста грубичък е твоят ендшпил, но през цялото това време нямаше никакви зрители нито съдии, а и кой изобщо е казал, че краят няма да бъде толкова брутално жесток? Параноя връхлетя Пьоклер, заля го до слепоочията и скалпа. Може и да се бе насрал, не е много сигурен. Пулсът му блъска тежко в шията. Болят го ръцете и стъпалата. Русокосите контрольори в черни униформи наблюдават. Металните им отличителни знаци блещукат. Ниските склонове на хълмовете лежат под ранното слънце. Всички полеви бинокли гледат на юг. „Агрегатът“ лети по своя курс и нищо не може да бъде променено. Тук на никой друг не му пука изобщо за потайностите или последните загадки на момента: бяха изминали прекалено много благоразумни години. Прекалено много книжа се бяха натрупали нависоко и надълбоко. На Пьоклер му е невъзможно да примири своя сън за образцово измамените с насърчаваната и подхранвана у него самия потребност да мисли за работа, нито да проумее как тези две неща могат да бъдат приравнявани. Все пак, нужно е А4 да бъде изкарана съвсем скоро в полеви условия, тази честота на отказите безспорно трябва да бъде намалена, тези хора затова са дошли тук, и ако днес на полската ливада възникне сериозна зрителна недостатъчност, ако никой, даже и най-изявените параноици, никой не може да види нищо друго освен определените Изисквания, което безспорно не е рядко срещано за това време и място, където очите, притиснати в черните бинокли очакват и търсят единствено появата на днешната „неотстъпчива девица“ — както остроумните ракетчици бяха кръстили техните несполучливи ракети — за да отбележат къде точно, от върха до опашката, може да е възникнал дефекта, формата на кондензационната следа, звука от взрива, каквото и да е, стига да помогне…

В Сарнаки, според наличната документация, този ден падането на ракетата бе съпроводено от обичайната двойна експлозия и ивица бял кондензат в синьото небе: още едно преждевременно взривяване във въздуха. На около трийсетина метра от Нулевата Взривна Точка се посипаха стоманени отломки и накълцаха ръжта като градушка. Пьоклер видя от експлозията не повече от това, което видяха останалите. Повече не го изпращаха никъде. Есесовците гледаха как той става на крака, изпъва ръце и тяло и бавно се отдалечава заедно с другите. Вайсман ще получи отчета. Ще последват нови видове мъчения.

Но вътре в живота на Пьоклер, зарегистрирана единствено в душата му, в неговата измъчена германска душа, оста на времето се разтегли и забави: Идеалната Ракета е все още там горе, все още се снижава. Той продължава да чака, даже и сега сам в „Цвьолфкиндер“, чака „Илзе“, чака връщането на това лято, а заедно с него и една експлозия, която ще го свари неподготвен…

Напролет, когато вятърът в Пенемюнде бе задухал от югозапад и първите птици се бяха завърнали, Пьоклер бе преместен в подземната фабрика в Нордхаузен, в планината Харц. След британското въздушно нападение, работата в Пенемюнде бе започнала да намалява. Планът — отново на Кемлер — целеше разпръскването на изпитанията и производството из цяла Германия, за да бъде предотвратена нова и вероятно пагубна съюзническа атака. Служебните задължения на Пьоклер в „Мителверке“ бяха обикновени: материали, снабдяване. Спеше на тясно легло до боядисана в бяло, издълбана от динамит каменна стена, а една крушка над главата му светеше цяла нощ. Сънуваше, че крушката е представител на Вайсман, същество, чиято блестяща нажежаема жичка е нейната душа. Двамата с нея водеха продължителни диалози насън, чието съдържание Пьоклер никога не успяваше да запомни. Крушката му разясняваше с подробности заговора, който се оказваше по-внушителен и по-широкообхватен отколкото Пьоклер бе предполагал, и в продължение на много нощи създаваше в него усещането за чиста музика, и съзнанието му се мяташе като обграден звяр из звуковия пейзаж, наблюдаваше, отстъпчиво, все още едва-едва здрав и читав, ала не задълго.

По това време имаше слухове за нарастващо отчуждение между Вайсман и неговото „чудовище“ Енциан. Черната Команда вече се бе отделила от структурата на СС, тъй както се бе отделила СС от вермахта. Понастоящем тяхната сила бе не в притежанието на абсолютното оръжие, а в информацията и опита. Пьоклер със задоволство разбра, че Вайсман има свои неприятности, обаче недоумяваше как да се възползва от тях с някаква изгода. Когато нареждането да замине за Нордхаузен излезе, Пьоклер изпита мигновено отчаяние. Значи играта е прекратена? Той може никога повече да не види Илзе. Но пристигна служебна записка разпореждаща му да отиде в кабинета на Вайсман.

Косата по слепоочията на Вайсман бе прошарена и разчорлена. Пьоклер забеляза, че рамката на очилата му над ухото бе счупена и захваната с кламер. Върху бюрото му цареше сериозен безпорядък от разхвърляни документи, отчети, справочници. Изненадващото бе, че Вайсман изглеждаше не толкова зъл или проклет, колкото изтормозен, както всеки подложен на натиск чиновник. Очите му бяха обърнати към Пьоклер, но стъклата на очилата ги изкривяваха.

— Разбираш, че този превод в Нордхаузен е доброволен.

С облекчение и след двусекундна истинска любов към своя покровител, Пьоклер разбра, че играта продължава.

— Това ще бъде нещо ново за мен.

— Така ли? — Леко предизвикателно, а също и заинтригувано.

— Там е производството. Тук сме прекалено увлечени в проекто-конструкторска и развойна дейност. За нас това е по-скоро „летяща лаборатория“, а не оръжие, както доктор Тил каза веднъж…

— Липсва ли ти доктор Тил?

— Да. Той не беше в моята секция. Не го познавах добре.

— Жалко, че попадна под бомбардировката. Всички ние кръжим в една Елипса на Неопределеността, нали?

Пьоклер си позволи да погледне отрупаното бюро, достатъчно бързешком, за да бъде изтълкувано като нервност или остра реакция: „Аха-а, Вайсман, ти изглежда притежаваш твоя персонална Елипса.“

— Е, аз обикновено нямам време да се тревожа. Все пак „Мителверке“ е под земята.

— Тактическите участъци няма да бъдат под земята.

— Мислиш ли, че може да ме изпратят…

— Драги мой Пьоклер, в състояние ли е някой да предскаже къде ще бъдеш изпратен? — сви рамене Вайсман и награди Пьоклер с широка изкуствена усмивка. — Ще видим как ще се развият нещата.

Впоследствие, в Зоната, с вината му най-сетне превърната в някакво плътско-чувствено явление, боцкащо очите и мембраните му като алергия, на Пьоклер ще му се струва, че още тогава, онзи ден в кабинета на Вайсман, вече е трябвало да знае истината. Че е знаел истината със сетивата си, но е позволил всичките доказателства да бъдат препратени в друга папка и на друго място, откъдето няма да го тревожат. Знаел е всичко, но се е въздържал от единственото действие, което би могло да му донесе избавление. Трябвало е да удуши Вайсман още там на място, бръчките и гънките по тънкото гърло и адамовата ябълка да заиграят под ръцете на Пьоклер, очилата с дебели стъкла да се плъзнат надолу докато нерешителните очички се замъгляват безпомощно след техния окончателен помрачител…

Пьоклер бе помогнал със собственото си заслепление. Той знаеше за Нордхаузен и за концлагера Дора: виждаше изпосталелите от глад тела, очите на чуждестранните затворници отвеждани на работа в четири часа сутринта във вледеняващия студ и тъмнина, хилядите тътрещи крака в техните раирани униформи. И през цялото това време той бе знаел, че Илзе живее в превъзпитателен лагер. Но едва през август, — когато отпусната заповед пристигна както обикновено в ненадписания крафтхартиен плик и Пьоклер тръгна на север през сивите километри на Германия, която вече не можеше да познае, бомбардирана и обгорена, през военните села и дъжделивата виолетова пустош и най-после завари Илзе да го чака във фоайето на хотела в „Цвьолфкиндер“ със същия мрак в очите (как не го бе забелязал досега? изпълнените със сълзи и болка очни орбити), — той най-после съпостави фактите и направи съответното заключение. Месеци наред, докато баща й бе зает със своята нискоквалифицирана работа, тя е била затворница само на няколко метра от него, пребивана, може би насилвана… Ако трябва да проклина Вайсман, тогава значи трябва да проклина и себе си. Жестокостта на Вайсман бе не по-малко изобретателна от инженерните умения на Пьоклер, които представляваха Дедалова дарба позволяваща му да създаде необходимия за целта лабиринт между себе си и неудобствата от полагането на грижи за своята дъщеря. Бяха му продали комфорт, толкова много, изцяло на кредит, и понастоящем Те си удържаха неговите задължения.

В опит, малко закъснял, да бъде достъпен за болката, която би трябвало да е чувствал, сега той започна да я разпитва. Знае ли тя името на лагера? Да, Илзе потвърди — или й бе наредено да отговори — че лагерът се казва „Дора“. Вечерта, преди да тръгне за тук, тя била свидетел на обесване. Обикновено бесели вечер. Иска ли той да чуе за това? Иска ли да чуе…

Тя беше много гладна. Първите няколко дни двамата само ядяха, всичко каквото се продаваше в „Цвьолфкиндер“. В много по-малки количества от миналата година и много по-скъпо. Но анклавът от невинност продължаваше да бъде приоритетен обект, тъй че все пак имаше по нещо.

Обаче тази година децата бяха по-малко на брой. Фактически инженерът и момичето разполагаха с целия парк за тях. Виенското колело и повечето от другите атракции стояха неподвижни. Недостиг на гориво, обясни едно дете-пазач. Над главите им ревеше военната авиация. Почти всяка нощ виеха сирените и двамата гледаха как във Висмар и Любек се включват прожекторите и понякога чуваха бомбите. Какво правеше Пьоклер в тази страна на приказките, в тази лъжа? Неговата родина очакваше да бъде съкрушена между завоеватели от изток и запад: още там в Нордхаузен, докато подготвяха първите ракети за полеви изпитания, за изстрелване и осъществяване на старите като мира проектантски пророчества, истерията се бе развихрила до епични пропорции. Защо бяха пуснали в отпуск Пьоклер в такъв критичен момент? Кой друг получаваше отпуск в тези времена? И какво прави тук „Илзе“, не се ли предполагаше, че е твърде голяма вече за детски приказки? скоро напъпилите гърдички ясно личат под роклята, очите й едва ли не съвсем празни, се плъзгат без особен интерес по случайни момчета предопределени за „Фолксщурм“, по-големи момчета, които повече не проявяват интерес към нея. Те мечтаеха за заповеди, колосални експлозии и смърт, и ако я забелязваха, това бе изкосо, периферно, потайно… баща й ще я укроти… зъбките й ще гризнат дръвцето… някой ден ще имам цяло стадо такива като нея… но първо трябва да намеря моя капитан… някъде във Войната… но първо трябва да ме освободят от това местенце…

Кой мина точно тогава край тях, кое беше това стройно момче, що потрепна на пътя й, тъй русо, тъй бяло, че оставаше почти невидимо в горещата мараня захлупила „Цвьолфкиндер“? Видя ли го тя, припозна ли го като нейна втора сянка? Тя беше зачената, защото една вечер баща й бе гледал филма „Кошмар“, и бе излязъл надървен от киносалона. Похотливо запленен от ставащото на екрана, Пьоклер не бе схванал проникновения гностически символизъм на режисьора в осветителната схема за двете сенки[866], на Каин и Авел. Но Илзе, някоя Илзе, бе издържала повече от нейната киномайка, бе превъзмогнала завършека на филма, а и сенките на сенките също бяха устояли. В Зоната всичко ще се движи съгласно Древната Повеля, в светлината и пространството на каинистите: не поради някаква префинена режисьорска идея на Герхард фон Гьол, а защото Двойната Светлина винаги е присъствала там, извън всякакъв филм, и онзи хитруващ и подскачащ кинаджия беше единственият, който преди години случайно я бе забелязал и приложил, макар и без да съзнава и осмисля, тогава и сега, какво точно прожектира на тази нация опулени зяпачи… И онова лято Илзе отмина край себе си, прекалено съсредоточена върху някаква вътрешна пладнина без сенки, за да обърне внимание на линията на пресичането или да мисли за нея.

Този път Илзе и Пьоклер почти не разговаряха: най-мълчаливата им ваканция заедно. Тя вървеше замислена, свела глава, косата й закриваше лицето, загорелите й крака подритваха отпадъци, пропуснати от непопълненото звено боклукчии. В такъв период от живота ли се намираше тя или негодуваше, че й е било заповядано да прекара определено време с такъв скучен и стареещ инженер на място, което е надраснала още преди години.

— Никак не ти се ще да бъдеш тук, нали? — Седяха до някакъв силно замърсен поток и хвърляха хляб на патиците. Пьоклер имаше стомашно разстройство от ерзац-кафе и развалено месо. Главата го болеше.

— Все едно, тук или в лагера — с неотстъпчиво извърнато настрана лице. — Всъщност никъде не искам да бъда. Не ме е грижа.

— Илзе.

— Харесва ли ти тук? Искаш ли да се върнеш там, под твоята планина? Разговаряш ли с елфите, Франц?

— Не, не ми е приятно там, където съм — какво, Франц ли? — но се налага, това ми е работата…

— Да. И моята също. Работата ми е да бъда пандизчийка. Аз съм професионална затворница. Знам как да печеля снизхождение, от кого да открадна, как да доноснича, как…

Ще го каже, всеки момент ще го каже…

— Моля те, достатъчно, Илзе — този път Пьоклер се вбеси и я зашлеви силно. Стреснати от резкия плясък, патиците отведнъж завиха кръгом и с поклащане се отдалечиха. Илзе го гледаше втренчено, без сълзи, очите й обхождаха сенките в стая след стая на старата довоенна къща, където той би могъл да броди с години, да чува гласове и да открива врати и да търси себе си, своя живот, какъвто би могъл да е бил… Непоносимо бе за него равнодушието й. И тогава, почти в невъзможност да се владее, Пьоклер демонстрира своята смелост. Той излезе от играта. — Ако не искаш да се върнеш тук догодина — въпреки че на този етап „догодина“ означаваше толкова малко в Германия — няма нужда да го правиш. Ще бъде по-добре, ако не се върнеш.

Илзе веднага разбра какво бе направил той. Вдигна едно коляно, опря чело в него и се замисли.

— Ще се върна — много тихо каза тя.

— Ти ли?

— Да. Наистина.

И тогава той даде воля на бушуващите в него чувства и изгуби всякакъв контрол върху себе си. Неудържимо разтреперен се остави на вятъра на продължителното свое уединение. Заплака. Тя го хвана за ръцете. Бавно плаващите патици ги наблюдаваха. Морето изстиваше под замъгленото слънце. Някъде в града свиреше акордеон. Иззад разпадащите се митически статуи осъдени деца крещяха едно на друго. Лятото свърши.

Когато се върна в „Мителверке“ той опитваше отново и отново да проникне в лагера „Дора“ и да намери Илзе. Вайсман нямаше вече значение. Есесовските охранители всеки път биваха учтиви, съчувстващи и не пускаха никого.

Сега работата беше страшно много. Пьоклер едва успяваше да поспи час и половина-два на денонощие. Военните новини проникваха под планината само под формата на слухове и различни дефицити. Философията на снабдяването беше „триъгълна“ — три възможни различни доставчици за всяка част, в случай че някой бъде унищожен. В зависимост какво не пристига или с какво закъснение пристига, разбираш кои фабрики са били бомбардирани, кои жп линии са били прекъснати. Накрая трябваше да опитваш да произвеждаш на място много от компонентите.

Когато Пьоклер имаше време да мисли, той се сблъскваше с нарастващата загадъчност на Вайсмановото мълчание. Пьоклер правеше всичко възможно, за да го предизвика или да повика спомена за него, и в търсене на новини се впускаше в разговори с офицерите от охранителната служба на майор Форшнер. Всички те реагираха на него само като на някакъв досадник. Бяха чували слухове, че Вайсман повече не е там, а в Холандия, където ръководи собствена ракетна батарея. Енциан бе изчезнал, заедно с множество важни черни командоси. Пьоклер ставаше все по-уверен, че този път играта наистина е приключила, че войната ги е хванала всички тях, посочила е нови живот-смърт приоритети и не им оставя свободно време за измъчване на маловажни инженерчета. Той смогваше да се отпусне малко, справяше се с ежедневната работа, изчакваше края, дори си позволяваше надеждата, че хилядите лагерници от „Дора“ ще бъдат освободени скоро, и сред тях ще бъде Илзе, някоя приемлива Илзе…

Но през пролетта той видя отново Вайсман. Беше се пробудил от сън за спокоен „Цвьолфкиндер“ който същевременно е и Нордхаузен, град на самодиви произвеждащи играчки лунни ракети, а до леглото му лицето на наблюдаващия го Вайсман. Изглеждаше остарял с десет години и Пьоклер едва го позна.

— Няма много време — прошепна Вайсман. — Ела с мен.

Тръгнаха през бялата безсънна суматоха на тунелите. Вайсман вървеше бавно и сковано, двамата мълчаха. В една канцелария ги очакваха половин дузина офицери, а също и някакви хора от СС и СД[867].

— Вече получихме разрешение от началниците на твоите групи да бъдеш освободен за работа по един много специален проект — поясни Вайсман. — Това ще бъде възможно най-високата степен на секретност. Ще бъдеш разквартируван отделно, ще се храниш отделно и освен с хората, които присъстват в тази стая, няма да разговаряш с никой друг. — Всички се огледаха да видят кой е този „друг“. Тук никого не познаваха. Отново всички обърнаха погледи към Вайсман.

Той искаше в ракетата да бъде вмъкната една промяна, само една. Серийният й номер бе свален и на негово място бяха изписани пет нули. Пьоклер моментално разбра, че именно за това го е предпазвал Вайсман: ето в какво ще се състои неговата „особена съдба“. Според него заданието беше напълно безсмислено: трябваше да разработи за отсека за силовата уредба на ракетата пластмасов обтекател с определени размери и изолационни свойства. Инженерът, който проектираше силовата уредба, беше най-заетият човек в проекта, разместваше паропроводи и тръбопроводи за гориво, сменяше местата на различни възли. Никой не бе виждал новото устройство, каквото и да бе то. Според слуховете, произвеждали го някъде другаде и поради заобикалящата го висока потайност било наречено Черен Агрегат. Дори теглото му бе засекретено. Приключиха за две седмици и „изолиращото устройство“ бе изпратено на полево базиране. Пьоклер се яви обратно при своя постоянен надзорник и обичайната текуща работа продължи както преди. Повече не видя Вайсман.

Първата седмица на април, когато очакваха всяка минута американските части да пристигнат, повечето от инженерите опаковаха своите вещи, събираха адреси на колеги, вдигаха тостове за прощаване, обикаляха из пустеещите товарителни площадки. Общото настроение бе като пред дипломиране, абсолвентско. Трудно бе човек да не подсвирква „Gaudeamus igitur“[868]. Изведнъж наближаваше краят на затворения отшелнически живот.

В прашната столова млад охранител-есесовец, един от последните останали на обекта, връчи на Пьоклер плик и си тръгна, без да каже нито дума. Вътре имаше обичайната заповед за отпуск, — вече обезсмислена от предстоящата смърт на правителството — и пропуск за пътуване до „Цвьолфкиндер“. На мястото на датите някой бе написал, почти неразбираемо: „след края на военните действия“. На обратната страна, със същия почерк (на Вайсман?), бележка до Пьоклер. Освободиха я. Ще се видиш с нея там. Пьоклер разбра, че това е възнаграждението за извършената от него работа по модификацията на 00000. Колко дълго Вайсман съзнателно го е държал в изолация и неведение, само за да разполага с надежден специалист по пластмасите, на когото да може да разчита, когато му дойде времето?

В последния ден Пьоклер излезе от южния край на централните тунели. Навсякъде камиони, всички двигатели работят на празен ход, сбогуване в пролетния въздух, огряна от слънцето зеленина по високите дървета на планината. Когато Пьоклер влезе в лагера „Дора“, оберщурмбанфюрерът[869] не беше на поста си. Пьоклер не търсеше Илзе, или по-точно казано, не съвсем. Може и да бе чувствал, че най-после трябва да я потърси. Но още не бе готов за това. Не беше знаел. Да, разполагаше с данните, обаче не беше го осъзнал, със сетива или сърце…

Смрадта на лайна, мор, пот, бълвоч, плесен, пикня, диханието на „Дора“ го обгърна докато Пьоклер крачеше предпазливо из лагера, вторачен в голите трупове, които сега, при тъй близката Америка, биваха извозвани и нахвърляни на купища пред крематориумите, увисналите мъжки пениси, пръстите на краката сбрани на кичури, бели и закръглени като перли… всяко отделно лице тъй идеално, тъй характерно, устни разтеглени в смъртно ухилване, цялата безмълвна публика застигната от смисъла на шегата… и живите, подредени по десет на сламеник, немощно плачещи, кашлящи, неудачници… Всички негови вакууми и лабиринти са били обратната страна на това. Докато той бе живял и рисувал ченгелчета на хартия, това невидимо царство е съществувало непрекъснато, в тъмнината навън… през цялото време… Пьоклер повърна. Поплака малко. Стените не се разтопиха, никоя затворническа стена не се разтопява, не и от сълзи, не и от откритието, върху всеки сламеник, във всяка килия, че в края на краищата тези лица са му познати и скъпи, както и самият той, и е неспособен да ги остави да се върнат към това безмълвие… Но може ли изобщо да направи нещо за тях? Как да ги запази? Безсилието и огледалното редуване на скръб го изморяват ужасно, сърцето му блъска тежко като на галопиращ дезертьор, и почти няма изгледи той да освирепее с доброкачествен гняв, или за връщане назад…

Там, където бе най-тъмно и вонеше най-силно, Пьоклер видя лежаща жена, случайна жена. Поседя около половин час до нея и подържа костеливата й ръка. Жената дишаше. Преди да тръгне той свали златната си венчална халка, надяна я на тъничкия й пръст и сви ръката, за да не изпадне. Ако оживее, пръстенът ще стигне за няколко обеда или за одеяло, или да пренощува на закрито, или за пътя до дома…

□ □ □ □ □ □ □

Отново в Берлин и над града се разразява страховита гръмотевична буря. Маргерита е завела Слотроп в паянтова дървена къща край река Шпрее, в Руския сектор. Входът е охраняван от обгорял танк „Кьонигстигер“[870], овъглена боя, смачкани вериги откъснати от задвижващите зъбни колела, сведено надолу мъртво чудовищно 88-милиметрово оръдие сочи към сивата река, чиято обсипана с дъждовни иглички повърхност леко съска.

Вътре по наклонените покривни греди гнездят прилепи, останките от леглата миришат на плесен, голият дъсчен под е обсипан с прилепови лайна и натрошена стъклария, всички прозорци заковани с дъски, с изключение на този, през който минава кюнец, защото коминът на къщата е съборен. На стол-люлка като сиво-кафяв облак е захвърлена молескинова[871] куртка. По пода все още се различават остатъци от боя завещани от някой отдавнашен художник, сбръчкани пръски остарял пурпур, оранж, стоманено сиво, в обратна деформация на картини с неизвестно местонахождение. В далечния ъгъл виси помътняло огледало, — рамката е изрисувана от край до край с бели цветя и птици — което отразява Маргерита и Слотроп и дъжда отвън зад отворената врата. Част от тавана, отнесена при агонията на Кралския Тигър, е покрита с лекясани подгизнали картонени плакати, изобразяващи една и съща фигура с пелерина, широкопола шапка и надпис: DER FEIND HÖRT ZU[872]. От десетина пролуки капе вода.

Грета запалва газена лампа, която стопля дъждовната светлина с шепа жълто. Слотроп наклажда огън в печката докато Маргерита слиза под къщата, където, оказва се, има солиден запас от картофи. Не може да бъде! та Слотроп не е виждал картоф от месеци. Освен това има торба с лук и даже вино. Тя ги сготвя, двамата сядат и нагъват лакомо компирите. После, без каквито и да е било помощни средства или разговори се ебат, докато заспят. Но след няколко часа Слотроп се събужда и лежи и недоумява, а сега накъде.

Накъде ли? Ами да намери онзи „Киселината“ Бумер, когато дъждът спре, и да предаде на човека неговия хашиш. Но после какво? Налице е подчертано отчуждение и разграничение между Слотроп и Черния Агрегат и мистерията Ласло Джамф/„Имиполекс“. Той наистина не бе мислил за тях от доста време. Хмм, кога беше това? В деня, когато бе седял с „Киселината“ в кафенето и бе пафкал оня рифър… о, това беше онзи ден, нали? Дъждът капе, просмуква се в подовите дъски и Слотроп чувства, че обезумява. Ако в параноята има нещо утешително и даже благоговейно, съществува още и антипараноя, при която нищо с нищо не е свързано, и такова състояние само единици от нас могат да изтърпят за по-дълго. А тъкмо сега Слотроп изпитва усещането, че се плъзга в антипараноидалната част на своя цикъл, сякаш целият град около него отстъпва с отнесени покриви, уязвим, объркан, разконцентриран като него самия и между него и мокрото небе са останали само картонени образи на Слухтящия Враг.

Или съществува някаква причина, поради която Те са го сложили там, или той просто си е там. Слотроп не е сигурен дали всъщност не би предпочел да знае тази причина… Към среднощ дъждът намалява. Слотроп оставя Маргерита, за да изпълзи навън в студения град с петте килограма, като е задържал за себе си един, част от който бе щипнал Чичерин. Руски войници пеят в техните квартири. Горчивата болка от акордеонния акомпанимент продължава да ридае като фон на песните. Появяват се силно развеселени пияни и пикаят в централните канавки на павираните алеи. Кал изпълва някои улици като плът. Дупки от снаряди запълнени догоре с дъждовна вода лъщят от фенерите на нощните наряди разчистващи развалините. Потрошен стол „бидермайер“, единичен ботуш, метална рамка за очила, кучешки нашийник (очите по краищата на виещата се следа дебнат за някакъв знак, за отблясък), винена тапа, широко разперена метла, велосипед с едно липсващо колело, изхвърлени броеве от „Tägliche Rundschau“[873], халцедонова дръжка на врата боядисана много отдавна в пруско синьо, разпръснати клавиши за пиано (всичките бели, ако трябва да бъдем по-точни октава на В — или Н по германската номенклатура — нотите от сега отхвърления Локрийски лад[874]), око от някакво препарирано животно на кехлибарени и черни ивици[875]… Разпръснатата нощ. Уплашени и треперещи кучета тичат зад стените с начупени върхове като температурни диаграми на връхлетян от треска болник. Утечка на газ се вие някъде и за минута се превръща в смърт и следдъждовен аромат. Редици зеещи черни прозорци пълзят нагоре по стените на изтърбушени жилищни блокове. От пръти арматурно желязо, накъдрени като черни спагети, висят щърбави парчета бетон, цели огромни камари се полюшват зловещо над главата при най-слабия полъх на вятъра… Гладколикият Пазител на Нощта се рее зад безпристрастни очи и усмивка, бледно извит над града, и тананика своята дрезгава приспивна песен. Тъй са прекарали младежите цялата Инфлация, сами на улицата, без подслон и място, където да избягат от черните зими. Момичетата са стояли до късно по верандите или седели на пейките под светлината на лампите край реките, чакали клиенти, но младежите е трябвало да отминават, пренебрегвани, прегърбили извънмерно подпълнени рамена, парите изобщо нямаха връзка с нещо, което биха могли да купят, с увеличен обем и силно разбухнали, хартиен рак в портфейлите им… Пред бар „Чикаго“ пазят двама от потомците им, момчета с костюми „Джордж Рафт“ с няколко размера над техните, колкото и да пораснат, пак няма да ги запълнят. Единият непрекъснато кашля в неудържими предсмъртни спазми. Другият облизва устни и гледа в Слотроп. Въоръжени впедерастени хулиганчета. Когато той споменава името на „Киселината“ Бумер, двамата препречват заедно вратата, поклащайки глави.

— Вижте какво, трябва да му предам един пакет.

— Не го познаваме.

— Може ли да оставя бележка.

— Няма го тук.

Кашлящият скача напред. Слотроп се дръпва бързо, замахва рязко ветрилообразно с плаща, протяга крак и препъва момчето, което се просва на земята с яростни ругатни, целият оплетен в дългата си верижка за ключове, докато неговият другар рови под увисналото сако вероятно за нож или пистолет и Слотроп го изритва в ташаците, изкрещява „Fickt nicht mit dem Raketemensch!“[876], за да бъде запомнен тук като Самотния Рейнджър[877], и офейква в сенките, сред купчините от дъски, камънаци и пръст.

Тръгва по пътека, по която според него „Киселината“ го бе водил преди няколко дни, непрекъснато я губи, попада се в слепи лабиринти, плетеници от бодлива тел изпратени във ваканция от унищожителните майски бури, след това в бомбардирания и изровен паркинг за камиони, откъдето близо половин час не може да намери изхода, няколко хълмисти декара гума, грес, стомана и разлят бензин, парчета от камиони стърчащи към небето или към земята, съвсем като в мирновременна американска автоморга, споени в чудновати кафяви муцуни все едно от страниците на „Сетърдей Ивнинг Поуст“ с дребната разлика, че не са дружелюбни, а откровено зловещи… да те определено са от „Сетърдей Ивнинг Поуст“ наистина: това са лицата на вестителите с триъгълни шапки, които идват от дълъг път, покрай брястовете и бъркшърските легенди, пътешественици изгубени в периферията на Вечерта. Идват с послание. Но ако гледаш малко по-дълго, те се закръгляват и позаглаждат. Застиват в спокойни безсмъртни маски, които право на повърхността показват напълно цялата тяхна същност, докрай.

Отнема му час докато намери мазето на „Киселината“. Но то е празно и тъмно. Слотроп влиза, включва осветлението. Обстановката е като след полицейски обиск или гангстерска война: печатната преса е изчезнала, разхвърляни навсякъде дрехи, и при това много странни дрехи, например има плетен костюм от ракита, фактически костюм от жълта плетена ракита, с шарнири под мишниците, на лактите, колената и по очертанията на слабините… о, хмм, да, Слотроп извършва бързо претърсване тук, поглежда в обувките, всъщност не точно обувки, а стъпални ръкавици с отделни пръсти, и те не са ушити, а отлети от някаква неприятна шарена смола, от такава правят топките за кегелбан… зад изпарцаливените остатъци от тапетите, в навитите щори, сред щриховките на няколко фалшиви райхсмарки изпуснати от грабителите, и така петнайсет минути, ала не намира нищо… и през цялото време иззад своите вторачени сенки на масата го наблюдава един бял предмет. Слотроп усеща втренчения му поглед още преди да го види накрая, петсантиметрова шахматна фигура. Бял пластмасов кон — и-и-и-и чакайте, докато Слотроп установи каква точно пластмаса, нали!

Фигурата представлява конски череп: очните кухини са празни до самата му основа. В една от тях е пъхната стегнато навита цигарена хартийка със съобщение от „Киселината“. <Ракетчик! Скачачът моли да ти предам този негов символ. Пази го — той ще те разпознае по него. Аз съм на „Якобищрасе“ 12, 3-ти двор, номер 7. Като Д/4, Мен. Аз ли?> Трябва да е ясно, че Джон Дилинджър е завършвал писмата си с „Като Д/4“.[878] Това лято всички в Зоната използват същия знак в посланията си, показващ на хората какво е отношението им към някои определени неща…

„Киселината“ е приложил карта, насочваща как да стигнат до него. Значи явно трябва да се връща в Британския сектор. С недоволно пъшкане Слотроп излиза обратно в калта и ранното утро. Някъде около Бранденбургската врата отново започва да ръси дъжд. По улицата все още се търкалят раздробени от снарядите и килнати нагоре към дъждовното небе парчетии от тази врата в измъчено й грандиозно безмълвие, докато той крачи леко покрай нея, Колесницата проблясва като въглен, препускаща и неподвижна, и сега е XXX-я век и дръзкият авантюрист Ракетчик току-що е кацнал тук за обиколка из руините, следи от древноевропейски архитектурен стил, оставени върху пустинното плато…

„Якобищрасе“ и околните коптори оформящи по-голямата част от района са останали незасегнати от уличните боеве, както и вътрешната й тъмнина, зидария от сенки, която ще се запази, независимо дали слънцето изгрява или залязва. Номер 12 представлява цял квартал от жилищни блокове отпреди Инфлацията, пет-шест етажни с мансарди, пет-шест вътрешни двора влизащи един в друг — кутии за подаръци от някой любител на просташки шеги, в средата няма нищо, а само един последен хлътнал двор, от десетилетия вонящ на все същите боклуци, готвено и пикня. Ха, ха!

Слотроп пристъпва разсеяно и бавно към прохода под първия свод. Уличното осветление запраща сянката на плаща му напред в поредица от тези сводове, всеки надписан с избледняла боя: Първи Двор, Втори Двор, Трети Двор и т.н., оформени като входа на „Мителверке“, параболични, но повече като отворена уста и гърло, хрущялните стави отстъпват в очакване, изчакват с надеждата да погълнат… над устата две квадратни очи, с розово-сиви склери, отгоре го гледат втренчено черни като катран ириси… киска се, както го е правил непрестанно с години, хлипащ и потракващ смях, сякаш тежки порцеланови съдове се търкалят или блъскат под водата в мивката. Малоумен кикот, ами да, това съм просто аз, познатият голям, стар и геометричен аз, няма какво да се вълнуваш, хайде влизай… Но болката, двайсет, двайсет и пет години парализиран от болка дълбоко в това издължено гърло… стар изгнаник, безучастен, вече пристрастен към оцеляването, понася годините и устоява, очаква уязвими мухльовци като пристигналия тук Слотроп, на които да се яви и разкрие, засмян и безмълвно плачещ… боята се лющи от Лицето, обгоряло, заразено, отдавна умиращо, и как може Слотроп просто така да прекрачи в подобно шизоидно гърло? Ами защото точно това иска от него стражът, могъщото Студио, естествено: тази вечер Слотроп е актьорът в ролята на юноша: да вървят неспирно цялата нощ, — той и другите, самотните берлинчани дето излизат навън само в тези евакуационен часове, те са ненужни, излишни и няма къде да отидат, — ги е подтиквала необяснимата Тяхна потребност да бъде поддържан някакъв минимален брой население в тези жалки мрачни и прокълнати краища, определена от икономически съображения, въпреки че знае ли човек, може би и поради емоционални причини също…

„Киселината“ също е в движение, макар и вътре на закрито, дебне сънищата си. Помещението изглежда като голяма стая, тъмно и силно задимено от тютюн и марихуана, пръснати ръбести парчета натрошена мазилка там, където стените са били съборени, навсякъде по пода разхвърляни сламеници, върху един от тях двойка влюбени допушват последната спокойна цигара, на друг някой хърка… лакиран блестящ концертен роял „Бьозендорфер Империал“, на който пременена само по войнишка рубашка се е облегнала Труди, отчаяна муза с изпънати дълги голи крака.

— Густав, моля те ела да спиш, вече разсъмва.

Единственият отговор е раздразнително подрънкване на басовите струни. „Киселината“ е силно наклонен на една страна, съвсем неподвижен, като смалено и изсушено дете, чието лице е било продължително обработвано с хвърляния от прозорци на втория етаж, „първи фрикции“ извършени в полицейски участъци от женствени сержантски юмруци в ръкавици, златиста следобедна светлина над хиподрума в Карлсхорст, черна светлина излъчвана от павирани среднощни булеварди изящно набръчкани като кожа опъната върху камък, бяла светлина от атлазени рокли, пирамиди от блестящи чаши пред огледалата на бар, буквите М в шрифт сан-сериф над входовете на метростанциите сочещи с безметежен магнетизъм към небето, за да свалят стоманените ангели на възвеличението, бездушна капитулация — лице, което в съня си е ужасяващо старо, изоставено на историята на неговия град…

Очите му се отварят — за момент Слотроп е само засенчени зелени гънки, силно осветен шлем, и нивата на яркост все още са несъпоставими. После кимане с мила усмивка, всичко е наред, да, привет Ракетчико, какво става? Все пак закоравелият стар наркоман не си пада много по любезността и моментално отваря импулсивно торбата и наднича вътре, с очи като дупчици от препикано в снега, за да види какво е получил.

— Мислех, че си в затвора или нещо такова.

Зойре изважда мароканска луличка и започва да размачква дебело парче от същия този хашиш, тананикайки популярната румба:

Малко нещо от Ма-ро-ко

И съвсем мъничко шо-ко

— Е, добре, Скачачът издаде нашата операцийка с фалшивите пари. Сега сме във временна пауза, нали разбираш.

— Не разбирам. Нали сте първи приятели?

— Определено не сме. А и той се върти в по-висши орбити. — Далаверата е много сложна и е свързана с американската окупационна валута, която повече не е валидна в средиземноморския ТВД[879], а съюзническите сили тук отказват да приемат райхсмарки. Скачачът има също и проблеми с платежния баланс, а и е спекулирал на едро с лири стерлинги, и…

— Но, но тогава, хмм, къде са моите един милион марки, Емил?

„Киселината“ всмуква жълт пламък изтичащ през ръба на чашката на лулата.

— Отидоха там, където се виеха орловите нокти. — Съвсем същото, дума по дума, е отвърнал Юбилярят Джим Фиск на комисията на Американския Конгрес, която разследвала съзаклятието му с Джей Гулд да завладеят пазара на златото в 1869 година[880]. Цитатът му напомня за Бъркшър. Тъй като няма за какво повече да се захване, на Слотроп му хрумва, че „Киселината“ не може да бъде на страната на Лошите Момчета. Които и да са Те, играта Им се състои в погасяване, а не напомняне.

— Е, поне ще мога да продавам на дребно, по грам, от това, което имам — предполага Слотроп. — За окупационна валута. Тя е стабилна, нали?

— Значи не се сърдиш. Наистина ли не се сърдиш?

— Ракетчикът стои над тези неща, Емил.

— Имам изненада за теб. Мога да ти намеря Черния Агрегат, за който ме питаше.

— Ти ли?

— Скачачът. Помолих го заради теб.

— Не се занасяй с мен. Сериозно, наистина ли? Ура-а-а, това е чудесно от твоя страна. Как мога да ти се…

— Десет хиляди лири стерлинги.

Слотроп изпуска огромно кълбо дим.

— Благодаря, Емил… — И разказва на „Киселината“ как бе попаднал на Чичерин и за срещата с Мики Руни.

— Ракетчик! Космонавт! Добре дошъл на нашата девствена планета. Тук ние само искаме да бъдем донякъде оставени на мира, ясно ли е? Ако ни убиеш, не ни изяждай. Ако ще ни ядеш, не храносмилай. Нека отново да излезем от другия край, като диаманти в лайната на контрабандист…

— Слушай — Слотроп си припомня съвета, даден му много отдавна в Нордхаузен от Гели, — да е споменавал твоят приятел Скачачът, че се навърта в Свинемюнде или на някое друго подобно място?

— Това е само цената на инструмента, който търсиш, Ракет. Половината в аванс. Той каза, че на него ще му струва толкова само за да го открие.

— Значи той не знае къде е Черния Агрегат. Мамка му, та той би могъл да хване натясно всички ни, и да повишава цените, с надеждата, че някой ще бъде достатъчно глупав да му плати в аванс.

— Споразумее ли се за нещо, той обикновено го доставя. Нали не си имал неприятности с фалшивия пропуск, който ти е направил?

— М-м-да-а-а-а… — Охо. О, егати, аха-а, да, точно исках да питам за това пропускче на името на Макс Шлепциг… — Та така. — Но междувременно Труди, която е изоставила Густав на пианото, идва при Слотроп, сяда на колената му и отърква долни бузи в мъхестия чатал на панталоните му, сладичките голи крака шепнат заедно, косата се разпръсква, войнишката рубашка е полуразкопчана, а „Киселината“ в даден момент се е претърколил и, стенейки, е заспал отново. Труди и Слотроп се оттеглят на един доста отдалечен от „Бьозензорфа“ сламеник. Слотроп се отпуска назад с въздишка, сваля шлема и оставя едрата, ласкава и сочна Труди да прави каквото пожелае с него. Ставите го наболяват от дъжда и разходките из града, наполовина е упоен, Труди го целува до изумително успокоение, той се чувства като на открито пространство тук, няма облагодетелствани сетива или органи, всички участват равностойно в играта… вероятно за първи път в своя живот Слотроп е приел, че не е задължително да бъде надървен, което е още по-добре, защото това изглежда става не толкова с пениса му колкото с… о, милост, неудобно се получава, но… ами носът му всъщност се натопорчва, слузта започва да тече, дотук имаме носово надървяне и Труди сигурно го е видяла, как да не го забележи… тя приплъзва устни върху пулсиращата муцуна и забива половинметров горещ език в една от ноздрите му… той усеща всяка отделна розова вкусова брадавичка докато Труди прониква дори още по-дълбоко, отмества настрана стените на преддверието и вътреносовото окосмяване, за да настани главата, а после и раменете си и… леле! тя е наполовина вътре и преспокойно може… повдига колена, припълзява напред като се захваща с ръце и крака за космите и успява най-после да се изправи вътре в много приятно осветената голяма червена зала, където тя не може да различи стени или таван, а по-скоро постепенно избледняване, до цвета на морска раковина и пролетни оттенъци на розовото във всички посоки…

Двамата заспиват в зала изпълнена с хъркане и ниски плътни тонове от рояла, а милионите дъждовни иглички дупчат дворовете навън. Насред разгара на Злокобния Час, когато Слотроп се пробужда, Труди и Густав са в някоя друга стая и подрънкват с чаши за кафе, а около мръсния прозорец една костенуркова котка гони мухи. А Бялата Жена чака Слотроп край Шпрее. Той не е особено предразположен да тръгва. Появяват се Труди и Густав с кафе и половин цигара с марихуана, всички сядат и дърдорят.

Густав е композитор. От месеци той води яростен спор с „Киселината“ за това кой е по-добър, Бетовен или Росини. „Киселината“ е за Росини.

— Не съм чак толкова за Бетовен като личност, колкото за него като представител на германската диалектика, за включването на все повече и повече ноти в гамата, стигащо до своята най-висока степен с додекафоничната демокрация, при която всички ноти са еднакво чуваеми и слушаеми. Бетовен е един от архитектите на музикалната свобода; независимо от своята глухота той е откликнал на изискванията и потребностите на историята. Животът на Бетовен е изпълнен с трагедия и величие, докато Росини още 36-годишен се оттегля в пенсия, за да курварува и дебелее.

— И какво от това? — е обичайният отговор на „Киселината“. — А ти какво би избрал? Работата е там, — прекъсвайки традиционният негодуващ вопъл на Густав, — че Росини е приятен за слуха, благозвучен. А когато слушаш Бетовен единственото усещане е, че те напира да превземеш Полша. „Ода на радостта“, няма що! Той изобщо не е имал никакво чувство за хумор. Казвам ти, — размахва „Киселината“ костелив стар юмрук, — в щима на страничния барабан за „Крадливата Сврака“ има много повече Възвишеност, отколкото в цялата Девета симфония. При Росини истинският смисъл е в това, че влюбените винаги се събират, изолацията е преодоляна и, независимо дали ти харесва или не, такова е великото центростремително движение на Света. Любовта се случва посредством механизмите на алчността, дребнавостта и злоупотребата с власт. Всичките лайна се превръщат в злато. Стените биват пробити, балконите изкачени… слушай! — Нощ в началото на май и в ход е последната бомбардировка. Налага се „Киселината“ да крещи с все сила. — Италианката е в Алжир, Бръснарят е в порцелановата паничка за сапуна, свраката краде всичко наред де що види![881] Светът се централизира стремително…

В тишината на тази дъждовна сутрин като че ли с Германската Диалектика на Густав е свършено. По някакъв таен съобщителен музикантски канал чак от Виена го бяха информирали, че Антон Веберн[882] е убит.

— Застрелян през май от американците. Безсмислено, случайно, ако вярваш на случайности. Някакъв помощник-готвач от Северна Каролина, някакъв съвсем скорошен новобранец с 11-милиметров пищов, с който още не знаел как да борави, здравата окъснял за ІІ Световна война, ала не и за Веберн. Братът на Веберн търгувал на черния пазар и това било оправданието за нахлуването и обиска на къщата. Че кой ли не го прави? Разбираш ли изобщо, какъв мит ще произлезе от това след хиляда години? Пристигат новите варвари, за да убият Последния Европеец стоящ в далечния край на това, което е продължавало от Бах насам, разрастване на музикалното полиморфно своенравие, докато накрая всички ноти станат наистина равностойни… А накъде след Веберн? Това бе моментът на максималната свобода. Всичко трябваше да бъде разрушено. Поредният Залез на Боговете…

— Недорасъл глупак си ти! — Кикотейки се пристъпва „Киселината“, идва от Берлин, влачи калъфка от възглавница пълна с конопени съцветия, току-що пристигнали от онази Северна Африка. Изглежда ужасно: кървясали очи, подпухнали напълно обезкосмени ръце, зейнал дюкян, от който липсват половината копчета, побеляла коса и синя риза, нашарени с някаква ужасна зелена пяна. — Паднах в яма от снаряд. Хайде, по-живо, навийте по един рифър.

— Какво имаш предвид с това „недорасъл глупак“? — пита Густав.

— Имам предвид тебе и музикалните ти направления — вика „Киселината“ — Приключи ли с тия дивотии? Или да започваме da capo[883] с Карл Орф?

— Изобщо не съм мислил за това — отвръща Густав и на мига става ясно, че „Киселината“ също е чул за Веберн и по свой заобиколен начин опитва да ободри Густав.

— Какво му е лошото на Росини? — разпалено вика „Киселината“. — А?

— Уф — крещи Густав — уф, уф, Росини — и двамата отново се счепкват, — ти си една жалка антика. Защо вече никой не ходи на концерти? Мислиш, че е заради войната? Съвсем не. Ще ти кажа защо, дъртак такъв. Защото залите са пълни с хора като теб! Претъпкани! Клюмат, дремят, кимат, усмихват се, пърдят през изкуствените си ченета, покашлюват и плюят в хартиени торбички, кроят все по-хитроумни интриги около собствените си деца, и не само против своите деца, но и срещу чуждите деца също! безделничат и мързелуват на концерта, заедно с всички други такива като тях побелели дърти мошеници, и около тях се чува само изисканото съпровождащо шумолене от хъхрене, оригване, куркане на червата, почесване, примляскване, покрякване, цялата опера е претъпкана от тях чак до сектора за правостоящи, треперливо се клатушкат из пътеките между редовете, надвесват се от най-горните балкони дето са току под тавана, и знаеш ли какво слушат всички те, „Киселина“? знаеш ли? Всички те слушат Росини! Седят там и точат лиги по някаква китка лесно предвидими мелодийки, привеждат се напред опрели лакти в коленете и мърморят: „Хайде, давай Росини, поднеси ни тази високопарна претенциозна трудносмилаема фанфарна партия, време е за истински хубавите мелодии!“ Абсолютно безсрамно поведение, все едно наведнъж да изплюскаш цял буркан фъстъчено масло. Следва игривата тарантела от „Танкреди“ и те възторжено потракват с ченетата, тропат с крака и почукват с бастуните: „Аха-а, аха-а! това вече е съвсем различно нещо! Браво!“

— Това е велика мелодия — крещи в отговор „Киселината“ — Изпуши още една от тези и ще ти я изсвиря на „Бьозендорфера“.

Под акомпанимента на въпросната тарантела, всъщност наистина много приятна мелодия, от утринния дъжд изниква Магда и започва да свива цигари с марихуана за всички. Подава една на „Киселината“, да я запали. Той прекъсва изпълнението на пиано и продължително се взира в рифъра. От време на време кима, усмихнат или намръщен.

Густав е готов за подигравателни подмятания, но в действителност се оказва, че „Киселината“ е спец в капризното изкуство папиромантия — умението да предвижда бъдещето съзерцавайки начина, по който хората свиват цигари с марихуана: формата, следата оставена от слюнката, бръчиците и гънките по хартията или отсъствието им.

— Скоро ще се влюбиш — отбелязва „Киселината“ — виж ето тази линия.

— Дълга е, нали? Това означава ли…

— Дължината обикновено означава интензивност, наситеност. А не време.

— Кратко, но сладко — въздъхва Магда. — Прелестно, нали? — Приближава Труди и я прегръща. Двете заедно са като картинка на Мът и Джеф[884]. На токове Труди е с близо половин метър по-висока от Магда. Те знаят какво впечатление създават у околните, при всеки удобен случай обикалят заедно из града и опитват да се намесят, дори само за минутка, в чуждите мисли.

— Какво ще кажеш за марихуаната? — пита „Киселината“.

— Чудесна е — признава Густав. — Леко възкисела и може би с почти недоловимо загатване за землист послевкус под тялото и естествено това й придава твърде приятен вкус като цяло.

— Аз бих казал, че по-скоро е игрива — възразява „Киселината“, ако това изобщо би могло да бъде определено като несъгласие.

— Общо взето по-ароматна, в сравнение с миналогодишната реколта, нали?

— О, като за трева от Високия Атлас тя притежава собствен стил. Определено притежава вкус на ядки, плътен, дори автентично пикантен, който в повечето случаи силно наподобява онова чисто качество, преобладаващо в района на Уед-Нфис.

— Всъщност склонен съм да предполагам, че произхожда някъде от южния склон на Джебел Сархо — добавя „Киселината“. — Обърни внимание на игривостта, и на много мекото копринено и уханно-цветисто усещане, а даже и лек намек за плътност в нейната чувствена дързост…

— Не, не, не. Плътност е малко преувеличено, ето например Изумрудената от Ел Абид която получихме миналия месец, тя имаше плътност. А тази явно е по-фина и по-дискретна.

В действителност и двамата са толкова надрусани, че изобщо не знаят какво говорят и така е още по-добре, защото в този момент изкънтява ужасно блъскане по вратата, последвано от многогласен хор „стой!“ Слотроп изкрещява и хуква към прозореца, излиза на покрива, прехвърля го и по тенекиената водосточна тръба се спуска в граничещия с улицата двор. А в помещението на „Киселината“ нахлува полиция — берлинската, подкрепяна от американската военна полиция, изпълняваща в случая консултантски функции.

— Документите, моля! — ръмжи предводителят на хайката.

„Киселината“ му подава с усмивка пакет хартийки за цигари марка „Зигзаг“, току-що пристигнали от Париж. Двайсет минути по-късно, някъде в американския сектор, Слотроп отминава бавно едно кабаре — навън отпред и вътре се разтакават „кокичета“[885] с безизразни физиономии, някъде радио или грамофон свири потпури от Ървинг Бърлин[886]. Параноично сгърбен Слотроп върви по улицата, да, отекват „Бог да поживи Америка“ и-и-и „Това е армията, господин Джоунс“, т.е. еквивалентите на „Хорст Весел“[887] в неговата страна; въпреки че именно Густав е там на „Якобищрасе“ и беснее (никому няма да позволи да му се прави на Антон Веберн) срещу някакъв премигващ американски подполковник:

— Парабола! Капан! Вие там винаги сте били уязвими от простодушната германска симфонична дъга, от тоника към доминанта и отново назад към тоника. Величие! Висше общество!

— Каква тевтонка? — чуди се подполковникът. — Каква доминанта? Войната свърши, приятел. Що за приказки са това?

От мочурливите поля на Марк[888] подухва студен ситен дъжд. Руската кавалерия прекосява „Курфюрстендам“, подкарала към кланицата стадо мучащи мръсни крави с мигли поръсени с капчици дъжд. В съветския сектор момичета с пушки преметнати през покрити с вълна подскачащи гърди размахват ярко оранжеви триъгълни флагчета и регулират уличното движение. Ръмжат булдозери, камиони с усилие събарят клатещи се разнебитени стени, деца крещят възторжено при всяко влажно сгромолясване. Сребърни чайни сервизи подрънкват на пищно озеленени тераси, където капе вода, келнери с вталени черни сака въртят и свеждат глави. С пошляпване в калта преминава открита карета, двама руски офицери, целите окичени с медали, седят в компанията на техните дами с копринени рокли и огромни шапки с увиснали периферии, от които се развяват на вятъра дълги ленти. В реката патици с блестящи зелени глави плават сред оставените от другарките им ударни вълнички. Надупченият комин на Маргеритината къщурка разпръсква дим. Вътре първото, което вижда Слотроп, е летящата право към главата му обувка с висок ток. Той се отклонява навреме. Маргерита е коленичила на кревата, диша учестено, гледа го втренчено.

— Ти ме изостави.

— Имах работа. — Той рови сред затворените буркани на рафта над печката, открива сушени връхчета от детелина за чай.

— Но ти ме остави съвсем сама. — Косата й се вие като сиво-черен облак около лицето. Измъчват я незнайни вътрешни ветрове.

— Само за малко. Искаш ли чай? — Тръгва навън с празно канче.

— Как „за малко“? За Бога, не знаеш ли какво е да бъдеш сам?

— И още как! — Загребва дъждовна вода от варела до вратата. Маргерита лежи и трепери с безпомощно разкривено лице. Слотроп оставя канчето на печката, да заври водата. — Беше заспала много дълбоко. Тук не е ли безопасно? Това ли имаш предвид?

— Безопасно. — Ужасяващ смях, който му е неприятен. Водата започва да шуми. — Имаш ли представа какво правиха с мен? Какво трупаха на гърдите ми? Как ме обиждаха, с какви имена ме наричаха?

— Кой, Грета?

— Събудих се, когато ти излезе. Повиках те, но ти не се върна. Щом се увериха, че си тръгнал, те влязоха…

— Защо не опита останеш будна.

— Аз бях будна! — Включено, слънцето нахлува. Тя извръща лице от рязката светлина.

Докато Слотроп приготвя чая, тя седи в леглото, проклина го на италиански и немски с пресекващ се глас. Той й подава чаша. Грета я избива от ръката му.

— Слушай, успокой се, става ли? — Той сяда до нея и подухва чая си. Отказаната от нея чаша лежи килната на пода. Тъмното петно изпуска пара в дъските. Някъде далеч се надига и разсейва детелина: призрак… След малко тя хваща ръката му.

— Извинявай, че те оставих сама.

Тя се разплаква.

И плаче цял ден. Слотроп заспива, от време на време се буди от нейните хлипания и непрекъснато я усеща, неизменно в контакт, някоя част от нея, някоя част от него… В един сън от настоящото време, баща му бе дошъл да го намери. Слотроп бродеше по залез-слънце по брега на Мънгаханок, близо до една разпадаща се стара хартиена фабрика, изоставена още в края на миналия век. Силует на излитаща чапла на сияйния и вече потъмняващ оранжев фон. „Синко, — рушаща се кула от думи все пада и пада върху тях, — президентът умря преди три месеца“. Тайрън стои и хока баща си. „Защо не ми каза? Папа, аз го обичах. А ти само искаше да ме продадеш на СИ Фарбениндустри. Ти ме продаде.“ Очите на стария се насълзяват. „О, синко…“ опитва да го хване за ръката. Ала небето е притъмняло, чаплата е отлетяла, празният скелет на фабриката и тъмното пълноводие на реката говорят време е да тръгваш… а после и баща му също поема по пътя, не успяват да се сбогуват, въпреки че лицето на баща му, на Бродерик, който го бе продал, остава още дълго след пробуждането и тъгата, която донесе в него, глупавото кресливо момче Слотроп. Маргерита се привежда над него, маха с връхчетата на ноктите сълзите от лицето му. Ноктите са много остри и спират често, когато доближават очите му.

— Страхувам се — шепне тя. — От всичко. Лицето ми в огледалото… когато бях дете ми казваха да не гледам често в огледалото, защото там зад стъклото ще видя Дявола… и… — обръща се към разкрасеното с бели цветя огледало зад тях — трябва да го покрием, моля те, защо да не го покрием?… точно там те… особено нощем…

— Спокойно — Той прави движение, за да се притисне колкото може по-плътно до нея. Прегръща я. Маргерита я тресе и то силно, може би неконтролируемо: след малко и Слотроп започва да трепери, едновременно с нея — Успокой се, моля те — Каквото и да я е завладяло, то жадува допир, да бъде докосвано и да пие ненаситно от това докосване.

Тази дълбочина го плаши. Той се чувства отговорен за нейната безопасност, а и нерядко, че е попаднал в капан. Отначало двамата прекарват заедно цели дни наред, докато Слотроп трябва да излезе, за да продава марихуана или да търси храна. Спи малко. Установява, че лъже автоматично: „Всичко е наред“, „Няма за какво да се безпокоиш“. Понякога смогва да остане сам край реката, да лови риба с въженце и фиба на Грета. Успява да хване една риба на ден, а ако има късмет — две. Сега последната възможност и последната надежда на всички остават тези глупави риби или каквото и да е що плава в берлинските води. Когато Грета плаче насън по-дълго отколкото той е в състояние да слуша, налага се да я буди. Двамата опитват да разговарят или да се ебат, въпреки че Слотроп все по-рядко е в настроение и това още повече я дразни, защото й се струва, че той я отблъсква, което е чистата истина. Бичуването като че ли я успокоява и го освобождава от угризения на съвестта. Понякога е прекалено уморен дори за това. Грета непрекъснато го предизвиква. Една вечер той слага пред нея печена риба, лъчеперка с нездрава жълта окраска и явен мозъчен дефект. Тя не може да яде, ще й се догади.

— Трябва да ядеш.

Тя върти глава, наляво, после надясно.

— Баси майката, ’ква мъка! виж ’кво шундрафело, ти не си единствената изстрадала… напоследък да си била там навън?

— Разбира се. Аз все забравям колко много си бил тормозен.

— Е’гати, много сте щури германците, всички мислите, че целият свят е против вас.

— Изобщо не съм германка — току-що си е припомнила. — Аз съм ломбардка.

— Почти същото е, скъпа.

Тя изсъсква с раздути ноздри, грабва масичката, запраща я настрана, разхвърчават се прибори, чинии, рибата шляпва на стената, откъдето започва да капе долу на дъските, явно няма късмет дори и в смъртта. Двамата седят на техните твърди столове с прави облегалки и между тях има метър и половина опасно празно пространство. Навън е топлото романтично лято на ’45 година, и независимо от капитулацията, все още тържествува културата на смъртта: в отсъствието на кой знае какви особени страсти и любов към каквото и да е, „престъплението от любов“ както се изразяваше Баба му, бе превърнато в предпочитано средство за разрешаване на междуличностни разногласия.

— Почисти.

Грета изчопля от горните си зъби бледо парченце отхапан нокът и прихва, с типичния за нея очарователен смях. Разтреперан Слотроп тъкмо е готов да каже: „Представа нямаш колко близо си до…“ когато случайно забелязва изражението й. Тя, разбира се, има представа, и още как.

— Добре тогава, добре. — Той ровичка из стаята и мята напосоки бельото й, докато най-после намира черния колан, който търси. Металните закопчалки на жартиерите оставят малки тъмни извити надигнати белези върху избледняващи синини от по-раншни натъртвания. Налага се да я разкървави, преди тя да почисти захвърлената риба. След като избърсва всичко, Маргерита коленичи и целува ботушите му. Не точно желаният от нея сценарий, но почти, скъпа.

С всеки изминал ден по-близо до… и той наистина е уплашен. Никога не е виждал подобно нещо. Когато Слотроп отива в града, тя го моли да я върже с чорапите й за стълбците на кревата, с разперени ръце и крака като звезда. Понякога тя излиза и я няма с дни, връща се у дома и с надеждата да предизвика някакъв расово-сексуален отклик, нещо леко ексцентрично и по-различно, му разказва за военни полицаи-негри, които са я били с палки, ебали в гъза и колко много й е харесало…

Болестта на Маргерита, независимо каква е тя, прихваща и Слотроп. Навън сред развалините сега той вижда тъмнина, прозираща иззад краищата на всички счупени контури. Черните гълъби на светлината гнездят в косата на Маргерита. Той ще гледа тебеширените си ръце и тъмнина ще се стича и скача по крайчетата на всеки пръст. В небето над „Александерплац“ е виждал ГПЗНР-мандалата на полковник Енциан, а също и неколкократно се бе припознавал в случайно срещнати „кокичета“ вземайки ги за Чичерин. Една вечер през мъглата закриваща фасадата на „Титания Паласт“[889] успя да разчете аления неонов надпис ДА ПУКНЕШ, СЛОТРОП. Веднъж в неделя, на Ванзее, докато армада платноходки, всичките търпеливо, призрачно еднообразно наклонени срещу вятъра се плъзгаха безконечно край отсрещния бряг, тълпа деца с войнишки шапки направени от стари военни карти бяха замислили да удавят Слотроп и да го принесат в жертва. Успя да се отърве едва след като промърмори три пъти Hauptstufe[890].

Къщичката до реката всъщност е оградено място и изпълнява ролята на ресорно окачване за деня и лошото време, и до късна вечер допуска само леки колебания на светлина и топлина, които от сутрин до обедната кулминация се повтарят отново, но вече омекотени до нежно полюшване от земетръсния ден навън.

Когато чува стрелбата от все по-отдалечените улици, Грета си припомня звукозаписните студиа от началото на нейната кинокариера и възприема експлозиите като реплики за титаничните снимачни площадки от сънищата й, които постепенно се задръстват от хиляди статисти: кротки и смирени, подкарвани от изстрели, те се надигат и отпускат, подредени във формации съответстващи на Режисьорските представи за картинна образност — река от гримирани в жълто лица с бели устни, поради ограничената светочувствителност на тогавашната филмова лента, потни жълти преселения, заснемани отново и отново, бягат от нищо, спасяват никъде…

Сега е ранна сутрин. Дъхът на Слотроп белее във въздуха. Сънувал е и току-що се е пробудил. Част І от една поема, с гравюри на дърво илюстриращи текста: жена присъства на киноложко изложение, което същевременно е по някакъв начин и осеменителен сеанс. Тя е довела нейната кучка-пекинез с отвратително милото име Мимси или Гу-Гу или нещо такова, за да бъде обслужена. Прекарва си приятно времето в градинска обстановка с други буржоазни дами като нея, когато от близкото заграждение чува как нейната кучка се празни. Страстният вопъл продължава още и още, много по-дълго отколкото изглежда е прилично и тя внезапно осъзнава, че това е нейният глас, този нескончаем вой на кучешко удоволствие. Останалите жени изискано и учтиво се преструват, че не забелязват и не чуват. Тя се срамува, но е безпомощна, подтиквана от нуждата да излезе и да намери животни от други видове, с които да се ебе. Прави минет на един пъстър безпризорен мелез, опитал преди това да я възседне насред улицата. На някакво голо поле близо до ограда от бодлива тел, зимни огньове отвъд облаците, един висок жребец я заставя еа коленичи покорно и да целува копитата му. Котараци и норки, хиени и зайци я ебат, загубени вечер в горите и до един водопой в пустинята.

Когато започва ІІ част, тя е разбрала, че е бременна. Съпругът й, добродушен глупав продавач на мрежести врати, сключва с нея споразумение: нейното обещание изобщо не е споменато, но в замяна след десет месеца той трябва да я заведе там, където тя иска. И съответно малко преди изтичането на тези десет месеца, той е насред реката, американска река, в гребна лодка, натиска веслата, вози жена си на пътешествие. Основният цвят в тази част е виолетовият.

Част ІІІ я заварва на речното дъно. Удавена. Но утробата й е изпълнена с всевъзможни форми на живот. „Използвайки я в качеството й на русалка“ (строфа 7) те я транспортират надолу през тези зелени речни глъбини. „Отново злочестина и неволя./ Възрастният Скуалидоци, орачът на глъбините,/ Привършва сеитбата за деня/ Съзира синьо-зеления й корем сред водораслите“ (строфи 10–13), и я издърпва нагоре. Той е класически брадат Нептун с безметежно старческо лице. От тялото й сега руква поток от различни твари, октоподи, северни елени, кенгурута, „Кой може да опише всичкия живот/ Що напусна утробата й в онзи ден?“ Скуалидоци успява да зърне само мимоходом този удивителен порой, докато я изнася на повърхността. Това е спокойно и слънчево зелено езеро или рибарник, с брегове засенчени от върби и обрасли с трева. Насекоми бръмчат и жужат. Сега основният цвят е зелен. „И когато изплува на слънцето/ Тялото й намери съня във водата/ И в летните глъбини/ Тварите се разотидоха / Всяка от тях при своята любов/ В разгара на следобеда / А реката течеше спокойно…“

Този сън не го оставя на мира. Слотроп нанизва стръв на кукичката, кляка на брега, хвърля въдицата в Шпрее. След малко запалва войнишка цигара и дълго остава неподвижен, докато мъглата пълзи бавно през крайречните къщи, някъде високо горе невидими бучат самолетите, а кучетата потичват и лаят из задните улици.

□ □ □ □ □ □ □

Опразнен от хора, интериорът е стоманено сив. Когато е пълен, той е зелен, успокоително отровно зелен. Слънцето влиза през илюминаторите на по-високите надстройки („Безцеремонният“ прави крен с постоянен ъгъл от 23° 27’), а по-ниско разположените помещения са обзаведени със стоманени мивки. В края на всяка тоалетна има кътчета за кафе и ръчно задвижвани кинематоскопи, прожектиращи еротични сценки. На апаратите предназначени за войниците, заснетите жени са по-възрастни, не толкова ефектни и съвсем не изглеждат като тевтонки. Истински надарените и расово по-златисти екземпляри се полагат на офицерите, естествено. Нацистки фанатизъм в действие.

Безцеремонният представлява резултат от друг вид фанатизъм, типичен за специалистите. Този морски съд е Клозетен Кораб, триумф на германската мания за подразделяне. „Ако домът е от органичен произход“, — твърдяха хитрите ранни апологети на Клозетния Кораб, — „и семейството живее в къщата, семейството също има органичен произход, домът е външен видим знак, нали разбирате“, — зад техните тъмни очила и под сивите им съвсем къси подстрижки „четка“, без да вярват на нито една своя дума, младеещи и все още неузрели за параноя Макиавелиевци, — „и ако тоалетната е част от къщата, значи къщата е органична, тоест натурална! ха, ха“, — пеят, гълчат, сочат към едрия белолик инженер, със сресана на път по средата и зализана назад руса коса, който се черви забил поглед в колената, сред озъбените добродушни усмивки на своите колеги-технолози, защото насмалко не бил забравил този довод (самият Алберт Шпеер в сив костюм с тебеширени петна по ръкавите стои най-отзад облегнат на стената с ръце на хълбоците, изглежда досущ като американския актьор от каубойски филми Хенри Фонда и вече е забравил, че къщата е органична, и никой не сочи към него, ЧНСП[891]). — „За германския военноморски флот Клозетният Кораб съответства на тоалетната в къщата. Защото флотът е органичен, всички знаем това, ха, ха!“ — [смях, Всеобщ или може би Почтителен]. Безцеремонният бил гласен за флагман на цяла ескадра Клозетни Кораби. Но квотите за стомана бяха напълно отклонени от флота, в полза на програмата за ракетата А4. Изглежда необичайно, ала не забравяйте, че Ракетният Комитет по онова време вече бе оглавяван от Дегенколб[892], който разполагаше с властта и желанието без никакви затруднения да пренебрегва разграниченията между различните родове войски. Тъй че, уважаеми колекционери на стари военни кораби, „Безцеремонният“ е единствен по рода си и уникален и ако играете на пазара, добре ще е да побързате, защото от „ДИ“[893] вече идваха на сгледа. Добре че болшевиките не успяха да се вредят, нали, Чарлс? А Чарлс междувременно води в клипборда си на пръв поглед старателни бележки, но в действителност записва своите наблюдения на разиграващата се сцена, като например: Всички ме гледат, или Лейтенант Ринсо замисля да ме убие, и разбира се изпитаното и безотказно Той също е един от тях и някоя вечер ще му видя сметката, а Стив, колегата на Чарлс, вече е забравил за руснаците, прекратил е проучването на един изравнителен вентил и се вторачва в този Чарлс, не може човек сам да избира проучвателния екип, не и ако току-що е излязъл от гимназията, и ето ме тук на гъза на географията, момче за всичко и прислужник на този… що за птица е той, педераст ли е? А какво съм аз, тогава? Какво иска „ДИ“ да бъда аз? Не е ли това някакъв неопределен вид фирмено наказание, или дори, мили Боже, вечно изгнание? Аз съм кадрови служител, те могат да ме забутат тук за 20 години и никой да не разбере и само ще ме отписват като режийни разноски. Шийла! Как да кажа на Шийла? Ние сме сгодени. Ето снимката й (коса накъдрена като ситни морски вълни, спуска се надолу а ла Рита Хейуърт, очи, които, ако снимката е цветна, ще имат жълти клепачи с розови ръбчета, и уста като хлебче за хотдог върху рекламно табло). Заведох я на Бъф-фълоу Баю[894]

Да полудуваме малко решихме,

Големият стар речен комар и аз

Да видиш само какво направи!

Напъха си главата

на момичето под полата.

Ухили се и после

Нещата загрубяха на Бъфълоу Баю

Задръж малко, ах ти, стар речен комар,

А така, хайде сега! Ята, ята, та, та, та

Да полудуваме малко решихме,

Хайде сега всички!

О, нали знаеш, когато си младо и здраво и примерно посещаващо църквата момче, сигурно е много прискърбно внезапно да бъдеш нападнат от рой такива тексаски комари, това може да те върне с 20 години назад. [А „всички“ в случая означава Клозетен Кораб пълен с весели жизнерадостни младоци от Скенектеди, които, — нагласени с очила с рогови рамки и високи войнишки обувки, — припяват на този речитатив]. Ами че тук обикалят точно такива като теб момчета, може и да си видял някое от тях на улицата и да не си му обърнал внимание, мозъкът му е като на невръстно дете, само защото им е паднал на комарите и те са извършили тяхната гнусна пакост. А ние зарязахме инсектицидите и-и-и бомбардирахме речните ръкави с цитронела и какво? нищо. Те се размножават по-бързо отколкото ние успяваме да ги трепем и ще си подвием опашките и ще ги оставим да си живуркат там около Бъфълоу Баю, където гаджето ми Шийла ще-не ще трябва да гледа отвратителното поведение на тия… гадинки, нима ще им позволим дори просто да съществуват?

…_И_

Нещата загрубяха на Бъфълоу Баю

Задръж малко, ах ти, стар речен комар,

Егати, егати…

Задръж малко, ах ти, стар речен комар!

Абе, просто да се чудиш кой от тия двамата е по-шантав параноик. Стив определено е предостатъчно нагъл да злослови по такъв начин за Чарлс. Измежду веселите надписи, оставени от гостуващите математици:

нещо от тоя сорт, навират се там, обикалят сега из тясното и извито като наденица отходно място, младежи/старчоци двама на брой, стъпките им заглъхват и вече не звънят по наклонената стоманена палуба, силуетите им стават все по-прозрачни, докато вече съвсем не се виждат. Само празното помещение тук, S-образните спици на еротичните кинематоскопи, а успоредните редици огледала се отразяват една друга, кадър след кадър, отново по крива с много голям радиус. Тази отсечка от кривата е смятана до самия й край за част от пространството на „Безцеремонният“. С други думи доста голям кораб, който плава със собствено право на преминаване. „Моралният дух на екипажа“ — шепнеха лисиците на съвещанията в Министерството — „разни моряшки суеверия. Огледала на връх полунощ. Наясно сме с това нали?“

Офицерските тоалетни на свой ред са тапицирани с червено кадифе. Декорът съответства на предписанията на Ръководството за безопасност от 1930-те. Тоест, стените са изцяло окичени с фотографити, снимки от Ужасяващи Катастрофи и Злополуки в Историята на Германския Военноморски Флот. Сблъсъци на кораби, експлозии на корабни муниционни складове, потопяване на подводници, напълно подходяща обстановка за офицер, който опитва да се пребори със запека. Лисиците явно са били доста заети. Командващите офицери получават цели апартаменти, личен душ или вградена в пода вана, маникюристка (предимно доброволки от СНД[895]), сауна, кушетка за масаж. Обаче за компенсация всички прегради и тавани са облепени с огромни фотографии на Хитлер като участник в различни забавни игри. А тоалетната хартия! Тя е покрита, квадрат след квадрат, с карикатури на Чърчил, Айзенхауер, Рузвелт, Чан Кай Ши, а винаги на разположение има даже и специален щабен карикатурист, който за постоянно търсещите нещо по-необичайно ценители, може по поръчка да прави илюстрации върху бели листове. От радиокабината предаваха по високоговорителите откъси от произведенията на Вагнер и Хуго Волф[896]. Цигарите бяха безплатни. Хубав беше животът на борда на Клозетния Кораб „Безцеремонният“, когато той курсираше между Свинемюнде и Хелголанд[897], вредом, където имаше нужда от него, камуфлиран в оттенъците на сивото в стил „начало на века“ с несиметрични ъгли образувани от рязко контрастиращи зигзаговидни диагонални ивици, които връхлитат към теб от средата на корпуса така, че не можеш да определиш в каква посока плава той. Екипажът на кораба живее в единични каюти, всеки човек притежава свой ключ и гардероб, преградите са украсени с библиотечни рафтове и плакатни снимки на момичета… а има даже и едностранни огледала така, че да седиш на спокойствие, с пишка увиснала към леденостудената морска вода в легена, да слушаш Народния Радиоприемник VE-301 и да наблюдаваш отминаващия следобед, забързаното потропване на краката и шума от разговорите, играта на карти в груповите тоалетни, търгаши покачени на тронове от истински порцелан да приемат посетители, някои от тях строени в колона проточена чак извън отсека (кротки, тихи и делови опашки, като в банка), клозетни юристи дават съвети, влизат/излизат всевъзможни посетители, подводничарите се свиват прегърбени и ежесекундно гледат с нервни тикове в тавана, моряците от разрушителите лудеят край улеите (гигантски улеи! по протежение на цялата напречна подпалубна греда на кораба, даже, според легендата, стигащи чак до огледалното пространство, достатъчно големи, за да се наместят над тях 40–50 хемороидни гъзове един до друг, докато отдолу бучи неспирна река от бързо струяща солена вода), любимото им развлечение е застанали над горната част на течението да палят стиски тоалетна хартия и да хвърлят пламтящите жълти топки във водата и злорадо се кискат, докато един след друг клечащите скачат с вопли от дупките, хванати за опърлените гъзове и вдишват вонята на изгоряло срамно окосмяване. А и самият екипаж на „Безцеремонният“ не пропуска от време на време да подхвърля груби шеги. Незабравимо ще остане как в 1943 година в разгара на Птомаиновата Епидемия[898], корабните монтьори Хьопман и Кройс включили отходния тръбопровод към вентилацията система на каютата на старши помощник-командира. Той, като стар и опитен Клозетнокорабен служител, само се изсмял добродушно на остроумната лудория и преместил Хьопман и Кройс на един ледоразбивач, където тази двойка Лайнотехнически механици започнала да издига из цялата Арктика ледено-снежни монолити, смътно напомнящи по форма големи лайна. От време на време върху дрейфуващи на юг ледени късове се появява някой от тях в цялото си призрачно величие и предизвиква всеобщо възхищение.

Готин кораб, готин екипаж, Весела Коледа и да се залавяме за работа. Хорст Ахтфаден, бивш служител на „Elektromechanische Werke“[899] в Карлсхаген (още едно официално име на изпитвателната станция в Пенемюнде), изобщо няма никакво време за военноморска носталгия. Преследван от научнотехнически шпиони от три-четири държави, той бе извадил злощастния късмет да бъде избран от Черната Команда, която, доколкото му бе известно, сега представляваше отделна самостоятелна държава. Бяха го въдворили в „Главата на Вожда“. Откакто го бяха интернирали тук, Хорст Ахтфаден бе гледал сластолюбивата Герда и нейната Кожена Боа да изпълняват един и същи номер 178 пъти (бе задръстил касичката и намерил начин да мине без нея) и тръпката бе угаснала. Какво искат те? Защо са завзели един изоставен кораб насред Килския канал?[900] И защо британците бездействат по този въпрос?

А ти погледни от малко по-различен ъгъл на положението, Ахтфаден. Този Клозетен Кораб представлява всичко на всичко една аеродинамична тръба. Ако тензорният анализ[901] улеснява измерването на турбулентността, значи би следвало да е приложим и при изучаването на историята. Би трябвало да съществуват точки на пресичане на орбитите, критични точки… би трябвало да има свръхпроизводни на буйния неутолимо пълноструен поток, подлежащи на приравняване към нулата и тези критични точки да бъдат намерени… 1904 година е била една такава точка… в 1904 година адмирал Рождественски преплава със своя флот половината океан, за да разкъса обсадата на Порт Артур, благодарение на което на този свят се появява твоят настоящ поробител Енциан, това е годината, когато немците почти унищожават хереросите, внушила на Енциан някои странни идеи за оцеляване, годината, когато хората от Американското Управление за Контрол на Храните и Медикаментите постановяват отстраняването на кокаина от кока-колата, дало ни едно алкохолизирано и жадуващо смъртта поколение на янки, идеално екипирани за водене на ІІ Световна война, годината, когато Лудвиг Прандъл представя теорията за граничния слой[902], дала тласък на развитието на аеродинамиката в резултат от което ти се появяваш тук, точно сега. 1904 година, Ахтфаден. Ха, ха! Ето това е една шега, много по-смешна от всякакви опърлени задници. И е полезна за теб. Не става да плаваш срещу течението, във всеки случай не и при сегашното разпределение, можеш само да го прономероваш и да страдаш, приятелю Хорст. Или, ако съумееш да се откъснеш от Герда и нейната кожена боа, ето ти една идея — за себе си открий коефициент без измерение. Нали помниш, че се намираш в аеродинамична тръба? Ти си специалист по аеродинамика. Тъй че…

Коефициенти, да, да… неутешимият Ахтфаден се друсва на алената тоалетна в самия край на редицата. Той разбира от коефициенти. Някога в Аахен той и колегите му прекарваха известно време в предната наблюдателница: изглед към страната на варварите през прозорчето на Херман и Визелсбергер[903]. Ужасяващи компресии, ромбовидни сенки се извиват като змии. Затягащото приспособление често се оказваше по-голямо от самия модел — просто необходимостта да бъде измерено нещо пречеше на наблюдението. Точно това би трябвало да бъде насочващото указание. По онова време никой не пишеше за свръхзвуковата струя. Тя бе окръжена от митове и неподправен примитивен ужас. Професор Вагнер[904] от Дармщат предсказваше, че при скорости над 5 Маха въздухът ще се втечни. И ако честотите на надлъжното люлеене и на бордовото клатене се изравнят, резонансът ще предизвика много силни вибрации на ракетата. Тя ще започне да се усуква спираловидно, докато се самоунищожи. Наричахме го „лунно движение“. А спираловидните инверсионни следи ги бяхме кръстили „Тирбушони“. Това бе от ужас. Раираните сенки танцуваха. В Пенемюнде подлаганият на изпитания участък беше с размери 40×40 см, горе-долу колкото страница от вестник-таблоид. „Те отправят молитви не само за насъщния хляб — бе казал Щреземан[905] — но и за насъщната илюзия“. А ние, наблюдаващите през дебелото стъкло, имахме нашия Ежедневен Насъщен Душевен Потрес — единственият вестник, който повечето от нас четяха.

Ти встъпваш в длъжност — току-що си дошъл тук, в сърцето, в самия център на Пенемюнде, хей, как се развличате вие тука? Помъкнал твоя провинциален куфар с няколко ризи, екземпляр от Handbuch[906], а може би и от Lehrbuch der Ballistik[907] на Кранц. Наизустил си Акерет, Буземан, фон Карман и Мур, някои доклади от „Конгреса Волта“[908]. Но ужасът ще остане. Това е по-бързо от звука, от думите, които тя изговаряше от другия край на тъй слънчевата стая, по-бързо от джазбанда по радиото, когато не можеш да заспиш, по-бързо от дрезгавите „хайл“ долитащи измежду пребледнелите изобретатели и пълните с администратори галерии на горния етаж… Гомерийците[909] подсвиркват от високите проломи (страховити водопади, урви и подсвирквания през бездната право надолу към миниатюрното селце, лежащо с векове и километри по-ниско…), а ти оставаш след другите сам на кърмата на ВПС[910] кораба, далеч от първомайските танци около украсения с цветя стълб на бялата палуба, от пълните с бира и песни загорели тела, от прикритите с плажни костюми шкембета, и от планините около Чипуда до теб долита староиспански, който се изразява в подсвирквания, а не с говор… Гомера е последното парче земя докоснато от Колумб преди Америка. Чувал ли ги е и той също, в онази последна нощ? Имало ли е някакво послание за него в словата им? Или предупреждение? Успял ли е да разбере тези далновидни козари в мрака, сред канарския джел и мириката, придобили мъртвешки зелена окраска от багрите на последния европейски залез?

Тъй като в аеродинамиката първоначално всичко е само на хартия, тази дисциплина използва безразмерни коефициенти, съотношения на едно към друго: сантиметри, грамове и секунди, елегантно взаимоунищожаващи се отгоре и отдолу. Което позволява използването на модели, организирането на въздушния поток така, че да измерваме интересуващите ни показатели и подреждането на резултатите от изпитанията в аеродинамичната тръба по възходяща линия чак до действителността, избягвайки сблъсъка с прекалено много неизвестни величини, защото тези коефициенти са приложими за всички размери. По традиция те биват наричани в чест на определени личности — Рейнолдс, Прандъл, Пекле, Нуселт, Мах[911] — и тук възниква въпросът, защо да няма и число на Ахфаден? Какви са шансовете за такова признание?

Много слаби. Параметрите се развъждат като крайезерни комари, по-бързо отколкото той може да ги изтреби. Глад, компромиси, пари, параноя, памет, удобство, усещане за вина. Все пак при Ахфаден чувството за вина е със знак минус, макар и в Зоната да е усилено търсена и предлагана стока. Скоро лентяйстващи емигранти-хрантутници от целия свят ще плъпнат из Хайделберг на специализация по усещане за вина. Барове и ресторанти ще предлагат храна и напитки специално за ентусиасти на усещането за вина. Концлагери ще бъдат превръщани в туристически атракции, ще нахлуват тълпи окичени с фотоапарати чужденци, гъделичкани и треперещи от чувство за вина. За съжаление тук не е подходящо място за Ахфаден, който свива рамена към всички свои отражения в разпрострените по левия и десен борд огледала — той бе работил по ракетата само дотогава, когато въздухът стана толкова разреден, че вече нямаше значение. А какви ги е вършила после ракетата, това изобщо не бе негова отговорност. Питайте Вайхенщелер, питайте Флаум и Фибел, които се занимаваха с връщането на ракетата в атмосферата. Питайте хората от отдел Насочване, те я насочваха натам, накъдето тя летеше…

— Не ти ли се струва леко маниакално да раздробяваш профила на полета на сегменти на отговорност? — изрича го високо на глас, обърнат към всички Ахфаденови лица и гърбове. — Беше полукуршум, полустрела. Изискването не беше наше, а нейно, на ракетата. Това е. Може да си използвал пушка, радио, пишеща машина. Някои пишещи машини в Уайтхол и Пентагона са убили повече цивилни, отколкото нашата мъничка А4 би могла се надява, че ще успее. Ти си или абсолютно сам, на четири очи насаме с твоята собствена смърт, или замесен в по-сериозно начинание и причастен към чуждата смърт. Не сме ли едно, всички ние? Какво избираш? — това вече е Фарингер, провира се с решително бръмчене през филтрите на паметта, — малката количка или голямата? — лудият Фарингер, единственият от Пенемюндския клуб, който отказа да носи прикачена на лентата на шапката си специалната значка с фазаново перо, защото не можеше да си наложи да убива, когото вечер често го виждаха да седи в поза лотос вторачен в залязващото слънце, а също и първият човек от Пенемюнде да падне в ръцете на СС, един следобед го отведоха в мъглата, лабораторната му престилка се развяваше като бяло знаме, след малко затъмнена от черните униформи, кожа и метал на охраняващите го. Остави няколко благовонни пръчици, екземпляр от Chinesische Blatter fìir Wissenschaft und Kunst[912], снимки на съпруга и деца, за чието съществуване никой не бе знаел… какво бе Пенемюнде? негова планина, негова килия, негов пост? Беше ли намерил той своя път без угризения на съвестта и чувство за вина, модерна вина?

— Atmen… atmen *… означава не само дишам, но и Божията душа, Божието дихание… — доколкото помни Ахтфаден, това е един от малкото на брой пъти, когато са разговаряли насаме, пряко — atmen е автентичен истински арийски глагол. А сега ми обясня за скоростта на реактивната струя.

— Какво искаш да знаеш? 1981 метра в секунда.

— Кажи ми как се променя.

— Остава почти постоянна в продължение на цялото изгаряне.

— Но все пак относителната скорост на въздуха се променя драстично, нали? От нула до Мах 6. Не можеш ли да разбереш какво става?

— Не, Фарингер.

— Ракетата създава своя собствена много силна въздушна струя… Без ракета и атмосфера няма въздушна струя… но в дифузера, дихание… яростно и пламтящо… непрекъснато струи с една и съща неизменна скорост… наистина ли не разбираш?

Безсмислици някакви. Или пък е непонятен за Ахтфаден коан[913], съвършената абстрактна главоблъсканица, която би могла да го изведе до някакъв миг на прозрение… почти толкова прекрасен както:

— Какво лети?

— Los![914]

Извиращите от Васеркрупе реки Улстер и Хакне криволичат в различни картографски форми, зелени долини и планини, а от четиримата оставени от него да събират белите амортизационни шнурове, само един гледа нагоре засенчил с длан очите си — Берт Фибел? но от тази наблюдателна позиция има ли някакво значение името? Ахтфаден тръгва да търси гръмотевичната буря, — отдолу и през трясъка на мълниите звучи в маршов такт в главата му — която скоро връхлита сивите скали вдясно, зигзагите на светкавиците блъскат до синьо всички планини, светлина изпълва за малко пилотската кабина… на самия край. Точно тук, на границата, въздухът ще се издигне. Следваш края на бурята, вече с други сетива, усещането за полет, което е разположено навсякъде и никъде, изпълва всичките ти нерви… докато оставаш винаги точно на края между прекрасните низини и безумието на Донар[915], то няма да ти изневери, независимо какво е летателното средство, този неспирен порив напред… към свободата ли? Никой ли не осъзнава какво представлява заробващата гравитация, докато не достигне границата на бурята?

Няма време за разгадаване на главоблъсканици. Черната Команда идва. Ахтфаден е пропилял прекалено много време с похотливата Герда, със спомените. Ето ги, трополят по стълбите и дърдорят бързо-бързо тяхното угабуга, което той дори не може да разгадае, това тук е някаква езикова пустиня и Ахтфаден е уплашен. Какво искат? Защо не го оставят на мира, нали я имат тяхната победа, за какво им е притрябвал клетия Ахтфаден?

Нужен им е Черния Агрегат. Когато Енциан действително произнася гласно това, думите вече са излишни. Вече са там в неговата осанка, в линията на устата му. Другите са струпани зад него, с пушки през рамо, половин дузина африкански лица, задръстили огледалата с тяхната чернота, и очите им, в които има вишневочервено и бяло със синкав оттенък и ясно очертани капиляри.

— На мен ми беше възложена само част от него. Нищо особено, обикновена работа. Наистина.

— Аеродинамиката не е обикновено нещо — Енциан е спокоен, мрачно сериозен.

— Там имаше и други хора от отдела на Геснер. Конструктори-механици. Аз винаги работех извън цеха на професор-доктор Курцвег.

— Кои бяха другите?

— Не помня.

— Така значи.

— Не ме бийте. Защо ми е да крия? Истина ви казвам. Държаха ни отделно. Никого не познавах в Нордхаузен. Само няколко души от моя работен сектор. Кълна се. Хората, които отговаряха за Черния Агрегат ми бяха напълно непознати. До първия ден, когато всички се срещнахме с майор Вайсман, не бях виждал никой от тях. Истински имена изобщо не се използваха. На всички ни бяха дадени кодови прозвища. Някой казваше, че били взети от филмови герои. Другите аеродинамици бяха „Шпьори“ и „Хаваш“[916]. Мене ме наричаха „Венк“.

— В какво се състоеше работата ви?

— Контрол на теглото. От мен искаха само да премествам ЦТ[917] за едно устройство с определено тегло. Самото тегло бе строго засекретено. Четиридесет и няколко килограма. 45? 46?

— Номерата на позициите — ръмжи Андреас иззад рамото на Енциан.

— Не ги помня. Бяха в опашната част. Помня, че натоварването беше асиметрично на надлъжната ос. Насочено към стабилизатор ІІІ, който регулира ъгъла на рискаене…

— Знаем това.

— Следва да говорите с „Хаваш“ или „Шпьори“. Би трябвало те да са разработвали онази задача. Говорете с хората от „Насочване“. — Да ме пита човек защо го казах…

— Защо го каза?

— Не, не, не съм работил по тези задачи, това е всичко, насочване, бойна глава, двигател… питайте тях. Питайте другите.

— Ти имаше предвид нещо друго. Кой работеше по насочването?

— Нали ви казах, никого не знам по име. — Това става в последните дни, в прашасалия ресторант на самообслужване. Машините в съседните зали, които някога денонощно блъскаха немилостиво по тъпанчетата на ушите като тежки длета, сега мълчат. От стените на товарните платформи, между застъклените прозорци се пулят римските цифри на контролните часовници. От конзолите над главите им на черни гумирани кабели се поклащат телефонни розетки, над всяко бюро виси съответстващия му съединител, всички бюра са абсолютно празни, покрити с тънък слой поръсена от тавана фино разпрашена сол, няма телефони за включване, няма вече думи за казване… Лицето на приятеля му отсреща, изпитото и безсънно лице, с почти изчезнали устни, сега прекалено заострено, който някога бе повръщал бира върху походните ботуши на Ахтфаден, сега шепне: „Не можех да тръгна с фон Браун… само не и при американците, там всичко ще продължава по същия начин… Аз искам наистина да приключа, това е всичко… довиждане «Венк».“

— Да го напъхаме в отходния канал — предлага Андреас. Всички са тъй черни, тъй самоуверени.

Изглежда аз съм последният… някой вече със сигурност го е хванал натясно… какво могат да направят тези африканци с едно име… всеки може да им го съобщи…

— Той ми беше приятел. Познавахме се още от преди войната, от Дармщат.

— Ние няма да му причиним зло. И на теб няма да ти направим нищо лошо. Искаме Черния Агрегат.

— Нериш. Клаус Нериш. — Нов параметър за неговия самокоефициент: предателство.

Докато напуска Безцеремонният, Ахтфаден чува зад гърба си металически радиоглас, накъсван от смущения сякаш предаван от друг свят. „Полковник Енциан. М’окаманга. М’окаманга. М’окаманга.[918]“ В думата има настойчивост и сериозност. В сумрака Ахтфаден стои край канала, сред стоманени останки от кораби и старци, и чака указания накъде да тръгне. Но къде е сега електрическият глас, който ще го призове някога?

□ □ □ □ □ □ □ □

Бяха поели на път с баржа по канала Шпрее-Одер, най-после в направление към Свинемюнде, където Слотроп искаше да разбере доколко нишката на Гели Трипинг ще го приближи до Черния Агрегат, а целта на Маргерита бе среща с яхта пълна с бежанци от Люблинския режим[919], сред които би трябвало да бъде дъщеря й Бианка. Някои участъци от канала все още са блокирани — нощем ясно се чува как руските сапьори взривяват с тринитротолуол останките от разбити кораби — но Слотроп и Грета като мечтатели-фантазьори могат да призовават повърхностно течение достатъчно силно, за да отмие развалините захвърлени на пътя им от Войната. Вали на пресекулки. По пладне небето ще започне да се заоблачава и да придобива цвета на мокър цимент, ще задуха остър и студен вятър, след това дъжд, който почти преминава в мокър сняг ще блъска в лицата им нагоре по канала. Те се крият под брезента, сред бали и варели, миризма на катран, дърво и слама. Когато нощите са ясни, нощи на пискуни и жаби, очите на пътешествениците вибрират от падащите звезди и сенките по брега на канала. Върби очертават бреговете. В полунощ се надигат спирали от мъгла и забулват дори огънчето от лулата на шкипера, някъде високо напред или ниско на сънуващия керван. Тези нощи, благоуханни и зърнести като дим от лула, са тихи и даряват несмущаван сън. Берлинското безумие е останало назад, Грета изглежда по-малко уплашена, може би всичко, от което имат нужда, е да бъдат в движение…

Но един следобед докато се плъзгаха по дългия лек наклон на Одер към Балтийско море, те зърнаха червено-бяло курортно градче, по което метлата на Войната се бе разходила от край до край, и Грета стиска ръката на Слотроп.

— Била съм тук…

— Така ли?

— Точно преди нападението над Полша… бях тук със Зигмунд… на минералните бани…

На брега, зад кранове и стоманени релси се надигат фасадите на това, което някога е било ресторанти, малки фабрики, хотели, сега обгорели, без прозорци, поръсени със собственото им съдържание. Името на града е Бад Карма. Сутрешният дъжд е набраздил на ивици стените, островърхите купчини смет и грубо павираните улици. На брега стоят деца и старци, чакат да поемат въжетата и швартоват баржите. От комина на бял речен параход се надигат черни кнедли от дим. Корабни монтьори чукат по корпуса. Грета гледа втренчено натам. На шията й видимо пулсира жилка. Тя поклаща глава.

— Мислех, че е корабът на Бианка, обаче не е.

Хващат се за железните скоби на стълба закрепена за стария камък с ръждясали болтове, изцапали стената под тях в мокри охрени ветрила, и когато наближават кея, скачат на сушата. Розовата гардения на жакета на Маргерита е започнала да потрепва. Това не е от вятъра. Тя непрекъсната повтаря:

— Трябва да видя…

Опрени на перилата старци пушат лули, наблюдават Грета или гледат към реката. Облечени са в сиви дрехи, широки панталони, широкополи шапки със закръглени дъна. Пазарният площад е оживен и чист: блестят трамвайни релси, усеща се мирис на наскоро измито с маркуч. Люляци пускат своите краски сред развалините и техния изобилен живот се разпростира върху изпотрошените камъни и тухли.

Курортът общо взето е безлюден, освен няколко фигури в черно, излезли на слънце. Маргерита сега е разтревожена и уплашена, колкото беше в Берлин. А Слотроп се влачи в своята екипировка на Ракетчик, с усещането, че е обременен с тежък товар. Площадката около лечебния минерален извор граничи от едната страна със светло охрена аркада: пясъчни на цвят колони и кафяви сенки. Ивицата пред входа е засадена с кипариси. От масивни каменни чаши изригват 7-метрови фонтанни струи, чиито сенки върху гладката настилка на двора са плътни и нервни.

Но кой стои така скован и неподвижен до централния извор? И защо Маргерита се вцепени? Слънцето се е скрило, хората гледат, но сега дори гърбът и хълбоците на Слотроп настръхват, вълна след вълна неудържими тръпки се надпреварват по шията му и към челюстта… жената е с черно палто, черен шал покрива косата й, плътта на дебелите прасци прозира почти виолетова през черните чорапи, тя е леко приведена над водата като вкаменена и наблюдава как Грета и Слотроп опитват да я приближат… но усмивката… през десет метра преметен двор, усмивката е все по-уверена върху много бледото лице, цялата немощ на мъртвата и обречена Европа е сбрана в тези очи, черни като дрехите й, черни и угаснали. Тя ги познава. Грета се извръща и опитва да скрие лице зад рамото на Слотроп.

— До извора — тя ли шепне това? — на залез-слънце, тази жена в черно…

— Хайде. Всичко е наред. — Връща се към берлинския начин на изразяване. — Тя просто е пациентка тук. — Идиот, идиот, още преди да успее да я спре, Маргерита се е откъснала със застинал в гърлото тих ужасен вик, извърнала се и тича, с отчаяно почукване на високите токчета по камъните, към сенчестите арки на павилиона за лечебни води.

— Хей — обръща се Слотроп, напрегнат и разтревожен, към жената в черно — Какво си въобразявате, госпожо?

Но изражението й вече е променено, сега това е лицето на още една жена от развалините, която той би подминал, без да й обръща внимание. Тя се усмихва някак сковано и делово, което му е добре познато.

— Zigaretten, bitte?[920] — Подава й генералски фас, който бе заделил за после, и тръгва да търси Маргерита.

Заварва аркадата празна. Всички врати на павилиона са заключени. Отгоре минава редица жълти покривни прозорци, повечето от тях с изпопадали стъкла. Нататък по коридора се поклащат неясни петна следобедно слънце, пълни с хоросанов прах. Слотроп се изкачва по осеяно с камъни разнебитено стълбище, което свършва в небето. От площадката най-горе курортът се простира надалеч в местността: високи красиви дървета, печални облаци, синя река. Грета я няма никаква. По-късно той ще разбере къде е избягала. Тогава те вече от доста време ще са на борда на „Анубис“ и от това Слотроп ще се почувства още по-безпомощен.

Той продължава да я търси до тъмно и пак се връща при реката. Сяда в едно открито кафене, окичено с жълти лампи, пие бира, яде шпецле[921] и супа, чака. Появата на Грета наподобява редуването на срамежливо преминаващи един в друг образи, както вероятно Герхард фон Гьол неведнъж я е въвеждал в кадър, и движенията й едва ли могат да бъдат определени като самостоятелни, а усещането по-скоро е, че към вече устойчиво закрепения безмълвен едър план на лицето й връхлита камерата или погледът на Слотроп, който допива бирата и допушва цигарата. Тя не само избягва да говори за жената до централния извор, но изглежда споменът навярно вече е изтрит от съзнанието й.

— Изкачих се на наблюдателния пункт, за да огледам реката — най-после благоволява да обясни Маргерита. — Тя идва. Видях нейния кораб. Само на километър е от тук.

— Сега пък какво си видяла?

— Детето ми Бианка и приятелите ми. Мислех, че са отдавна са в Свинемюнде. Но сега вече никой не спазва разписанията…

И наистина след още две чаши горчиво жълъдово кафе и нова цигара, от горното течение на реката изниква весел букет от червени, зелени и бели светлини, долита приглушено хъхрене на акордеон, бумтеж на контрабас и женски смях. Слотроп и Грета слизат до кея и през започналата да се издига от реката лека мъгла различават океанска яхта, почти еднаква на цвят с мъглата, с позлатен крилат чакал под бушприта, а откритите палуби пълни с официално облечени дърдорещи богаташи. Няколко души са забелязали Маргерита. Тя маха с ръка, те сочат към нея или махат в отговор и викат името й. Това е нещо като подвижно село: цялото лято е плавало из тези низини тъй както викингските кораби са правили преди хиляда години, макар и пасивно, без мародерстване, в търсене на още неясно определено спасение.

Яхтата стига до кея, екипажът спуска трапа. Още не стигнали сушата, усмихнати пасажери вече протягат обсипани с пръстени ръце към Маргерита.

— Идваш ли?

— А… Ами, трябва ли?

Тя свива рамене, извръща се и внимателно прекрачва от пристана и на борда, полата й се опъва и за миг проблясва гланцово на жълтата светлина от кафенето. След известно колебание Слотроп тръгва да я последва, в последния момент някой шегаджия издърпва трапа, яхтата се отдалечава, Слотроп изкрещява, губи равновесие и пада в реката. С главата надолу: Ракетчикският шлем го тегли право към дъното. Той сваля шлема и изплува на повърхността с парещи синуси и замъглено зрение, бялата яхта се плъзга все по-далеч, въпреки че разпенващите винтове се движат към него и почват да засмукват плаща му, от който също е принуден да се избави. Отдалечава се плавайки по гръб и внимателно заобикаля кърмата изписана с черни букви: „АНУБИС Swinoujscie“[922] опитвайки да стои по-далеч от тези винтове. Забелязва висящо от другия борд въже, успява да доплава дотам и да се хване за него. Оркестърът на палубата свири полка. Около спасителните въжета се мотаят три пияни дами с тиари и перлени огърлици, и наблюдават усилията на Слотроп да се изкачи.

— Хайде да го отрежем — вика едната — и да гледаме как ще цопне пак.

— Ами да, хайде! — съгласяват се другите.

Мили Боже! Една от тях е изнамерила отнякъде огромен сатър и го размахва енергично сред възторжен кикот и в този момент някой хваща глезена на Слотроп. Той свежда поглед и вижда, че от илюминатора под него стърчат две изящни китки нагиздени със сребро и сапфири, осветени като лед от вътрешността на каютата, а още по-долу струи мазната река.

— Тук — прозвучава женски глас.

Слотроп се приплъзва обратно надолу, а жената дърпа краката му, докато той най-после сяда в илюминатора. Отгоре долетява тежък удар, въжето пада съпроводено от истеричен смях. Обилно ръсещ вода, Слотроп се провира вътре и рухва на горното легло до момиче на около 18 години с дълга вечерна рокля с пайети, необикновено светлоруса, почти чисто бяла коса, и скули, които оказват върху него моментално куронадървящо въздействие — не помни в живота си да е виждал други тъй възбуждащи. Тук явно става нещо с мозъка му, да…

— Ммммм.

Двамата се споглеждат, докато Слотроп продължава да ръси вода навсякъде. Тя се казва Стефания Прокаловска. Мъжът й Антоний е собственик на този „Анубис“.

Съпруг значи. Добре.

— Гледайте, вир-вода съм — отбелязва Слотроп.

— Забелязах. Някой вечерен костюм сигурно ще ви стане. Изсушете се, а аз ще отида да видя с какво ще успея да помогна. Ако искате можете да използвате умивалнята, там има всичко необходимо.

Той сваля остатъците от Ракетчикската екипировка, взема душ използвайки сапун с лимонена върбинка, в който открива няколко платиненоруси срамни косъма от Стефания, и вече се бръсне, когато тя се връща със сухи дрехи за него.

— Значи вие сте с Маргерита.

— Не съм сигурен дали „с“ е точно казано. Тя намери ли детето си?

— О, и още как. Двамата с Карел вече действат усилено. Този месец той се прави на филмов продуцент. Знаете го Карел. И тя, разбира се, дава мило и драго, за да направи Бианка киноактриса.

— Аха…

— Маргерита иска тя да има легитимна кариера — енергично свива рамене Стефания и всяка отделна пайета по нея танцува. — Защото се чувства виновна. Тя винаги е смятала своята собствена кариера за поредица от мръснишки филми. Предполагам чули сте как е забременяла с Бианка.

— Макс Шлепциг или нещо такова.

— Правилно, или нещо такова. Ама не сте ли гледали „Кошмар“? В онази сцена, след като Великият Инквизитор приключва с нея, се появяват мъжете-чакали, за да изнасилят и разкъсат пленената баронеса. Фон Гьол оставил камерите да работят. Тези кадри били изрязани от прокатното копие, разбира се, но попаднали в личната колекция на Гьобелс[923]. Гледала съм ги и те са ужасяващи. Всички мъже в сцената носят черни качулки или са с маски на зверове… преди, в Бидгошч се бе превърнало в забавна салонна игра да гадаем кой е всъщност е бащата на това дете. Нали все някак трябва да си прекарваме времето. Пускаха филма и задаваха въпроси на Бианка, а тя трябваше да отвръща само с да или не.

— Аха. — Слотроп плиска шепа бръснарски спирт на лицето си.

— О, Маргерита я бе покварила много преди тя да дойде при нас. Не бих се изненадала ако малката Бианка прекара тази нощ с Карел. Своего рода въвеждане в професията, нали? Разбира се, всичко трябва да бъде редовно, от край до край. Това е най-малкото, което може да направи една майка. Проблемът на Маргерита бе, че на нея винаги прекалено много й е харесвало да бъде окована, в онези салони за изтезания. По друг начин изобщо не й бе приятно. Ще видите. Тя и Танац. И каквото е донесъл Танац в куфара си.

— Танац?

— Аха, тя не ви е казала. — Смее се. — Миклош Танац, мъжът й. Периодично се разделят и събират от време на време. В края на войната бяха подготвили малко пътуващо представление за момчетата на фронта: двойка лесбийки, куче, сандък с кожени костюми и някои аксесоари, оркестърче. Забавляваха есесовските войски. Обикаляха концлагерите… турнета отвъд бодливата тел, нали разбирате. А после, из Холандия, по ракетните площадки. Сега са заедно за първи път от капитулацията насам, така че едва ли ще я виждаме много често…

— О, да. Е, не знаех това. — Ракетни площадки? Сред звездите се провира ръката на Провидението и показва среден пръст на Слотроп.

— Оставиха Бианка при нас в Бидгошч, докато отсъстваха. Тя си ги има нейните злобарски моменти, но е чаровно дете наистина. Аз никога не съм се правила на неин баща. Съмнява ме дали въобще е имала баща. Появила се е в резултат от партеногенеза[924]. Тя е същинска, неподправена Маргерита, ако думата „неподправена“ е уместна в случая.

Вечерният костюм му стои отлично. Стефания извежда Слотроп по една стълба нагоре до палубата. Сега „Анубис“ плава през осветена от звездите местност, хоризонтът е начупен тук-там от силуети на купи сено, вятърни мелници, кочини с полукръгли покриви, възвишения с редици дървета за спиране на вятъра… Има кораби, които можем да пренесем насън през ужасно буйни речни бързеи, срещу теченията… и вятър и мотор е нашето въжделение…

— Антоний. — Тя е довела Слотроп до огромен човек с походна униформа на полски кавалерист и пълен набор от безброй маниакално изпъкнали зъби.

— Американец? — разтърсва ръката на Слотроп. — Браво. С вас почти изцяло попълваме комплекта. Сега сме кораб на всички нации. Даже и японец си имаме на борда. Бивш офицер за свръзка от Берлин, който не успял да се измъкне през Русия. На следващата палуба има бар. Всичко, което обикаля наоколо, с изключение на тази — притиска Стефания до себе си, — е разрешено за отстрелване.

Слотроп отдава чест, преценява, че те биха предпочели да останат сами, и намира стълбата към бара. А той е окичен с празнични гирлянди и лампички и препълнен с няколко дузини елегантно облечени гости, които, акомпанирани от оркестъра, току-що са подхванали следната игрива песничка:

ДОБРЕ ДОШЪЛ НА БОРДА!

Добре дошъл на борда,

Тук по аналогия, ти приятелю току-що

Попадна във вихъра на легендарна оргия

Не помним точно как започна тя

Но може да завърши само по един начин!

Маниерите са животински, съвсем не момински,

Но ти прекрасно ще се впишеш в компанията,

Ако захвърлиш всички тези проблеми

И го даваш истерично и вулгарно кресливо!

Тук има май-ки с любовни-ците си,

Що крадат пройдо-хите от дъще-рите си,

Има големи надървени курове

И всякакви перверзии невероятни

Тъй че кажи си правичката ’кво мислиш,

И ела на борда на „Титаник“

За да станеш на маниакалното посланик,

И щом се блъснем в проклетия айсберг

Гадно, с трясък и огньове многобройни,

Ето тъй ще свърши веселбата

И затова, добре дошъл на борда

Добре дошъл на борда приятелю (мой)!

Двойки пъшкат дружно в спасителните лодки, един пиян е заспал на задната палуба току над главата на Слотроп, двама дебелаци с бели ръкавици и закичени в косите с розови магнолии потъркват танцово гъзове един в друг и си шепнат нещо на вендски[925]. Ръце бъркат и тършуват долу в атлазени рокли. Силно мургави и ваклооки сервитьори обикалят с подноси, на които са подредени всевъзможни наркотици и секс играчки. Оркестърът свири потпури от американски фокстроти. Барон де Малакастра ръси зловещ бял прах в уискито на мадам Щуп. Същата добре позната декадентска обстановка както на празненствата на Раул да ла Перлимпинпин и според Слотроп даже и празненството е същото. Съзира Маргерита и дъщеря й, но те са плътно заобиколени от оргиасти, които го държат на разстояние. Той съзнава, че е уязвим, повече от допустимото, от хубави момиченца, и си мисли, че в това няма нищо лошо, защото Бианка е просто неотразима: 11–12 годишна, леко мургава и прекрасна, с червена шифоненна рокля, копринени чорапи и чехли на високи токове, косата й е вдигната нагоре в безупречно сложна прическа с вплетен наниз перли разкриващ кристални обици, които с променливи отблясъци се поклащат от мъничките й петлета… помощ, помощ. Защо трябва непрекъснато да бъде дразнен и наказван по този начин? Той вече ясно си представя некролога в списание Тайм: „Починал, Ракетчик, наближаващ 30 години, в Зоната, от похот“.

Сега жената, която бе опитвала да среже със сатъра въжето на Слотроп, седи на един кнехт хванала половин литър някаква течност, която вече се е просмукала в гарниращата я орхидея и е почнала да я затъмнява. Тя разказва на всеослушание някаква история за Маргерита. Косата й е сресана или фризирана така, че прическата й наподобява парче месо. Напитката на Слотроп, официално обявена за ирландско уиски и вода, пристига и той се приближава, за да слуша.

— … нейният Нептун е поразен[926]. А чий Нептун не е поразен? ще попитат някои. Ах. Но ще питат в качеството си на жители на нашата планета. А Грета повечето време е живяла на самия Нептун и нейното поражение е по-непосредствено, по-чисто, по-ясно отколкото известното ни поражение тук…

— Открила „Онейрин“ в деня, когато бил провален нейния аванпост в Англия, обичайната връзка за „Хлордин“[927]. Край Темза, докато в небето плавали бавно като цветове на мушкато овални и едва различими проблясъци — светлина месинговожълта, светлина с оттенъци на загоряла кожа и зряла праскова, стилизирани цветове неспирно очертавани сред облаците, за да избледнеят тук, да се възродят там — когато се случило това с дневната светлина, той рухнал психически. Падение траещо с часове, не тъй екстравагантно като при Луцифер, но по същия начин част от предумишлена схема. Предопределено е било на Грета да намери „Онейрин“. Всеки заговор има своя характерна особеност. Някои са Божие дело, а други се представят за такива. Това е много умела фалшификация. Но все пак притежава същата злонамереност и тленност като при фалшив чек. Само че по-усложнена. Членовете имат имена, като Архангелите. Общо взето, доколкото е възможно, обикновени имена, чиято защита може да бъде пробита, и те да бъдат научени. Но тези имена не са вълшебни. Ето това е ключът, ето тук е разликата. Изречени на глас, дори и с възможно най-неподправени вълшебни намерения, те не действат…

— И съответно той изпаднал в немилост пред тях. И вече нямало „Хлордин“. И тъй, в Берлин тя изневиделица се натъкнала на човека за свръзка Вимпе, на улицата, под входната козирка на един театър, вероятно наблюдавани от накичилите я възприемчиви лампички, тези колоритни редици от статисти, свидетели на случайни срещи, исторически и мрачни. И така Маргерита стигнала до „Онейрина“ и фасадата на нейната поразена родна планета била пренаредена мигновено.

Онейрин Джамф Имиполекс А4…

— Тая шантава кучка всеки път го разказва все по-лошо — отбелязва глас до лакътя на Слотроп.

— Моля? — оглежда се Слотроп и открива Миклош Танац, гъста брада по цялото лице, веждите щръкнали разперени като проточващи се крайчета на ястребови криле, пие абсент от сувенирна каменинова халба, върху която с краски, подсилени от карнавалните лампички на палубата така, че да изглеждат още по-страховити, е изобразена костелива и ухилена Смъртта, готвеща се да изненада двама любовници в леглото. Изобщо не е проблем да бъде насочен към темата за Ракетата…

— Мисля за А4 като за невръстен Иисус, когото безчислени комитети от Иродовци опитват да унищожат още в ранно детство. Вижте например прусаците, някои от тях все още са дълбоко убедени, че артилерията е опасно нововъведение. Ако сте били там… още в първата минута би трябвало да сте видели, да засвидетелствате своето покорство под нейната… тя наистина притежава обаяние, харизма, както е описано от Макс Вебер[928]… някаква жизнерадостна и дълбоко нелогична сила, която държавната бюрокрация изобщо не е в състояние да класифицира или вкара в релси, срещу която не би могла да вземе надмощие… те й дадоха отпор, но при това й позволиха да се осъществи. Невъзможно е да си представим, че някой ще избере подобна роля. Но с всяка година броят им така или иначе нараства.

Но Слотроп опърничаво иска — иска ли? — да понаучи за техните гастроли при ракетчиците на генерал Камлер.

— Е, аз бях в Нордхаузен, разбира се, и зърнах туй-онуй. Но изобщо не съм виждал напълно монтирана и сглобена А4. Сигурно наистина е нещо фантастично, а?

Танац протяга халбата за допълване. Сервитьорът с безизразна физиономия — докато междувременно Танац го гали по задника — капе върху една лъжичка над халбата вода, за да превърне абсента в млечно зелен и след това се отдръпва. Не става ясно дали Танац обмисля своя отговор.

— Да, заредена с гориво, жива, готова за изстрелване… висока четиринайсет метра, трепери… а после фантастичният, мъжествен, могъщ рев. Направо пука тъпанчетата. Жестоко, безмилостно, упорито се забива в девствено сините небесни одежди, приятелю мой. О толкова е фалическа. Не сте ли съгласен?

— А-а-а, м-м-м…

— Хммм, да, вие сигурно щяхте да си допаднете с момчетата там по батареите, те бяха такива уравновесени, като вас. По-прилежни от вашите пехотинци или танкисти, грижливи до фанатизъм. О, със забележителни изключения, разбира се. Човек живее за забележителните изключения… Имаше едно момче. — Пиянски спомени? Преструва ли се той? — Казваше се Готфрид. Божи мир и ми се ще да вярвам, че го е намерил. А за нас не храня никакви надежди. Ние сме претеглени на везните и сме намерени недостатъчни[929], и Касапинът е натиснал едното блюдо на везните… сигурно мислите, че съм изтормозен и преситен. И аз смятах така, до онази ужасна седмица. Това бе време на разтление, ние отстъпвахме през долносаксонските нефтени полета. Тогава разбрах, че съм само един невинен простодушен младенец. Командирът на батареята се бе превърнал в крещящ маниак. Наричаше себе си „Блицеро“. Беше започнал да говори тъй както пее капитанът във „Воцек“[930], с внезапно пресекващ се глас на по-високите регистри на истерията. Всичко се разпадаше, а той се връщаше към някакъв свой древен праотчески вариант, крещеше обърнат към небето, седеше с часове в неподвижен транс, въртеше насам-натам оцъклени очи. Подхващаше без предупреждение тази безбожна колоратура. Празни бели овали, очите на статуя, а зад тях ръси сив дъжд. Той бе изоставил 1945 година, бе свързал нервите си някъде далеч назад с предхристиянската земя, която ние пресичахме бежешком, с първичната материя на първобитния германец, най-клетата и най-уплашена Божия твар. С течение на времето, за много поколения, вие и аз навярно до такава степен сме били християнизирани, дотолкова изтощени от Обществото и от моралния дълг към неговия прославен фактически несъществуващ „Договор“[931], че ние, дори ние се ужасяваме от подобни връщания към първобитното състояние. Но дълбоко, първичната материя се пробужда от нейното безмълвие и тържествува[932]… и в последния ден… просто неприлично е… целият онзи ужасен ден аз бях с ерекция… не ме осъждайте… не можех да се владея… всичко беше извън контрол…

Приблизително тук биват прекъснати от Маргерита и Бианка, които играят ролите на сценична майка и инатливо дете. Шепот към диригента, развеселени купонджии нетърпеливо образуват кръг около едно освободено място, където вече стои Бианка, нацупена, червената й рокличка запретната до средата на нежните бедра, изпод нея наднича черна дантелена фуста, това сигурно ще бъде нещо изтънчено, гъзарско и порочно-хайлайфно, обаче какво прави тя почти опряла така пръст в една буза с трапчинка, в който момент идва оркестровото встъпление, и устата на Слотроп начева обилно да се пълни с предбълвочна слюнка, а мозъкът му — с ужасно съмнение дали и как ще успее да издържи следващите няколко минути.

Не стига, че изпълняваната от нея песен е „Кораб на име Близалка“[933], но сега вече тя започва, без капчица срам дори, да я съпровожда с грухтене, в съвършена имитация на малката Шърли Темпъл всяка напрегната прасешка модулация, всяко разтръскване на къдриците, безпричинна усмивка и колебливо почукване на токовете в объркан такт… нежните й голи ръце са започнали да напълняват, а рокличката й да се скъсява — някой май прави номера с осветлението? Но полюшванията на безполовата детска пухкавост изобщо не са променили очите й: те остават каквито бяха, насмешливи, тъмни, нейните собствени…

Бурни аплодисменти и пиянски възгласи „браво“, когато изпълнението най-после завършва. Танац се въздържа, поклаща бащински глава, смръщил рошави вежди.

— Ако това продължава, тя никога няма да стане жена…

— А сега, миличка, хайде да чуем „Кикиритки-животинки в супата ми“[934] — Маргерита с необичайна за нея и донякъде изкуствена усмивка.

— Супер животинки в кикиритката ми — крещи някакъв шегаджия от публиката.

— Не-е — охка детето.

— Бианка…

— Кучка такава — остро токче почуква звънливо по стоманената палуба. Определено театър. — Не ме ли унижаваше достатъчно?

— Явно не е било достатъчно — нахвърля се върху дъщеря си, сграбчва я за косата, разтърсва я. Момиченцето е паднало на колене, съпротивлява се, опитва да се измъкне.

— О, възхитително — вика дамата със сатъра. — Грета ще я наказва.

— Ах, как ми се ще собственоръчно аз да я накажа — мърка удивително красива млада мулатка в рокля с гол гръб, която се провира напред, за да наблюдава, и потупва Слотроп по бузата с нейното обсипано със скъпоценни камъни цигаре, докато атлазените й хълбоци шумолят върху бедрото му. Някой е подал на Маргерита стоманена линия и абаносов стол в стил Ампир. Тя издърпва Бианка на скута си, повдига роклята и фустата, смъква белите дантелени кюлотки. Грейват като луни възхитителни момичешки долни бузки. Нежната цепнатина се отпуска и стяга, жартиерите се усукват и опъват, когато краката на Бианка ритат насам-натам, копринени чорапи се търкат и шушкат, еротично и ясно доловимо, тъй като зрителите са замлъкнали и открили възможности за опипване, ръце се протягат към гърди и слабини, адамови ябълки играят учестено, езици ближат устни… къде е старата мазохистка и паметник, която Слотроп познаваше от Берлин? Сякаш в този момент Грета освобождава всичката натрупала се в нея през последните седмици болка върху голото дупе на дъщеря си, с толкова гладка кожа, че при всеки удар сантиметрови бели следи и цифри остават на фона на червените ивици мрежа от пресичащи се огледални отпечатъци, които изграждат асиметрична матрица на болката[935] върху плътта на Бианка. По обърнатото надолу зачервено лице бликат примесени с грим сълзи, капят по майчините й обувки от светла гущерова кожа… разпуснатата й коса се разсипва по палубата, тъмна, прошарена с наниз бисерчета. Мулатката вече е опряла гръб в Слотроп и промушила назад ръка, за да гали ерекцията му, отделена от външния свят само от хлабавите басти на нечий панталон за смокинг. Всички са малко нещо възбудени, Танац седи на бара, един венд с бели ръкавици е притиснал уста до все още неизвадения му пенис. Двама от сервитьорите коленичат на палубата и лочат от сочните гениталии на блондинка с винено червена кадифена рокля, а тя междувременно ближе разпалено високите извити лъскави токове на възрастна дама в лимоненожълта рокля от копринена органза, която енергично пристяга подплатени с филц сребърни белезници на китките на своя придружник югославски артилерийски майор в парадна униформа, коленичил със забити нос и език между насинените бутове на дългокрака балерина от Париж, надигаща с покорни пръсти копринената си пола за негово улеснение, докато компаньонката й, висока разведена швейцарка в силно пристегнат кожен корсет и широки черни руски ботуши, разхлабва горнището на нейната рокля и започва майсторски да шиба оголените й гърди със стеблата на пет-шест рози, червени като капките кръв що изникват и скоро започват хвърчат от връхчетата на твърдите й зърна и да пръскат в нетърпеливата уста на друг венд, мастурбиран от седналия на палубата пенсиониран холандски банкер, на когото две възхитителни ученички, всъщност близначки с еднакви муселинени рокли на цветя току-що са изули обувките и чорапите и всеки негов палец вече е пъхнат в пухкава и мъхеста браздица като двете лежат изтегнати по продължение на краката му и целуват рунтавия му корем, а хубавичките им близнашки дупета са навирени, за да поемат в техните анални отвърстия куровете на двамата сервитьори, които до съвсем скоро, ако помните, ближеха оная засукана блондинка в оная кадифена рокля, дето отдавна и далеч там по Реката Одер…

Що се отнася до Слотроп, той завършва с изпразване между потръпващите топчести гърди на млада виенчанка притежаваща коса с цвета на лъвска грива, изумрудени очи и гъсти като козина мигли, еякулатът му се разлива в трапчинката на извитото й в дъга гърло и сред множеството вечно искрящи през полупрозрачната пелена на спермата му брилянти на огърлицата й — и като че ли всички се празнят едновременно, или поне усещането е такова, обаче как е възможно да стане това? Слотроп забелязва, че единственият необвързан от присъстващите, освен Антоний и Стефания, изглежда е японският офицер за свръзка, който седи съвсем сам на горната палуба и наблюдава. Не мастурбира или нещо такова, а просто наблюдава, гледа реката, нощта… е, всеизвестно е, че японците са загадъчни и непостижими.

След малко настъпва всеобщо изтегляне от отвърстията, дърдоренето, пиянстването и дрогирането подновяват и повечето от участниците започват да се разпръскват, за да подремнат. Тук-там остават малобройни групички. Един бас-саксофонист е напъхал камбанката на своя инструмент между широко разтворените бедра на красива матрона с тъмни очила, да, слънчеви очила посред нощ, Слотроп явно е попаднал на някаква изродена компания — саксофонистът свири „Влакът за Чатануга“[936] и вибрациите направо я побъркват. Момиче с огромно стъклено дилдо[937], в което в някаква декадентска бледолилава течност плават мънички пирани, се забавлява застанала между бутовете на дебел травестит с дантелени дълги чорапи и палто от боядисана самурова кожа. Двама осемдесетгодишни дядовци само по високи ботуши ебат едновременно, в пъпа и в оформената на кок фризура, черногорска графиня, и същевременно провеждат някаква тясно специализирана техническа дискусия на език, наподобяващ по звучене църковен латински.

До изгрева на слънцето отвъд безкрайната непроницаема руска степ остават още часове. Спуска се мъгла и машините забавят ход. Останки от корабокрушения се плъзгат настрана изпод кила на белия кораб. Пролетни трупове заплетени в отломките се извиват и влачат, когато над тях минава „Анубис“. Позлатеният чакал под бушприта, единственото същество на борда, което може да вижда през мъглата, гледа право напред по течението на реката, към Свинемюнде.

□ □ □ □ □ □ □

Ето го Слотроп, спи и сънува Ландидно[938], където някога бе прекарал един дъждовен отпуск в пиене на бира в леглото с дъщерята на капитан на буксир. А също и където Луис Каръл е написал оная „Алиса в страната на чудесата“. Тъй че в Ландидно издигнали паметник на Белия Заек[939]. С когото Слотроп водеше сериозен и много важен разговор, но докато се събуди, всичко вече е изфирясало от главата му, както обикновено. Той лежи вторачен в улеи и кабели над главата му, облицовани с азбест щуцери, тръби, манометри, резервоари, разпределителни табла, фланци, муфи, ръкохватки за вентили и всичките им сенчести гъсталаци. Ужасно шумно е. През люковете се процежда слънчева светлина, което трябва да означава, че е сутрин. С периферното си зрение той улавя потрепване на червено.

— Моля ви, не ме обаждайте на Маргерита. — Тази Бианка. Косата спусната чак до бедрата, бузите изпоцапани с протекъл туш, очите пламтят. — Тя ще ме убие.

— Колко е часът?

— Слънцето изгря преди няколко часа. Защо питате?

Защо пита. Хммм. Може би ще иска да си доспи, тук.

— Майка ти се сърди или що?

— О, направо е полудяла, преди малко ме обвини, че въртя любов с Танац. Което е лудост, с него сме добри приятели разбира се, но това е всичко… ако ми обръщаше изобщо някакво внимание, щеше да е наясно.

— Със сигурност обръщаше внимание на дупето ти, малката.

— О, Божичко — тя повдига роклята и се извръща така, че да може и да наблюдава Слотроп през рамо. — Още го усещам. Оставила ли е белези?

— Е, трябва да дойдеш по-близо.

Тя пристъпва към него, усмихната, с изпънати напред пръсти в шпиц на всяка крачка.

— Наблюдавах ви докато спите. Знаете ли, много сте красив. Майка ми каза също, че сте жесток.

— Гледай сега. — Той се накланя и нежно ухапва бузата на дупето й. Тя настръхва леко, но не се отдръпва.

— Ммм. Там има цип, ще можете ли… — Тя свива рамене, извива се докато той дърпа ципа, червената тафта се плъзга надолу, свлича се напълно и не щеш ли върху идеално оформеното и сметановогладко дупе на Бианка вече се очертават две-три синкави ивици. Макар и дребна, тя е допълнително овързана в миниатюрен черен корсет, който пристяга талията й до диаметъра на конячена бутилка и избутва нагоре момичешките гърдички в малки бели полумесеци. Атлазени жартиерни ленти украсени с бродирани плетеници изобразяващи порнографски сцени се спускат надолу по всяко бедро, за да захванат чорапи, завършващи с тъмна алансонска дантела. Голите тилове на краката й леко погалват лицето на Слотроп. Сега той започва да прави огромни гъзоентусиастки захапки, междувременно протягайки ръка да играе с устните на путката и клитора, мъничките стъпала на Бианка се извиват в нервен танц и остри като игли алени нокти се провират под дантелените ръбове на чорапите и впиват в краката й, а той се захваща да отпечатва смучки, червени мъглявинки по всички нейни чувствителни места. Тя мирише на сапун, цветя, пот, путка. Дългата й коса пада до нивото на Слотроповите очи, мека, черна, цъфтящите й крайчета шептят върху белия й кръст ту видими ту невидими като дъжд… тя се е обръща и отпуска на колене, за да разкопчае панталоните му. Леко приведено, малкото момиче отмята коса зад ушите си и начервената й уста налапва главата на Слотроповия хуй. Очите й проблясват през гъстия папратник на миглите, миши лапички обхождат тялото му, разкопчават и галят. Такова нежно дете: гърлото й преглъща, изопнато до стон, когато Слотроп я сграбчва за косата, усуква я… тя го е изчислила и преценила от край до край. Знае точно кога да отдръпне уста, да се изправи, чехлите на висок ток стъпили от двете му страни, поклаща се, косата й леко се полюшва напред и образува около лицето й рамка, повторена от тъмното ограждение на корсета около венериния хълм и корема й. Извивайки голите си ръце малката Бианка повдига дългата коса, разклаща главица, за да остави потрепващата грива да се спусне по гърба й, заострени като игли пръсти бавно се отпускат надолу, карат го да чака, надолу по атлаза и всичките блестящи кукички, закопчалки и дантели, чак до бедрата й. После нейното лице, закръглено и по детски пухкаво, с огромни затъмнени като нощта очи, стремително връхлита и го приближава, когато тя коленичи, въвежда пениса му в себе си и мъчително бавно се отпуска докато той прониква в нея, изпълва я, натъпква я докрай…

И сега май става нещо, о-о-о, доста забавно. Не че Слотроп наистина го осъзнава в момента, докато то се извършва, — но по-късно ще му дойде наум, че го е усещал — може и да звучи странно, обаче той някак си е бил, ами, вътре в собствения си кур. Ако изобщо може да си представи човек такова нещо. Да, изцяло вътре в метрополийния орган, а всичката останала колониална тъкан е била забравена и оставена да се грижи сама за себе си, ръцете и краката му сякаш са вплетени в кръвоносни съдове и канали, спермата му бучи по-силно и по-силно, готви се да изригне, някъде под стъпалата му… като единичен лъч проникнал в отвърстието на върха, до него стига кестенява и вечерна путкосветлина, пречупва се през бликащите около него бистри сокове. Той е обгърнат отвсякъде, затворен. Всичко заплашва да се разрази, да заструи неправдоподобно, и тук Слотроп е безпомощен в това експлодиращо чувство за преследване и параноя[940]… ехтяща червена плът… необикновено усещане за лошо предчувствие, очакване нещо да се надигне, да изкипи.

Тя, неговата красива ездачка, подскача нагоре-надолу, разтърсвана от тръпки, с лице вирнато към тавана, бедрени мускули изопнати и твърди като обтегнато въже, момичешките гърдички се измъкват от деколтето… Слотроп я придърпва към себе си за зърната на гърдите и хапе много силно поред всяко от тях. Бианка плъзга ръце около врата му, прегръща го и започва да се празни, той също, взаимният им задружен разлив го подема, издига и после го извежда от състоянието на очакване, от окото на върха на кулата и в нея с една-единствена детонация на докосването. Какво ако не царственият глас на самия Агрегат би могло да известява за празнотата?

Някъде сред тяхното неподвижно излежаване сърцето й блъска като синигер в снега, косата й обгръща и приютява лицата на двамата, езичето й трепти ли трепти върху слепоочията и очите му, копринените й нозе потъркват хълбоците му, хладната кожа на обувките й опира бедрата и глезените му, лопатките й се надигат като криле всеки път, когато тя го прегръща. Какво бе станало тук? Слотроп е готов да се разплаче.

Двамата остават прегърнати. Тя казва, че е наложително да се укрият.

Разбира се. Но ще трябва да слезем от кораба по някое време, на Свинемюнде или другаде.

Не. Има начин да се измъкнем. Аз съм дете и знам как да се крия. Мога също да скрия и вас.

Слотроп знае, че тя е способна да го направи. Знае го. Точно тук и тъкмо сега, под грима и луксозното бельо тя съществува, любов, невидимост… за Слотроп това е важно откритие.

Но сега вече неспокойно предчувствие отдръпва ръцете й от шията му. Напълно основателно. Той, разбира се, ще остане известно време, ала накрая ще замине, и затова все пак ще може да бъде включен в загубите на Зоната. Папският жезъл[941] ще остава навеки изсъхнал, като неразцъфтелия хуй на Слотроп.

И затова той се освобождава от прегръдката й с разточителна церемониалност. Опакова тръгването в бюрократична тържественост, ваксини против забвение, изходни визи подпечатани с любовни ухапвания… но завръщането вече е забравено, излязло му е от ума. Оправя папионката си, изчетква атлазените ревери на смокинга, закопчава панталона и, нагласен в униформата за деня, обръща гръб на Бианка и се изкачва по стълбата. Последният миг, при срещата на очите им, вече е отминал…

Останала сама, коленичила върху боядисаната стомана, подобно на майка си тя знае, че ужасът ще настъпи, когато следобедът е най-ведър и светъл. И също както при Маргерита, най-лошите видения й се явяват в черно-бяло. Тя усеща, че с всеки ден приближава още повече нечия периферия. Често мечтае за едно и също пътешествие: с влак, между два познати града, осветено от същото седефено набръчкване, което във филмите внушава дъжд зад прозореца. Настанена в луксозен пулманов спален вагон, диктува своята история. Съзнава, че ще съумее най-после да сподели един лично неин ужас, да разкаже за него ясно и по такъв начин, щото и другите да го изпитат. Това може да попречи на страховете й да я прекарат отвъд края и навътре в сребристо-солния мрак обвиващ мъчително бавно периферията на разсъдъка й… по времето, когато бретонът й се удължаваше, ако тя стоеше в тъмни стаи, непривичната за нея коса около очите й нарастваше застрашително като чуждо присъствие… В развалините на нейните кули сега камбаните се клатят звънко напред-назад на вятъра. Въжета, протрити и раздърпани, се люлеят или плющят там, където нейните кафяви качулки вече не се реят над камъните. Нейният вятър гони даже праха. Дневната светлина преваля: закъсняла и прохладна. Ужас в най-светлия час на следобеда… платната в морето са твърде малки и доста отдалечени, за да имат някакво значение… водата е прекалено стоманена и студена…

Сега погледът й — това усилващо се възпиране — вече бе разбил прозиращото сърце на Слотроп: беше го разбил и отново разбил, същият този поглед, хвърлен докато той се изнизваше край нея, запратен в здрачините на мъхове и ронещи се колонии, газови компресори с изтънели грапави цилиндри, ламаринени рекламни табла за газиран сок „Мокси“ горчиво-сладки като съставките му тинтява и кучешко грозде, чийто вкус те бяха дошли да издирват по разнебитените стени на хамбари, колко Последни Пъти търсен в огледалото за обратно виждане, всички те навлезли прекалено дълбоко в метал и вътрешно горене, предоставяйки на мишените за деня повече истинност, отколкото всевъзможните изненади според Закона на Мърфи, който би могъл да предложи спасение… Пропаднал отново и отново, покрай злощастния Бекет, залят вследствие на скъсаната язовирна стена и удавен[942], нагоре-надолу по землисто кафявите склонове, сенните гребла ръждясват в следобеда, виолетово-сивото небе, тъмно като използвана дъвка, мъглата започва да рисува бели ивици във въздуха, насочени към земята на сантиметър, на половин сантиметър… тя го погледна веднъж, разбира се той все още помни, отдолу откъм стойката в края на бюфета, дим от скарата прилепваше към прозорците търпелив като смазка за обувки към дъжда за сгушените вътре в карирани наметки дузина недискретно дърдорещи зрители, джубоксът проблясва бързешком при изблейването на тромбона, платиковата секция забива суингови ноти точно в браздата между безмълвната среда на паузата и следващия такт, внезапен скок, па (хмм) па (хмм) па, тъй точно в браздата и ти знаеш, че е малко избързва, ала и двамата от двата края на стойката усещате, че закъснява, чувствате го, чувствате, че възрастта ви е предоставена на някакъв нов вид време, което може да ви е позволило да пропуснете останалото, безсрамните очаквания на стареца, който с бифокално и сополиво безразличие, наблюдава как милиони като вас с танцова стъпка скачат в ямата, скачат толкова милиони, колкото е нужно… Разбира се, Слотроп я загуби и продължаваше да я губи, — това беше американско изискване, — от прозорците на междуградския автобус, навлизайки в скосена каменна зидария, позеленяла и нагъната като бряст поради невъзприемане, или в един по-зловещ смисъл, слабоволие (преди ти знаеше какво означават тези думи), тя бе продължила нататък, безметежна, прекалено много Тяхна и никакви изгледи край нейния път да се появи бежов летен призрак…

Оставя Слотроп с неговите градски рефлекси и харвардски спортни чорапи — между другото и двата се оказват всъщност белезници с червени кръгове, окови от комикс (въпреки че самият комикс практически не е бил разпространяван, а е бил случайно намерен привечер от един берач на хмел в някаква бъркшърска плитчина. Името на героя, или на съществото, е Съндайъл[943]. Той, или то, никога не е попадал достатъчно дълго в кадър, за да бъде разпознат. Съндайъл се мярка и изчезва отново, появява се „иззад вятъра“ под което читателите разбират „от другата страна на някакъв въздушен поток, общо взето плътен и вертикален въздушен поток: стена в непрестанно движение“ — зад нея има друг свят, където Съндайъл е зает с напълно непонятни за читателите дела).

Отдалечени, да, тези са доста отдалечени. И още как. Приближиш ли се много и желанието да я върнеш започва да ти причинява болка. Но съществува тази фиксация по Евридика[944], това извеждане на някого от… въпреки че колко по-лесно би било просто да я остави там, сред вонящия карбид и гъстата тежка смрад на умрели канарчета, и да излезе и се успокои достатъчно, за да потърси приемливо нейно копие „Защо да я връщам? Защо да опитвам? Разликата е само между истинския капак на кутията и този, който рисуваш за Тях.“ Не. Как може да го повярва. Именно това искат Те от него, да повярва, но как може Слотроп да го приеме за истина? Ясно е, че никаква разлика няма между капака и изображението върху него, нали цялата им икономика се основава на това… но Бианка трябва да е нещо повече от един образ, продукт, обещание за заплащане…

От всичките предполагаеми нейни бащи — Макс Шлепциг и разни маскирани статисти от една страна на движещата се кинолента, и от другата страна Франц Пьоклер и безспорно всевъзможни ръце заети с драпане през плата на панталона в онази вечер на филма „Кошмар“ — в този последен възможен момент под палубите зад свирепия чакал, Бианка чувства теб най-близък, ти, който се появи в ослепителни разцветки, отпуснат сам на твоя стол, ти, който през цялата нощ изобщо не си бил заплашван нито хоризонтално/перпендикулярно от топ, нито диагонално от офицер, ти, чието отлъчване от чистата и прозрачна като вода любов на нейната майка е абсолютно, ти, единствено ти, казваш познавам ги разбира се, пропусна да добавиш с подхилкване включи и мен, безсилен, мислиш сигурно е някоя проститутка… Тя е благосклонна към теб, предпочита те пред всички. Повече няма да я видиш. Значи, някой трябва да ти каже.

□ □ □ □ □ □ □ □

По средата на стълбата нагоре, Слотроп бива стреснат от комплект лъскави зъби, сияещи срещу него от тъмния люк.

— Аз наблюдавах. Надявам се нямате нищо против — Изглежда отново е същият този японец, който се представя сега като мичман втори ранг Моритури, от японския имперски флот.

— Да-а, аз… — защо Слотроп провлачва думите така? — видях, че наблюдавате… и снощи също, господин…

— Мислите, че съм воайор. Да, мислите го. Обаче не е така. Тоест, няма тръпка. Обаче, когато наблюдавам хората, се чувствам по-малко самотен.

— А-а-а, страхотно, мичман… защо просто… не се присъедините? Те винаги търсят… компания.

— О, божичко, — пуска едно от тези широки многостенни типично японски ухилвания, — тогава ще се чувствам още по-самотен.

На кърмата под навеси на оранжеви и червени райета вече са наредени маси и столове. Слотроп и Моритури са там сами, ако не броим няколко момичета по бански от две части, излезли да хванат малко слънце, преди то да залезе. Напред по курса на кораба се трупат кълбести буреносни облаци. В далечината отеква гръмотевица. Въздухът се пробужда.

Стюард донася кафе, сметана, овесена каша и свежи портокали. Слотроп гледа подозрително овесената каша.

— Аз ще я взема — мичман Моритури хваща паничката с каша.

— О, разбира се. — Слотроп забелязва, че японецът притежава освен всичко друго и широки гъсти засукани мустаци. — Аха, аха. Браво на вас. Почитател на овесената каша! Срамота. Прикрит англофил, да, изчервявате се — сочи с пръст и крещи ха, ха, ха.

— Разобличихте ме. Да, да. Шест години съм бил на грешната страна.

— Не опитахте ли да избягате?

— И да разбера какви в действителност сте вие хората? О, божичко. Какво ще стане ако „фил“ се промени на „фоб“? На коя страна ще бъда аз? — Той хихика и изплюва семка от портокал извън борда. Изглежда е минал няколкоседмично обучение в Камикадзе Школа някъде там на Формоза, но го обявили за непригоден. Изобщо без да му дават обяснение защо точно. Нещо свързано с възгледите му. — Просто отношението ми не беше добро — въздиша той. — Затова ме върнаха отново тук, през Русия и Швейцария. Сега обаче по линия на Министерството на пропагандата. — По цели дни седял и гледал съюзническите кинохроники, търсел какво може да бъде изтеглено и използвано за нуждите на тяхната пропаганда, така че Оста да бъде представена в благоприятна светлина, а противната страна в негативна. — Всичко, което знам за Великобритания идва от суровия материал взет от тези кинохроники.

— Изглежда немските филми са изкривили също и други възгледи тук.

— Имате предвид и тези на Маргерита. За ваше сведение, така се запознахме с нея! Чрез един общ приятел в „Уфа“. Аз бях на почивка в Бад Карма, точно преди германците да нахлуят в Полша. В градчето, където вие се присъединихте към нас. Балнеоложки курорт. Видях как падате във водата. После се покатерихте на борда. Гледах също как Маргерита ви наблюдава. Моля да не се обиждате, Слотроп, но засега смятам, че ще е по-добре, ако стоите далеч от нея.

— Изобщо не се обиждам. Усещам, че става нещо злокобно. — И разказва на Моритури за инцидента в „Спруделхоф“ и за бягството на Маргерита от привидението в черно.

Мичманът кима мрачно и засуква половината си мустак, който остава насочен като сабя към едното око.

— Тя не ви ли е казала какво стана там? Божичко, Джак, добре ще е да знаете…

Разказът на мичман Моритури

Войните често омаловажават значението на непосредствено предшестващите ги дни. Хвърлите ли поглед назад, ще видите толкова много брожение и критичност. Но сме си изградили условния рефлекс да забравяме. Така че да придаваме на войната повече важност, да, но все пак… не е ли по-лесно да разгадаем скрития механизъм в тези дни водещи до събитието? Съществуват приготовления, някои дейности трябва да бъдат ускорени… и често краищата се повдигат леко за миг и ние виждаме неща, които не би трябвало да виждаме…

Опитвали да разубедят Маргерита от пътуването до Холивуд. Тя заминала и там се провалила. Когато се върнала, Роло бил налице, за да предотврати най-лошото. Цял месец криел острите предмети, държал Маргерита на приземния етаж, далеч от всякакви химически вещества, което за нея означавало съвсем малко сън. Задрямвала и се пробуждала в истерия. Бояла се да заспи. Страхувала се, че няма да знае как да се събуди.

Роло не се отличавал с особена съобразителност. Бил добронамерен, обаче след месец в нейно присъствие, разбрал, че повече не може да търпи. Наистина всички били изненадани, че е издържал толкова дълго. Грета била предадена на Зигмунд, неизлекувана, но общо взето състоянието й не било влошено.

При Зигмунд проблемът бил в тогавашното негово местожителство: продухван от течение уродлив замък с назъбени стени, с изглед към студено езерце в Баварските Алпи. Част от него вероятно датирала още от падането на Рим. Ето къде я отвел Зигмунд.

Тя си внушила, неизвестно как и защо, че е отчасти еврейка. По онова време, както всеки знае, положението в Германия беше много лошо. Маргерита ужасно се страхувала, че ще бъде „разкрита“. Във всеки въздушен навей проникнал през някой от хилядите отдушници на тая съборетина й се счувало Гестапо. По цели нощи Зигмунд я убеждавал, че няма от какво да се страхува. В своите опити да я успокои, той не бил по-успешен от Роло. Горе-долу по това време започнали да се проявяват нейните симптоми.

Колкото и психогенни да са били тези болежки, тикове, обриви и пристъпи за повръщане, страданието й е било истинско. От Берлин пристигали посред нощ акупунктуристи с обвити в кадифе кутии пълни със златни игли. В замъка на Зигмунд непрекъснато влизали-излизали баптисти от Америка, виенски психотерапевти, индийски религиозни аскети, а на килима пред камината спели кабаретни хипнотизатори и колумбийски знахари. Нищо не помагало. Зигмунд се разтревожил и скоро бил готов също като Маргерита, да халюцинира. Вероятно тя е предложила да отидат в Бад Карма. В онова лято градчето било известно с неговата лечебна кал, гореща и мазна със следи от радий, бълбукаща, смолисточерна кал. Ах. Всеки, който е страдал от подобно неразположение, може да си представи надеждата на Маргерита. Тази кал ще изцели каквото ти дойде наум. Къде са били всички тези хора онова лято преди Войната? Сънували са. През лятото, когато мичман Моритури пристигнал в Бад Карма, балнеолечебните курорти били препълнени с лунатици. В посолството нямало работа за него. Предложили му да вземе отпуск до септември. Би трябвало да е наясно, че нещо се крои, но той само отишъл да прекара отпуска в Бад Карма, по цял ден да пие „Пилзнер Уркел“ в кафенето при езерото в Павилион Парк. Той бил чужденец, половината време пиян, глупаво бирено пиянство, и почти не говорел техния език. Но това, което виждал навярно е ставало из цяла Германия. Предумишлено безумие.

Маргерита и Зигмунд вървели по същите засенчени с магнолии пътеки, седели на същите столове с колелца на концертите с патриотична музика… когато валял дъжд си убивали времето с игра на карти в някой от салоните на техния спахотел. Вечер наблюдавали фойерверките: фонтани, ракети пръскащи искри, жълти лъчисти звезди високо над Полша. Такъв илюзорно-мечтателен сезон… Нито един курортист не успявал да разшифрова тенденциите на огньовете. Просто весело играещи светлини, нервни като потрепващите от око на око фантазии, галещи кожата като ветрилата от щраусови пера отпреди половин век.

Кога за първи път Зигмунд е забелязал нейните отсъствия, или кога те се превърнали за него в нещо излизащо извън привичното? Тя винаги му поднасяла правдоподобни случки: консултация с лекар, непредвидена среща със стара приятелка, задрямване във ваната с кал, а времето летяло тъй бързо. Вероятно тази необичайна сънливост най-после събудила подозренията му, защото той помнел на какво изпитание го била подложила докато били на юг. Съобщенията в местните вестници за изчезнали деца едва ли са го впечатлявали, не и тогава. Зигмунд четял само заглавията и то много рядко, само колкото да запълва някои възникнали паузи.

Моритури често ги виждал. При среща кимали, разменяли „хайл Хитлер“ и на мичмана било позволявано четири-пет минути да упражнява своя немски. С изключение на бармани и келнери, те били единствените хора, с които той разговарял. На тенис кортовете, на опашката край помпата за минерална вода под прохладната колонада, на водните състезания, битката с цветя и венецианския карнавал, Зигмунд и Маргерита оставали почти непроменени, той с неговата… Моритури я възприемал като неговата Американска Усмивка, обхванала кехлибарения мундщук на угасналата му лула… и главата му наподобяваща украшение за коледна елха от плът… колко отдавна е било… тя с нейните жълти слънчеви очила и шапки а-ла Грета Гарбо. Променяли се само цветята всеки ден: грамофончета, цветове бадем, напръстник. С течение на времето Моритури започнал нетърпеливо да очаква тези ежедневни срещи. Жена му и дъщерите му били на другия край на света, той бил изгнаник в страна, която го озадачавала и угнетявала. Жадувал за мимолетната учтивост на посетителите на зоологическата градина, искал да чува думите от туристическия пътеводител. Съзнавал, че се е блещил в отговор на погледите им, с любопитство равно на тяхното. Всички те го очаровали с европейското си лустро: натруфените с бели пера стари дами възлегнали на отворени шезлонги, ветераните от Голямата война киснещи като невъзмутими хипопотами в стоманените вани, женствените им секретари дърдорещи пискливо като маймуни из централната улица на курорта, докато отдалеч иззад сводовете от липи и кестени долитало нестихващото бучене на въглеродния двуокис в кипящия извор, от чийто разтвор с бълбукане изригвали големи потрепващи кълба… обаче най-силно го очаровали Зигмунд и Маргерита.

— Там те двамата изглеждаха точно толкова чужденци, колкото и аз. Нали всички ние имаме антени, настроени така, че да разпознаваме своите…

Един предиобед случайно пред Инхалаториума срещнал Зигмунд, сам, обвита в туид статуя, изглеждал сякаш се бил изгубил, нямало къде да отиде, а и не желаел. Тогава съвсем непланирано те се заговорили. Моментът бил подходящ. После тръгнали да се разхождат сред тълпите болнави чужденци, и Зигмунд разказвал за своите неприятности с Грета, за нейния въображаем еврейски произход, за отсъствията й. Предния ден я бил хванал в лъжа. Тя се върнала много късно. Ръцете й не спирали да треперят ситно. Той бил започнал да забелязва някои неща. Обувките й със засъхнали бучици черна кал. Един шев на роклята й силно разхлабен, почти скъсан, въпреки че напоследък Грета слабеела. Обаче той нямал смелостта да поиска откровено изяснение от нея.

И тогава Моритури, — който четял вестници и за когото от укротените газове в питейната зала изникнала като чудовище връзката, но нямал думи, на немски или какъвто и де е друг език, за да обясни на Зигмунд, — Биреният Мичман Моритури започнал да я следи. Грета изобщо не се оглеждала, но знаела, че той върви по петите й. На ежеседмичния бал в централния павилион на курорта той почувствал за първи път резервираност между всички тях. Маргерита, чиито очи бил свикнал да вижда само закрити от слънчеви очила, а сега били открити, незащитени и пламтели страховито, не сваляла втренчен поглед от него. Павилионният оркестър изпълнявал потпури от Веселата вдовица и Тайната на Сузана, демодирана музика, и все пак, след години, откъси от нея по радиото догонвали Моритури на улицата и неизменно му връщали неписания вкус от онази вечер, когато тримата стояли на ръба на бездната, с неподдаваща се на измерване дълбочина… някакво напълно непознато нему последно повторение на 1930-те години на Европа… което за Моритури представлявало също и особена стая, следобеден салон: обилно гримирани около очите кльощави момичета в дълги вечерни рокли, мъжете с гладко избръснати лица, излъскани като филмови звезди… музиката там не била оперетна, а танцова, изискана, успокоителна, леко „модерна“, елегантно потапяща се в съвременните мелодични тенденции… стая на горния етаж с проникваща предзалезна светлина, дебели пухкави килими, гласове, в чиито речи няма нищо грубо, неприятно или сложно, осведомени и снизходителни усмивки. Тази сутрин се бил събудил в меко легло и предвкусвал вечер в кабаре, където щяло да има танци под съпровода на популярни любовни песни изпълнявани в също такъв маниерно-лустросан стил. Неговият следобеден салон с възпрените сълзи, цигарения дим и предпазливите изблици на чувства, е бил междинна спирка всред комфортната сутрин и комфортната вечер: това е била Европа, окаденият погражданен страх от смъртта, а най-опасни от всичко били проницателните очи на Маргерита, тази пропусната тяхна среща в централния павилион, черни очи измежду купчините скъпоценности и десетките клюмащи стари генерали, и долитащото отвън тътнещо бълбукане на калния извор, което запълвало паузите в музикалните изпълнения, тъй както и машините щели скоро да изпълнят небето.

На другата вечер Моритури я сподирил за последен път. По утъпканите пътеки, под привичните дървесни корони, покрай германското езерце със златни рибки напомнящо му за родния дом, през игрището за голф, където последните за деня беломустакати мъже едва-едва преодолявали неравностите и препятствията на терена, сиянието на залеза огрявало прислужниците им изправени в алегорична стойка „мирно“, а саковете със стърчащи от тях снопове от стикове за голф очертавали фашистки силуети…[945] Същата вечер Бад Карма бил захлупен от мъртвешки блед и яростен сумрак: хоризонтът се превърнал в библейска напаст. Грета била облечена изцяло в черно, шапка с воал покриващ по-голямата част от прическата й, преметната през рамо чантичка на дълга каишка. Докато изборът на местоназначения се свеждал до едно, докато Моритури попадал на клопки, които нощта почвала да му залага, пророчеството нахлуло в него като речния вятър: къде е била тя по време на отсъствията й, по какъв начин децата посочвани в тези вестникарски заглавия са били…

Стигнали до брега на черното кално блато: това старо като света подземно присъствие, отчасти включено към балнеоложкия курорт и наименувано… За жертвоприношение било подбрано едно момче, останало, след като всички други заминали. Косата му била студен сняг. Моритури успявал да дочуе само откъслеци от разговора им. Отначало момчето не се страхувало от нея. Може и да не я е разпознало от сънищата си. Това е щяло да бъде единствената му надежда. Обаче германските му надзиратели не допуснали подобно нещо. Униформеният Моритури стоял наблизо, чакал и разкопчавал мундира, за да има свобода на движение, въпреки че не желаел да се движи. Всички присъстващи явно повтаряли това прекъснато преди време театрално действие… Тя започнала да повишава тон, а момчето — да трепери.

Прекалено дълго си бил заточен. — Звучно шляпване в мрака — Ела у дома, с мен — извикала тя — да се върнем при твоя народ. — Той понечил да избяга, но ръката й, в ръкавица като щипец, замахнала и сграбчила лакътя му. — Чифутско лайнарче! Не се опитвай да ми избягаш.

Не… — ала в самия край тонът вече е повишен и звучи като провокативен въпрос.

И ти също знаеш коя съм аз. Моят дом е формата на Светлината — с предизвикателно тежък идиш изговор тя подема фарсова пародия, неестествено театрална и фалшива — Аз бродя из цялата Диаспора в търсене на заблудени деца. Аз съм Израил. Аз съм Шехина[946], царица, дъщеря, невеста и майка Божия. И аз ще те върна, теб, отломъкът от разбит съд[947], дори ако се наложи да те издърпам за малкото ти обрязано пишле…

Не-е…

И тогава мичман Моритури извършил единствената известна героична постъпка в своята кариера. Тя дори не е отразена в неговото досие. Маргерита подхванала съпротивляващото се момче, една ръкавица заопипвала между краката му. Моритури се втурнал напред. За момент тримата се поклащали, хванати здраво. Сива нацистка скулптурна група: названието й вероятно е било „Семейството“. Нито помен от древногръцкия застинал покой: не, те се движели. Смисълът не бил в безсмъртието. Именно това ги отличавало. Не било възможно оцеляване ако сетивата не си го извоюват — наследяването било изключено. Обречени, като авантюрата на Д’Анунцио във Фиуме[948] и като Райха, подобно на жалките същества, от които в този момент момчето се изтръгнало и побягнало в глъбините на вечерта.

Маргерита рухнала на края на голямото тъмно блато. Докато тя плачела, Моритури стоял на колене до нея. Ужасно изживяване. Това, което го е завело там, което е разбрало и тъй машинално се е намесило, сега било потънало в сън. Отново надделели неговите условни рефлекси, неговата езикова, подредена и неизменна същност. Той коленичел разтреперан, по-уплашен от когато и да е било в живота си. Обратно в балнеокурорта го завела тя.

Същата нощ Грета и Зигмунд напуснали Бад Карма. Момчето навярно е било прекалено уплашено, светлината съвсем слаба, а Моритури може да е имал влиятелни защитници, защото Бог знае, че той бил на открито и достатъчно видим там, но полиция не дошла.

Изобщо не съм мислил да ходя при тях. Дълбоко в себе си знаех, че тя е извършила убийство. Вие може да ме порицаете за това. Но аз видях на какво и на кого би трябвало да я предам. Нали разбирате, все едно бе дали ще бъдат официалните власти или не.

Следващият ден бил 1 септември[949]. И тайнствено изчезване на деца вече било невъзможно.

Утрото бе притъмняло. Дъждът пръска и под навеса. Купичката с овесена каша пред Моритури така и бе останала недокосната. Слотроп се поти, загледан в ярките остатъци от портокал.

Слушайте, ами какво ще стане с Бианка? — задейства се неговият съобразителен мозък. — Ще бъде ли тя в безопасност с тази Грета, как мислите?

Засуква широките гъсти мустаци.

— Какво имате пред вид? Да не би да ме питате „Може ли да бъде спасена?“

— О, привет японски приятелю, хайде стига…

— Слушайте, от какво ще можете да я спасите? — Очите му изтръгват Слотроп от душевния комфорт. Дъждът вече барабани по навесите, излива се от краищата им като прозрачна дантела.

— Но, чакайте малко. О, по дяволите, онази жена вчера при централния извор…

— Да. Не забравяйте, че и Грета също ви видя, когато излизахте от реката. Сега си представете всевъзможните фолклорни легенди за радиоактивността, битуващи в съзнанието на тези хора, тези пътешественици от един балнеоложки курорт на друг, сезон след сезон. Това е благодат, Божа милост. Това е светената вода на Лурд[950]. Загадъчната радиация, която изцелява толкова много болести… може ли тя да се окаже върховният лек?

— ’Кво…

— Наблюдавах лицето й, докато вие се изкатервахте на борда. Аз бях с нея на периферията на една радиоактивна нощ. Зная какво е видяла Грета този път. Едно от онези деца… отлично запазено, подхранвано от калта, от радия, то израствало все по-високо и по-силно, а бавните и лепкави подземни течения лениво го влачели из преизподнята, година след година, докато най-после, вече възмъжало, то стигнало до реката, изплувало от нейното черно сияние, за да я открие изново, Шекина, невеста, царица, дъщеря. И майка. Майчински ласкава и грижовна като предпазваща кал и светеща уранова смола…

Внезапно почти над главите им тътнещ гръм разпуква ослепително яйце от грохот. Някъде извътре на самия трясък Слотроп бе промърморил:

— Не се шегувайте.

— Ще рискувате ли да научите какво е станало?

Кой е този, о, това е някакъв японски мичман разбира се, дето ме гледа така. Но къде са ръцете на Бианка, беззащитната й устица…

Ами, нали след ден-два ще стигнем до Свинемюнде? — говори, за да не… Стани от масата, смотан гъз такъв…

Ще продължим плаването и това е. Накрая вече няма значение.

— Слушайте, вие имате деца, как можете да говорите така? Това ли е всичко, което искате, просто да „продължим плаването“?

— Щом ме питате, ще ви кажа. Искам да видя, че войната в Тихия океан завършва, за да мога да се върна у дома. Точно сега е дъждовният сезон, бай-ю, когато зреят сливите. Искам само да бъда с Мичико и нашите момичета, а стигна ли там, никога повече да не напускам Хирошима. Мисля, че ще ви хареса там. Градът е на остров Хоншу, на брега на Вътрешното море, много красив, на площ идеален, достатъчно голям за градски забавления и достатъчно малък за необходимото на човека спокойствие. Но тези хора не се връщат, те, както виждате, напускат домовете си…

Ала един от възлите, придържащи натежалия от дъжда платнен навес, вече е разхлабен, белите върви се развързват бързо и се развяват на вятъра. Навесът се превръща в провиснал тунел, излива дъждовна вода върху Слотроп и Моритури и те офейкват под палубата. Там ги разделя един от друг тълпа току-що станали гуляйджии. Сега единствената мисъл в главата на Слотроп е да се добере до Бианка. В края на един коридор, зад дузина безизразни лица, той забелязва Стефания с бяла жилетка и панталон, която му дава знак. Минават пет минути докато успее да си пробие път до нея, през което време се е сдобил с коктейл „Бренди Александър“[951], шарена конусовидна хартиена шапка, залепена на гърба му бележка призоваваща на долнопомеранско наречие всеки, който я прочете да удари един шут на Слотроп, петна от червило в три оттенъка на пурпура и предвидливо запалена от някой черна италианска maduro[952].

— Може да изглеждате като душата на веселбата, но пред мен това не минава — приветства го Стефания. — Под тази весела маска се крие лицето на Йона[953].

— Имате предвид, а-а-а…

— Имам предвид Маргерита. Заключила се е в тоалетната. В истерия. Никой не може да я изведе оттам.

— И вие разчитате на мен. А къде е Танац?

— Танац е изчезнал, Бианка също.

— О, мамка му.

— Маргерита смята, че вие сте я опропастили.

— Не съм аз.

Слотроп й предава в сбита форма разказа на Моритури. Част от самоувереността й, от живостта й се изпарява. Тя гризе нокти.

— Да, имаше някои слухове. Преди да изчезне, Зигмунд разкри само толкова, колкото да подразни въображението на хората, обаче не съобщи никакви подробности. Стилът му беше такъв. Слушайте, Слотроп. Мислите ли, че някаква опасност заплашва Бианка?

— Ще опитам да разбера. — В този момент го прекъсва внезапен ритник по задника.

— Нямаш късмет — изграчва нечий глас зад тях. — Аз съм единственият човек на борда, който чете долнопомерански.

— Нямате късмет — кима Стефания.

— Желанието ми бе само за безплатно извозване до Свинемюнде.

Но, както казва Стефания:

— Безплатно извозване има само до ада. А междувременно започвайте да отработвате таксата за настоящия транспорт. Отивайте да видите Маргерита.

— Искате от мен да… хайде стига.

— Тук не ни трябват нещастни произшествия.

Това е едно от дисциплинарните правила на корабния устав. Нищо лошо не трябва да се случва. Добре тогава, Слотроп учтиво пъха остатъка от пурата между зъбите на мадам Прокаловска и я оставя да пуфти с юмруци забити дълбоко в джобовете на жилетката. Бианка я няма в машинното отделение. Той обикаля из осветяваното от пулсиращи лампи помещение, сред уплътнени и опаковани в азбест грамади, два-три пъти се изгаря допирайки места с опадала топлоизолация, наднича в слабо осветени ниши и засенчени ъгли, и се пита достатъчно добре ли е изолиран. Наоколо само машини и шум. Тръгва към стълбата. Там го очаква червен парцал… не, това е роклята й, все още с мокро петно от собствената му сперма на подгъва… гръмогласната влажност го е запазила там. Той се навежда, взема роклята, вдишва миризмата на Бианка. Аз съм дете, знам как да се крия, мога да скрия и теб.

— Бианка — вика той, — покажи се Бианка.

До вратата на тоалетната, Слотроп заварва сборище аристократични безделници и пияници, задръстили целия коридор със захвърлени бутилки и стъклария, и насядала в кръг група непоправими потребители на кокаин, а от върха на инкрустиран с рубини златен кинжал нагоре, сред гъсталаци от косми в ноздрите, политат кристални птици[954]. Слотроп си пробива път и, облегнат на вратата, повиква Маргерита.

— Махай се.

— Няма нужда да излизаш. Само ме пусни вътре.

— Знам кой си ти.

— Моля те.

— Те действат много хитро, като те изпращат вместо горкия Макс. Но този път номерът няма да мине.

— Аз приключих с Тях. Кълна се. Имам нужда от теб, Грета. — Глупости. За какво ми е притрябвала.

— Значи Те ще те убият. Махай се.

— Аз зная къде е Бианка.

— Какво си й направил?

— Аз само… ще ме пуснеш ли вътре?

След цяла минута тишина, тя го пропуска. Двама-трима веселяци опитват да се вмъкнат, но Слотроп затръшва вратата и я заключва отново. Грета е само по черна риза. Високо по бедрата й като мазки от черна боя се вият тъмни къдрици коса. Лицето й е много бледо, състарено, напрегнато.

— Къде е тя?

— Крие се.

— От мен ли?

— От Тях.

Бърз поглед към него. Прекалено много огледала, самобръсначки, ножици, светлини. Прекалено много белота.

— Но ти си един от Тях.

— Стига вече, много добре знаеш, че не съм.

— Си. Ти излезе от реката.

— Ами това е защото бях паднал в нея, Грета.

— Значи Те са те блъснали.

Слотроп гледа как тя нервно играе с къдрици от косата си. „Анубис“ е започнал леко поклащане, но възникващото в Слотроп гадене идва от главата, а не от стомаха му. Грета начева да говори и същевременно вълни от позиви за повръщане една след друга връхлитат Слотроп и го изпълват: гаденето настъпва като лъскаво черно кално свлачище…

□ □ □ □ □ □ □ □

На мъжете винаги им е било лесно да идват и да й разпореждат коя да бъде. Другите момичета от нейното поколение израстваха подпитвайки „Коя съм аз?“ За тях това бе въпрос изпълнен с болка и вътрешна борба. А Гретел дори не го възприемаше като въпрос. Тя ползваше толкова много самоличности, че просто не знаеше какво да ги прави. Някои от тези Гретели представляваха само груби повърхностни скици, други бяха по-задълбочени. Много от тях притежават невероятни дарби, антигравитация, пророчески сънища… аленеещи на въздуха ореоли от замъглени образи окръжават лицата им: самата светлина плаче с истински сълзи, ридае престорено артистично, докато бива насочена през механичните градове, метеоритните стени обвити в небесен въздух, всяка вдлъбнатина и очна кухина празна като кост, и чезнещата сянка що я обгръща отвсякъде с черно сияние… или я задържа във втренчени пози, дълги вечерни рокли, пискюл и алхимичен символ, воали се развяват от кожени подшлемници, концентрично подплатени като каска на колоездач, с разпукваща се кула и обсидианова волута[955], със задвижващи ремъци и ролки, със странни прелети на дирижабли, които се провират под арки, тържествено, покрай покривни вентилационни кулички и гигантски плавници в градската мъгла…

В Weisse Sandwüste von Neumexiko[956] тя играеше ролята на каубойка. Първо я попитаха „Можеш ли да яздиш?“ и тя бе отговорила „Разбира се“. Кон бе виждала само от крайпътна канавка по време на война, обаче тази работа й бе нужна. Когато настъпи моментът да се качи, тя дори не помисли да се уплаши от притиснатото между бедрата й животно. Конят беше американски, казваше се Змей. Обучен или не, той сигурно е могъл да избяга с нея, дори да я убие. Но Гретел и този жребец пламтящи с огъня на Стрелеца[957], лудуваха елегантно по екрана, и усмивката не слизаше от лицето й.

Ето един захвърлен от нея воал, тънка бяла пяна, разяждаща утайка от една скорошна нощ в Берлин.

— Докато ти спеше, аз се изнизах от къщата. Излязох боса на улицата. Намерих един труп. На мъж. Едноседмична сива брада и стар сив костюм…

Трупът лежеше неподвижен и много блед зад някаква стена. Тя се изпъна до него, обви го с ръце. Имаше скреж. Тялото се изтърколи към нея и бръчките останаха замръзнали в тъканта на костюма. Тя усещаше брадясалото му лице да се отърква в бузата й. Миризмата не бе по-неприятна от тази на студено месо от хладилника. Прегърнала трупа тя остана да лежи чак до сутринта.

— Кажи ми как е на твоята земя? — Какво я събуди? Тропот на ботуши по улицата, ранноутринен парен екскаватор. Тя едва чува собствения си уморен шепот.

— Ние живеем много надълбоко под черната кал — отвръща трупът.

Въпреки че крайниците му не се поддаваха лесно на раздвижване като на кукла, Гретел можеше да го накара да говори и мисли каквото тя пожелаеше.

За момент тя се запита, негласно, дали собственият й податлив разум ще бъде осезаем по същия начин под пръстите на Тези, които…

М-м-м, уютно е тук долу. От време на време можеш да доловиш нещо от Тях, отзвук от далечен тътен, загатнат силует на някаква експлозия, преминал през земята над главите ни и стигнал чак до тук… но нищо в непосредствена близост. Толкова е тъмно, че всяко нещо свети. Ние притежаваме способността да летим. Няма секс. Но има фантазии и то дори много от тези, които свързвахме със секса… с които някога променяхме неговата енергия…

В ролята на шеметната дебютираща млада красавица, Лоте Люстиг, предрешена като чистачка, се озовава, по време на едно наводнение насред буйна река, във вана заедно с богатия плейбой Макс Шлепциг. Мечтата на всяко момиче. Филмът се казваше Jugend Herauf! (закачлив каламбур с популярната по онова време фраза „Juden heraus!“, разбира се)[958]. В действителност сцените във ваната бяха снимани само със задна проекция[959] — двамата с Макс изобщо не бяха влизали в реката с ваната, всичко правеха дубльори, а в окончателното копие тази сцена е оцеляла само като далечен силно замътнен план. Фигурите са затъмнени и деформирани, наподобяват маймуни и някак странно осветени, сякаш цялата сцена е била гравирана върху тъмен метал, като олово. Дубльорката на Грета в действителност беше един италиански каскадьор, Блацо, с дълга руса перука. Известно време двамата имаха романтична връзка. Но Грета отказваше да спи с него, ако той не бе сложил онази перука!

По реката плющи дъжд: чува се приближаването на бързеите, все още невидимо, но реално и неизбежно. И двамата дубльори изпитват особен гъделичкащ страх, че може би наистина са изгубили ориентация и на брега зад изящния сиви върбов филигран няма никаква камера… целият снимачен екип, звукооператори, сценични работници, осветители са заминали… или изобщо не са пристигали… и какво е това, току-що е довлечено от течението, което блъска нашата снежнобяла мидена черупка? и какъв беше този глух звук, тъй силен и тъй безмълвен?

Бианка обикновено е сребриста или напълно безцветна: заснемана хиляди пъти, филтрирана през стъкло, уголемявана и смалявана от виолетово оцветените сияещите повърхности на двойни и тройни „Протар“, „Шнайдер Ангулон“, „Фойт-лендер Колинеар“, „Щайнхайл Ортостигмат“ и „Гундлах Търнер-Райх“ от 1895 година[960]. На Грета всеки път й се привижда душата на дъщеря й, една неизчерпаема душа… Този шал на единственото й дете, подпъхнат на талията, непрекъснато се измъква и развява уязвим от вятъра. Разбира се, наричайки я продължение на майчината личност, със сигурност предизвикваш възможно най-язвителен сарказъм. Но от време на време на Грета й се удава да види в други деца Бианка, призрачна като при двойна експонация… определено да, напълно определено в Готфрид, младият избраник и любимец на капитан Блицеро.

— Свали ми презрамките за малко. Достатъчно тъмно ли е? Гледай. Танац каза, че те светели. И че ги бил запаметил всичките, наизуст. Много са бели днес, нали? Х-м-м. Дълги и бели, като паяжини. На задника ми има също. И по вътрешната страна на бедрата… — После, многократно, когато кървенето й спираше и Грета вече бе намазана със спирт от него, Танац сядаше, тя полагаше глава на коленете му и той проследяваше белезите по гърба й тъй както циганка гледа на ръка. Белегът на живота, белегът на сърцето. Мистичен кръст[961]. Какви съдби, предопределения и фантазии! Танац биваше тъй въодушевен, след бичуванията. Толкова завладян от идеята, че непременно ще преодолеят трудностите, ще успеят, ще избягат. И обикновено заспиваше преди настървението и надеждата да са го изоставили напълно. Тя го обичаше най-много в такива моменти, преди да заспи, когато гърбът й пламтеше, малката му глава натежаваше на гърдите й, а през нощта върху нея безмълвно, клетка по клетка, се изопват белези. Тя се чувстваше почти невредима…

В обхваналата я безпомощност да се освободи, всеки удар на камшика, всяка атака й носеше по едно видение, само едно, за всеки отделен връх на болката. Окото на върха на пирамидата[962]. Жертвеният град, с фигури в ръждивокафяви одежди. Тъмната жена, чакаща в края на улицата. Надвисналият над Германия закачулен лик на скърбящата Дания. Алените въглени пронизващи нощта. Бианка в костюм на испанска танцьорка гали дулото на револвер…

Край ракетна площадка в боровата гора, Танац и Гретел откриха стар, от доста време неизползван път. Тук-там сред зеления храсталак се виждаха отломки от някогашната настилка. Струваше им се, че ако следват пътя, ще стигнат до град, станция или аванпост… абсолютно неясно бе какво ще намерят там. Но щеше да бъде отдавна изоставено.

Бяха се хванали за ръка. Танац носеше старо зелено велурено сако с кръпки на лактите. Гретел беше с нейното палто от камилска вълна и бяла забрадка. На места борови иглички бяха засипали толкова дебело стария път, че заглушаваха стъпките им.

Стигнаха до свлачище, отдавна заличило пътя. Чакъл разсипваше сивота по склона към река, която те чуваха, ала не виждаха. Там бе увиснал стар автомобил „ханомаг-щорм“[963], с носа надолу, едната му врата зейнала от удара. Лавандулово-сивата метална конструкция бе напълно оголена, като скелет на елен. Невидимата сила извършила това бе някъде в гората. Страх ги бе да приближават развалината и я заобиколиха, за да минат по-далеч от разпиляното натрошено стъкло, от неумолимата тленност в сенките на предната седалка.

Малко по навътре между дърветата се забелязваха останки от къщи. Светлината вече отстъпваше, макар и да бе още сутрин, и гората се сгъстяваше. По средата на пътя се извисяваха гигантски купчини фъшкии, пресни, цопнати усукано като отделни съставни плитки на въже, тъмни и омотани. Какво ли същество ги бе пльокнало там?

В същия момент тя и Танац едновременно осъзнаха, че сигурно вече от часове бродеха сред руините на голям град, не древни руини, а разгромени през техния живот. Пред тях пътеката се извиваше навътре сред дърветата. Но сега между тях и каквото и да бе скрито там, зад завоя, имаше нещо: невидимо, неосезаемо… някакво наблюдаващо устройство. И то казваше: „Нито крачка повече. Това е всичко. Нито крачка повече. Връщайте се веднага.“

Невъзможно бе да продължат по-нататък. И двамата бяха ужасени. Обърнаха се, усещайки го с гърбовете, и бързо се отдалечиха.

Когато се върнаха на ракетната площадка, завариха Блицеро в последния стадий на безумието. Кората на дърветата около студената поляна бе напълно обелена и в резултат от ракетните изстрелвания стъблата им сълзяха с мъниста смола.

— Той би могъл да ни изгони, ако пожелаеше. Блицеро беше местно божество[964]. Нямаше да му е нужен никакъв документ, дори парче хартия. Но той искаше всички да останем. Даде ни най-доброто, легла, храна, пиене, наркотици. Планираха нещо свързано с момчето Готфрид, това бе очевидно като първия за деня мирис на смола в онези синкаво-мъгливи утрини. Обаче Блицеро не споделяше нищо с нас.

— Преместихме се на Люнебургското Поле. Там имаше петролни залежи и почерняла земя. Над главите ни в ромбовидни формации летяха „ябоси“[965], тръгнали на лов за нас. Блицеро бе продължил своето развитие и се бе превърнал в друго животно… върколак… но в очите му не бе останало нищо човешко: ден след ден те избледняваха и биваха заместени от сиви бразди, червени капиляри очертаващи нечовешки мрежи. Острови: съсирени острови в морето. Понякога даже топографските линии се събираха в една пресечна точка. „Това е картата на моята прародина“, — представи си крясък толкова тих, че преминава почти в шепот — „това е царството на Божеството Блицеро. Бяла земя.“ Внезапно разбрах, че сега той виждаше света като разделен на митически области: със свои географски карти, истински планини, реки и цветове. Той не просто минаваше през Германия. Това беше негово лично пространство. Но той ни вземаше със себе си! Путката ми набъбваше от кръв при опасността, при вероятността да бъдем унищожени, от възхитителното неведение кога ще настъпи изтреблението, защото времето и пространството принадлежаха на Блицеро… Той не прибягваше към пътищата, не пресичаше мостове или низини. Ние плавахме из Долна Саксония, от остров към остров. Всяка ракетна площадка беше нов остров сред бялото море. В центъра на всеки остров се издигаше връх… това позицията на самата Ракета ли беше? Моментът на излитането? Кой ще се окаже последният, родният остров?

— Все забравям да питам Танац какво е станало с Готфрид. На Танац му бе разрешено да остане при батареята. Мен обаче ме взеха: заедно със самия Блицеро ме откараха с кола „испано сюиза“ през сивата мъгла и природа, до един нефтохимически завод, който от дни сякаш ни преследваше неотстъпно като колело на хоризонта, струпани заедно изпотрошени черни кули в далечината, непрестанно горящ пламък на върха на тръба. Това беше Замъкът[966]: Блицеро погледна натам, готвейки се да проговори, и аз казах: „Замъкът“. Устата се усмихна бързо, но разсеяно, окръжените от бръчки вълчи очи бяха се отправили, дори отвъд пределите на тези дресирани питомни телепатични мигове за домашно ползване, някъде към техния животински север и упорството на недостъпна за въображението ми безпощадна периферия на смъртта, непримирими клетки с едва-едва мъждукаща светлинка вътре в тях, преживяващи само от лед или дори без него. Той ме наричаше Катье. „Ще видиш, че номерът ти няма да мине отново. Този път няма да мине, Катье.“ Не се уплаших. За мен бе разбираемо такова безумие или халюцинациите на дълбоката старост. Отпуснал вертикално надолу крила сребристият щъркел летеше в нашата въздушна струя, с едва-едва приведени клюн и чело, изпънати назад леко увиснали крака, и тилен сноп пера с формата на пруски възел[967]: върху блестящите му повърхности пробягваха бързи черни спирали на лимузини и щабни коли по алеята към главната кантора. В края на паркинга видях двуместен лек самолет. Лицата на седящите в него ми се сториха познати. Известни ми бяха от филмите, там бяха импозантността и властта, те бяха важни хора, но разпознах само един: генералният директор Смарагд, от Леверкузен. Възрастен мъж с бастун, всеизвестен медиум преди Войната, а изглежда дори и сега. „Грета — усмихна се той, опипвайки за ръката ми. — Ах, ето че всички сме тук.“ Но другите не откликнаха на чара му. Всички очакваха Блицеро. Среща на благородници в Замъка. Те влязоха в заседателната зала. С мен остана асистентът Дроне, високо чело, прошарена коса, непрекъснато бърникаше нещо по вратовръзката си. Беше гледал всички мои филми. Преместихме се между съоръженията. Виждах ги през прозорците на заседателната зала, седнали около кръгла конферентна маса, в чийто център имаше нещо. Сиво, пластмасово, светлината играеше по повърхностите му. „Какво е това?“ — попитах кокетно Дроне, който ме отведе настрана, за да не ни чуват другите. — „Мисля, че е за Ф-Агрегата“ — прошепна той.

— „Еф“ ли? — чуди се Слотроп. — Сигурна ли си, че е било Ф-Агрегат?

— Беше някаква буква.

— Не е ли „Ч“?

— Добре де, „Ч“. С думите, които измисляха, те бяха като деца на прага на овладяването на езика. Онова нещо ми изглеждаше като ектоплазма[968], придобила осезаем вид върху масата, под въздействието тяхната обща воля. Устните им не помръдваха. Провеждаха сеанс. Тогава разбрах, че Блицеро ме е прекарал през една граница. Най-после ме бе впръснал в неговото лично пространство, без никакъв болезнен спазъм. Бях свободна. Зад мен в коридора се бяха струпали мъже и преграждаха пътя ми обратно. Ръката на Дроне се потеше върху ръкава ми. Той беше любител на пластмасите. Почукваше с нокът по голяма прозрачна африканска маска и наостряше уши: „Чувате ли? Тъй звъни истинският полистирол…“ и в моя чест се прехласваше по един тежък бокал от метилмета-крилат, копие на Светия граал… Стояхме до реакторна кула. Миришеше силно на разтворител. От екструдера в основата на кулата със съскане излизаха прозрачни пръти от някаква пластмаса и навлизаха в охладителни канали или в модулатор. Горещината просто затискаше помещението. Помислих за нещо много дълбоко, черно, лепкаво и гъсто, което захранва този завод. Отвън забръмчаха мотори на коли. Всички ли си тръгваха? Защо бях там аз? Около мен се виеха безкрайни пластмасови змии. Ерекциите на моите придружители напираха да изпълзят през отворите в дрехите им. Можех да правя каквото искам. Блестящо черно и дълбоко. Коленичих и започнах да разкопчавам панталоните на Дроне. Но други двама ме хванаха за ръцете и ме замъкнаха в съседен склад. Останалите ги последваха или влязоха през други врати. Ред след ред огромни дълги стиролови или винилови завеси във всички възможни цветове, матови и прозирни висяха от тавана и пламтяха като северното сияние. Усещах, че някъде зад тях има публика, която очаква нещо да започне. Дроне и мъжете ме проснаха върху надуваем пластмасов дюшек. Накъдето и да се оглеждах, виждах отчетливо разпадане на въздуха или на светлината. Някой каза „бутадиен“ а на мен ми се счу було, тлен… Бяхме обгърнати от призрачна белота, окръжаваше ни шумолене и почукване на пластмаса. Взеха ми дрехите и ме облякоха в екзотичен костюм от някакъв черен полимер, много пристегнат в талията и отворен в чатала. Чувствах го като жив върху мен. „Хич не помисляйте за кожа или атлаз — потръпна Дроне. — Това е Имиполекс, материалът на бъдещето.“ Не мога да опиша неговия аромат или какъв беше на опип, удоволствието и разкоша. Още в момента, когато докосна зърната на гърдите ми, те се издуха и сякаш молеха да бъдат захапани. Исках да го усетя върху путката ми. Никакви дрехи, нито преди нито след това, не са ме възбуждали тъй както Имиполексът. Обещаха ми сутиени, комбинезони, дълги чорапи, рокли от същия материал. Дроне бе препасал гигантски имиполексов пенис върху своя. Аз потърках лице в него, тъй възхитителен беше… Между стъпалата ми зееше бездна. През главата ми лудешки се надпреварваха вече неразличими предмети, вещи, спомени. Порой. Аз изхвърлях всичко това в някаква празнота… От темето ми бликаха яркоцветни спираловидни халюцинации… дрънкулки, забавни реплики от диалог, предмети на изкуството… Аз ги пусках всичките. Нищо не задържах. Това ли беше „подчинението“, да освобождавам всички тях?

— Нямам представа колко дълго са ме държали там. Спях, събуждах се. Появяваха се и изчезваха мъже. Времето бе изгубило смисъл. Една сутрин се озовах извън вратите на завода, гола, на дъжда. Там нямаше никаква растителност. Нещо беше изхвърлено там под формата на огромно ветрило в продължение на много километри. Някакви катранести отпадъци. На ракетната площадка трябваше да се връщам пеша. Всички бяха заминали. Танац ми бе оставил бележка, молеше ме да опитам да стигна до Свинемюнде. Очевидно нещо бе станало на ракетната площадка. На тази поляна цареше тишина, каквато само веднъж бях усещала преди. Веднъж, в Мексико. В годината, когато бях в Америка. Бяхме навлезли много дълбоко в джунглата. Стигнахме до голяма каменна стълба, обрасла с пълзящи растения, покрита с гъби и многовековна гнилоч. Другите я изкатериха до върха, но аз не можах. Там беше същото като онзи ден с Танац в боровата гора. Усещах очакващото ме там горе безмълвие. То не очакваше тях, а мен, единствено мен… моето лично безмълвие…

□ □ □ □ □ □ □

Там горе на мостика на „Анубис“ бурята яростно блъска стъклото, огромни мокри ветрила се стоварват напосоки от вечерните небесни бездни пляс! живото човешко очертание е видимо само за дъгобагрената звукова периферия — трябва да си определен тип маниак, полски кавалерийски офицер като минимум, за да стоиш в такава поза зад тъй крехка и тънка преграда и да гледаш втренчено всеки мускулесто тежък удар. Зад Прокаловски балансьорът на клинометъра[969] се люлее напред-назад едновременно с клатенето на кораба: замечтано махало. Синкавото луминесцентно сияние на бурята е превърнало гънките на лицето му в черни криволици, черни като очите му, черни като плетената скиорска шапка силно нахлупена и солено накривена над бръчките на челото му. Върху предния панел на радиостанцията се събира светлина, ярка и плътна… разперва се ветрилообразно от скалата на пелоруса[970]… излива се от илюминаторите върху бялата река. Следобедът необяснимо продължава повече отколкото трябва. Дневната светлина намалява необичайно бавно. Сред такелажа вече започват да искрят огньовете на Свети Елм[971]. Бурята размята въжета и кабели, облачната вечер с гигантски спазми побелява и грубо зашумява. Прокаловски пуши пура и разглежда карти на залива Одер Хаф.

Колко много светлина! Държат ли ги под око руските наблюдателни постове на брега, чакат ли ги в дъжда? Нанесен ли е с восъчен молив този участък от прехода, със старателно изписани X-ове през някое руско пластмасово поле, вътре, където паяжини белосват германските прозорци, пред които не трябва да стои никой, където подхранвана с фосфор трева се полюшва над радарните екрани, а закачливата хлабина усетена през манивелата в невидимите зъбци всъщност представлява разликата между попадението и пропуска… Вацлав, онзи импулс дето го виждаш, това кораб ли е въобще? Напоследък в Зоната тече непрестанна симулация: изправени вълни във водата, големи безпилотни птици, толкова широко известни, че операторите им измислят прякори, капризни аеростати, плавеи от други театри на военни действия (нефтени варели от Бразилия, дървени кашони от уиски адресирани с шаблон до Форт-Лами), наблюдатели от други галактики, димни епизоди, моменти на висока отражателна способност — истинските цели са трудно откриваеми. Прекалено голямо е объркването тук за повечето попълнения и закъснелите новобранци. Само по-възрастните оператори на радари могат все още да запазват чувството за логичност: по време на вахтите изпълнени с треперлива електриковозелена Продължителност на това, което първоначално им се е струвало вечно, те са започнали да проумяват разпределението… усвоили са визуалното милосърдие. Каква е вероятността да стигнат тази вечер устието на реката? В съответствие с настоящата мода, „Анубис“ неизбежно изостава от разписанието: още преди няколко седмици трябваше да е минал покрай Свинемюнде, обаче съветското командване бе забранило на белия кораб да навлиза в река Вистула. Руснаците дори бяха поставили стража на кораба за известно време, докато дамите от „Анубис“ с флиртове и закачки отвличаха вниманието на войниците достатъчно дълго, за да могат да бъдат развързани задържащите го въжета — и тъй бе започнало последното продължително повторно плаване през полската родина, през тези северни водни ливади, като след тях летяха радиосъобщения, един ден с открит текст, а на следващия със закодиран, създаващи неустановено изходно положение колебаещо се между безмълвието на палача и Звездният Час. Понастоящем има международни причини „За“ Аферата „Анубис“, а също и причини „Против“ и споровете продължават, твърде отдалечени, за да бъдат разбрани, и заповедите се променят от час на час.

Устремен на север, „Анубис“ яростно се клати надлъжно и напречно. Светкавици пробягват по целия хоризонт и гръм напомня на военните на борда за барабанен огън предизвестяващ битки, от които в момента те нямат увереност дали са оцелели или все още ги сънуват и все още могат да се пробудят в самия им разгар и да умрат… Откритите палуби лъщят, оголени и хлъзгави. Отводнителните решетки са задръстени с отпадъци от празненството. От страничния отвор на камбуза се процежда вкиснат пушек от мазнина. В салона всичко е подготвено за игра на бакара, а в котелното отделение прожектират порнофилми. Втората нощна вахта ще започне след малко. Белият кораб се подготвя за своето вечерно разписание, като душата на току-що запалена газена лампа.

Гуляйджии, във вечерни дрехи нацвъкани със звездообразни петна от бълвоч, се олюляват напред-назад. Дами се излежават на открито под дъжда, щръкналите зърна на гърдите им се надигат под мократа коприна. По палубите се плъзгат стюарди вдигнали подноси с „драмамин“[972] и сода бикарбонат. Върху бордовите въжета клюмат повръщащи аристократи. Ето го Слотроп, иде, спуска се към главната палуба и непрекъснато отскача, блъскан от люлеещите се странични стълбищни въжета, лишен от всякакъв ентусиазъм. Загубил е Бианка. Няколко пъти е претършувал изнервен целия кораб, от край до край, не я е открил, а и не може да си обясни защо я е изоставил тази сутрин.

Това е важно, обаче доколко? В този момент, след като иззад безструнната лира и през мъчителна пропаст на една корабна тоалетна, Маргерита му е изплакала терзанията си от последните й дни с Блицеро, той вече е наясно, както и подобава, че в края на краищата е преследван от Черния Агрегат, от него и от бледата пластмасова вездесъщност на Ласло Джамф. Че ако е бил търсач и търсен, е какво пък, той е примамван и примамка същевременно. Въпросът за „Имиполекс“ му е бил пробутан от някой още в казино „Херман Гьоринг“ с предположението, че ще разцъфти в пълна Имиполектика със своя собствена ефикасност в Зоната — но Те са знаели, че Слотроп ще клъвне. Изглежда на Тях (ала не и на Слотроп), са Им известни някои подсъзнателни Слотропови потребности: това очевидно е унизително, обаче сега възниква още по-досадния въпрос, Какво ми е чак толкова нужно?

Даже преди месец, ако го бяха оставили на мира за ден-два, той сигурно щеше да може да се върне към септемврийския следобед, към надървения хуй в панталоните му, подскочил моментално като чаталеста пръчка на лозоход[973], която се стреми да посочи на всички онова що виси горе в небето. Откриването на Ракети е дарба и той я притежаваше, страдаше от нея, опитваше да изпълни тялото си чак до порите и фоликулите със звънтяща похотливост… да проникне, да бъде запълнен… да тръгне на лов за… да му покажат… да закрещи… да разтвори анус крака ноздри очи ръце уста без надежда за снизхождение към нейното намерение, застинало в очакване на небето, по-бледо от посърнал шарлатанстващ Иисус…

Но понастоящем зад Слотроп се е разгърнало някакво пространство, срещу което той не може да се обърне, мостове, които са можели да водят обратно, в последно време са рухнали безвъзвратно. И той вече започва да не се тревожи особено за това, че предава онези, които му се доверяват. Не усеща тъй непосредствено задълженията. Всъщност, налице е всеобща загуба на емоции, вцепенение, което би трябвало да го тревожи, обаче не успява…

Не може…

От корабната радиостанция долитат пращенията на руски предавания, а радиосмущенията блъскат като дъждовни пелени. На брега започват да се появяват светлини. Прокаловски изключва главния прекъсвач и гаси всички лампи на „Анубис“. От време на време по заострени краища и челни повърхнини ще избликват огньове на Свети Елм, ще потрепват белезникаво като предупредителни сигнали за антени и щаги[974].

Замаскиран от бурята, белият кораб ще се промъкне безшумно край грамадната развалина Шчечин[975]. Дъждът откъм левия борд ще утихне за минута и ще се появят последните няколко изпотрошени пристанищни мачтови кранове и овъглени складове, тъй мокри и блестящи, че почти можеш да ги подушиш, и началото на смрадливите блата, където никой не живее. След това брегът отново ще стане невидим, сякаш са в открито море. Заливът Одер-Хаф ще се разшири около „Анубис“. Довечера няма да сноват патрулни катери. От тъмнината с грохот ще връхлитат разпенени вълни, ще се разбиват високо над носа на кораба и от пастта на златния чакал[976] ще шурти солена вода… Граф Вафна ще залита из кърмата само по бяла папионка, ръце пълни с червени, бели и сини чипове, които се разсипват и тракат по палубата и ще останат завинаги неосребрени… до полубака графиня Бибеску сънува Букурещ отпреди четири години, (януарския терор, по радиото Желязната Гвардия крещи Да живей смъртта, а телата на евреи и левичари висят по куките на градските кланици[977] и от тях капе на дъските, вмирисани на месо и животински кожи), докато момче на 6–7 години с кадифено костюмче а ла Фаунтлерой смучи гърдите й, мокрите им коси се сливат заедно до пълна неразличимост, както и стоновете им и те ще изчезнат във внезапната белота експлодираща над носа на кораба… и бримки ще тръгнат по чорапите и копринени рокли върху вискозни комбинезони ще създават множество цветни ивици с вълнообразен ефект… надървени курове ще омекват без предупреждение, костени копчета ще се тресат от ужас… пак ще бъдат включени лампите и палубата ще се превърне в заслепяващо огледало… и минута подир това на Слотроп ще му се стори, че я вижда, ще помисли, че отново е намерил Бианка, плътно слепени тъмни ресници и облято от дъжд лице, ще види как тя ще стъпи накриво на хлъзгавата палуба, тъкмо когато „Анубис“ завива рязко наляво, и даже на този етап от случващото се, дори на такова разстояние, той ще затича към нея, без да се замисля, ще се подхлъзне също, докато тя изчезва под тебеширенобелите спасителни въжета и пропада, ще залитне опитвайки да възвърне равновесие, но веднага ще бъде ударен по бъбреците и блъснат много лесно извън борда и адиос на „Анубис“ и на целия му товар от кряскащи фашисти, и няма вече кораб, няма даже черно небе, докато бързи дъждовни иглички ще бият по неговите падащи очи и той ще удари водата, без да извика за помощ, а само плачливо и смирено ще прошепне егати, но сълзите нищо няма да добавят към разпененото бяло опустошение, което тази вечер ще бъде считано за залива Одер-Хаф…

□ □ □ □ □ □ □

Гласовете са немски. Това прилича на едномачтова рибарска лодка, неизвестно защо без мрежи или удължения на носа. Товар струпан на палубата. От средата на лодката розоволик юноша се клатушка напред-назад вторачен в Слотроп.

— Той е с официален костюм — вика момчето към кабината. — Това хубаво ли е или лошо? Вие нали не сте от военната администрация?

— Господи, та аз се давя, момче. Ще подпиша и формуляр, ако искаш. — Е, това е „Здрасти, приятел“ на немски. Юношата протяга розова десница, чиято длан е облепена с морски охлювчета и го изтегля нагоре, с измръзнали уши, шуртящи от носа солени сополи, и Слотроп се пльоска на дървената палуба, усмърдяна на много поколения риби и набраздена със светли белези от по-твърди товари. Лодката отново потегля и ускорява със страховит тласък. Мокрият Слотроп се претърколва към кърмата. След тях на дъждовния фон се издига мощно огромно ветрило от пяна наподобяващо разперена опашка на петел. От кабината долита назад маниакален смях. — Хей, кой или какво командва на този съд, а?

— Майка ми — розовото момче прикляка до него с безпомощен извиняващ се вид. — Ужасът на моретата.

Тази червендалеста дама е фрау Гнаб, а нейното момче се казва Ото. В периоди на разнежване тя го нарича „Тихият Ото“, което според нея е много смешно, но в такива моменти годините й личат. Докато Слотроп се измъква от смокинга, окачва го да съхне в кабината и се увива в старо войнишко одеяло, майка и син му разказват как въртят контрабанда по цялото Балтийско крайбрежие със стоки за черния пазар. Кой друг ще излезе в морето в такава буря? Лицето му, тоест на Слотроп, вдъхва доверие, хората ще споделят с него всичко. Точно сега те изглежда държат посока към Свинемюнде, да вземат товар, с който утре ще направят един курс нагоре към бреговете на остров Узедом.

— Знаете ли един човек с бял костюм, — цитира той Гели Трипинг отпреди няколко епохи, — който в Свинемюнде всеки ден около пладне трябва да бъде на Крайбрежната.

— Всички го знаят — фрау Гнаб взема щипка енфие и засиява. — Той е белият рицар на черния пазар, тъй както аз съм кралицата на крайбрежната търговия.

— Скачачът, нали?

— Той и никой друг.

И никой друг. Слотроп все още държи в джоба на панталона дадената му от „Киселината“ Бумер шахматна фигура. Скачачът ще го познае по нея. Слотроп заспива в кабината, получава два-три часа сън и в това време го навестява Бианка, която се сгушва под одеялото с него. „Сега наистина си в онази Европа“, прегръща го тя, засмяна. „О, Господи“, неудържимо повтаря Слотроп с глас имитиращ Шърли Темпъл. Неудобно положение, наистина! Събужда се от слънцето, гракането на чайките, миризмата на мазут №2, трополене на винени бъчви по тракащи дъски към брега. Акостирали са на пристана в Свинемюнде, до клюмналите разкривени дълги пепелни останки от складове. Фрау Гнаб надзирава разтоварването. Свареното от Ото действително истинско кафе къкри в тенекиена кутия.

— Отдавна не съм пил такова — опарва уста Слотроп.

— От черния пазар — доволно мърка Ото. — Добър бизнес.

— Известно време и аз бях в този бизнес… — О, да, и какъвто е умник, всъщност беше оставил на „Анубис“ последната порция хашиш от Боудайн, нали, около двеста грама. Виж как захарницата танцува с голямата зла шоколадова торта…[978]

— Хубава сутрин — отбелязва Ото.

Слотроп облича пак смокинга, омачкан, свит, почти изсъхнал, и заедно с Ото слиза на брега, да търси Скачача. Изглежда днешният рейс е нает от Скачача. Слотроп непрекъснато се оглежда за „Анубис“, но яхтата я няма. Струпаните в далечината наподобяващи скелети портални кранове, надзирават опустошението, тъй внезапно сполетяло това пристанище. Пролетното руско настъпление бе усложнило градската топография. Белият кораб би могъл да се крие зад всяка планина от пристанищни развалини. Покажи се, покажи се…

Бурята се е разпръснала, ветрецът днес е мек и небето лежи горе в идеална радиоинтерферентна схема, скумриено сиво и синкаво. Военни машини ровят и потракват някъде. Далеко и близо мъже и жени крещят на руски. Ото и Слотроп ги избикалят по улички оградени от останките на паянтови къщи, които изпъкват с крачка напред на всеки следващ етаж, за да се срещнат най-горе след няколко века на едва забележимо поклащане. На верандите седят мъже с фуражки с черни козирки и се вглеждат внимателно в ръцете на минувачите, за цигари. На едно площадче са изнесени сергии, дървени рамки и остарял лекясан брезент, трептящ, когато вятърът минава през него. Руски войници подпират стълбове или пейки, дърдорят с момичета в алпийски носии и бели ¾ чорапи, всички почти неподвижни като статуи. Пазарни фургони стоят разпрегнати с опрени в земята тегличи и дъна покрити със зебло, слама и остатъци от превозваната стока. Кучета душат сред калните релефни отпечатъци от танкови вериги. Двама мъже в тъмносини униформи напредват по площадчето с маркуч и метла, почистват боклука и каменния прах с изпомпана от пристанището морска вода. Две момиченца се гонят около яркочервена вестникарска будка облепена с хромлитографии на Сталин. Към доковете въртят педали работници с кожени каскети, премигващи, подпухнали, сънени, уморени лица, а кутиите с обеда се клатушкат от кормилата. Гълъби и чайки маневрират из канавките в търсене на остатъци от храна. Светли като призраци забързани жени с празни пазарски мрежи. Насред улицата самотно тънко дръвче пее заедно с цял квартал невидими птици.

Точно както бе казала Гели, на отрупаната със стоманени парчетии крайбрежна улица стои Нашият Човек, подритва камъчета, наблюдава водата, с очи бавно прочесващи брега, дали случайно няма да изникне златно пенсне или часовник, в очакване да се появи който и да е. Около 50-годишен, мрачни безцветни очи, косата на слепоочията гъста и причесана назад.

Слотроп показва бързешком пластмасовия шахматен кон. Усмивка и лек поклон от Скачача.

— Герхард фон Гьол, на вашите услуги — Двамата се ръкуват, обаче Слотроп усеща неприятен бодеж в дланта си.

Чайки грачат, вълни пляскат върху крайбрежната.

— А-а-а, на мен слухът понякога ми играе номера — подхваща Слотроп, — та какво казахте, Герхард фон кой? — Това скумриено небе е започнало да изглежда не толкова накъдрено, а повече като шахматна дъска. — Предполагам, че имаме обща приятелка. Ами, онази Маргерита Ердман. Снощи я видях. Да-а…

— За нея се предполага, че не е жива. — Той хваща ръката на Слотроп и всички тръгват да се разхождат по крайбрежната.

— Е, за вас се предполага, че сте кинорежисьор.

— Все тая — пали американски цигари за всички. — Същите проблеми с контрола. Но по-изострени. Както например за нечий музикален слух неблагозвучието представлява по-висша форма на хармонията. Чухте ли за Антон Веберн? Много тъжно.

— Станала е грешка. Той беше невинен.

— Ха. Невинен бе и още как. Но и грешките също са част от играта, всичко съвпада. Видно е как всичко си идва на мястото, нали? Започваш да различаваш стилове и структури, да се приспособяваш към ритмите, и после настъпва време, когато ти вече не си актьор, а свободен, от другата страна на камерата. Няма драматични призиви към дирекцията, просто се будиш един ден и знаеш, че Дамата, Офицерът и Царят са само великолепни инвалиди, а пешките, даже онези, които стигат до последната хоризонтала, са обречени да пълзят в две измерения и никоя Кула няма да може да се въздигне или да падне. Не: летежът е дарен само на Скачача!

— Точно така, Скачач — потвърждава Ото.

От редицата порутени хотелски фасади излизат бавно четирима руски редници, със смях пресичат крайбрежната, прехвърлят се през стената, отиват до водата, спират там, хвърлят гладки камъчета, подритват вълничките, пеят си един на друг. Свинемюнде не е особено подходящ за отпускари. Стараейки се да не навлиза много в персонални подробности, Слотроп разяснява на фон Гьол, какво е положението с Маргерита. Но част от тревогата му за Бианка изглежда проличава. Добрият чичо фон Гьол разтърсва ръката му.

Хайде, хайде. На ваше място не бих се безпокоил. Бианка е умно дете и майка й съвсем не е някоя богиня-унищожителка.

Е, няма що, много ме успокоихте, Скачачо.

Покрай брега шепне Балтийското море, неспокойно и армейски сиво. Фон Гьол повдига лекичко невидимо тиролско бомбе за поздрав на възрастни дами в черно, излезли навън по двойки да хванат малко слънце. Ото хуква да гони чайки, с протегнати напред ръце подобно на киногерой от ням филм, който иска да удуши някого, но все не успява да хване своята птица. Скоро към тях се присъединява спътник с нос на бучки, прегърбен, едноседмични оранжево-сиви бакенбарди, много широк и дълъг кожен шинел, но без панталони отдолу. Казва се Нериш — същият този Клаус Нериш, който експертът по аеродинамика Хорст Ахтфаден бе издал и разкрил на Черната Команда, да, точно същият. Той носи за шията неоскубана умряла пуйка. Докато се провират между големи и малки парчетии от Свинемюнде и пролетната битка за него, от развалините започват да излизат граждани и бавно доближават сухопътния фланг на фон Гьол, без да свалят очи от тази мъртва птица. Ездачът-скачач пъха ръка под бялото сако, изважда американски армейски пистолет калибър 11 мм и небрежно проверява как действа. Броят на следващите го моментално намалява наполовина.

— Още по-гладни са днес — отбелязва Нериш.

— Така е, — потвърждава Скачачът — но днес те са по-малобройни.

— Брей — идва му наум на Слотроп, — това беше много гадно.

— Проявете състрадание — свива рамене Скачачът. — Но все пак не е нужно да си въобразявате разни неща за тях. Можете да презирате мен и да превъзнасяте тях, но помнете, че ние се определяме и обясняваме един друг. Отбраното общество и отхвърлените от обществото, всички ние минаваме през космически замисъл на мрак и светлина, и независимо от цялата препоръчителна скромност, аз съм един от много малкото способни да го разберат in toto[979]. Следователно младежо, честно обмислете на коя страна ще предпочетете да застанете. Докато те страдат сред безкрайните вечни сенки, идеята е… винаги —

ВЕДРИ ДНИ (Фокстрот)

— ведри дни за черния пазар

Що сияе от сребро и злато!

От Коралово море до небето,

Синьо и Балтийско

Парите движат всичко,

Като присветващ маяк,

Етикетът с цената надзърта (пак)

От всяко деколте прекрасно

Зелена ли, червена ли,

Значение няма,

Защото блудница е даже Мама —

Такъв е възвишеният Божи замисъл…

Идат слънчеви дни за черния пазар,

Що сияе от сребро и злато!

Тук Нериш и Ото се присъединяват в тригласно съзвучие, докато безделничещите и гладни свинемюндчани наблюдават с побелели лица като търпеливи добичета. Но фигурите им са едва загатнати: телени закачалки за предвоенни костюми и рокли, много стари, силно излъскани от мръсотия, от хода на времето.

Те напускат крайбрежната и спират на ъгъла на една улица, по която марширува подразделение руска пехота и кавалеристи.

— Брей, тълпят се — отбелязва Ото. — А къде е циркът?

— По-нататък на брега, момченце — пояснява Нериш.

— Какво има „по-нататък на брега“? — пита Слотроп.

— Внимавай — предупреждава Нериш — той е шпионин.

— Не ме наричайте „момченце“ — ръмжи Ото.

— Шпионин, глупости на търкалета! — заявява Слотроп.

— Няма страшно, той е готин — Скачачът, нашият Господин Спокойствие потупва всички по раменете. — От известно време го преследва целият свят. Той дори не е въоръжен. — Към Слотроп: — Заповядайте, елате с нас нататък по брега. Може да ви бъде интересно — Но Слотроп не е глупак и забелязва, че сега околните, в това число и Скачачът, го гледат някак особено.

Насоченият по-нататък на брега товар включва също и шест кордебалетистки нагиздени с пера и пайети под стари сукнени палта, за да не заемат място в куфарите, малоброен акомпаниращ оркестър на различни нива на алкохолен ступор, много-много сандъци с водка и трупа гастролиращи шимпанзета. Морско-пиратската майка на Ото е приклещила едно от тези шимпанзета в кабината и там се вихри сериозна разправия, госпожата ругае, а шимпанзето от време на време пресяга и напира да я шляпне с увиснала бананова кора. Язваджията-импресарио Г.М.Б. Хафтунг[980], имащ славата на човек, който се обръща за помощ все към неподходящите хора, опитва да привлече вниманието на Ото.

— Това там е Волфганг! Той ще я убие! — Волфганг е най-ценното му шимпанзе, малко неуравновесен, доста добре имитира Хитлер, обаче не може да задържа вниманието си задълго на един обект.

— Ами, — неопределено — добре ще е да внимава с Майка ми.

Тъй както е застанала в ромбовидната рамка на люка, става напълно ясно колко богат житейски опит има тази възрастна жена: тя се увърта около този Волфганг, накланя се към него, тананика му нещо, с широка приветлива и зъбата колкото си ще усмивка, гука му: — Deine Mutter…[981]

— Слушай, досега тя изобщо не е виждала никой от тия зверове, — обръща се Слотроп към Ото, изненадвайки юношата със своята, да я наречем, приветливо кръвожадна физиономия — нали?

О, тя е фантастична. Инстинктивно знае точно как да обиди когото си пожелае. Няма значение дали е животно, растение… дори веднъж я видях да нагрубява една скала.

Е, хайде стига де.

Наистина! Да. Един гигантски отломък от вулканична скала, миналата година около датското крайбрежие, тя се развихри и цели двайсет минути критикува неговата — вече почти на границата на такъв пристъп на нерадостен смях, който всички ние избягваме — кристална структура. Невероятно.

Кордебалетистките са отворили сандък с водка. Хафтунг приглажда косата, която расте само като далечен спомен на темето му, и се втурва да ги хока. Момчета и момичета от всякакви възрасти, дрипави и кльощави, се влачат по трапа, товарят. На светлия небесен фон, шимпанзета се люлеят и провесват от мачта, рейки и антена, а кръжащите над тях чайки ги наблюдават. Вятърът се усилва и скоро тук-там в пристанището ще започват да пърхат бели гребени на вълнички. Всяко дете носи бала или сандък с различен размер, форма и цвят. Наблизо стои Скачачът, с пенсне защипано пред ахатови очи сверява разтоварваната стока с описа в зелен марокенен тефтер, охлюви в чеснов сос, една гроса[982]… три сандъка коняк… топки за тенис, две дузини… един грамофон „Виктрола“… филм, „Вилнее късметлията Пиер“, три ролки… бинокли, шейсет… ръчни часовници… и т.н., отметка за всяко дете.

След малко всичко е натоварено и подредено в трюма, шимпанзетата заспиват, музикантите се пробуждат, момичетата наобикалят Хафтунг, подхвърлят му всевъзможни обиди, щипят го по бузите. Ото си пробива път край борда и издърпва въжетата веднага щом децата ги хвърлят от брега. Когато е метнато и последното, а примката му все още лети във въздуха и като рамка с очертанията на сълза обхваща изгледа от опустошения Свинемюнде, госпожа Гнаб, усетила с крака освобождаването от сушата, форсира мотора по традиционния за нея начин, като едва не губи едно шимпанзе през кърмата и запраща половин дузина от Хафтунговите красавици да се търкалят по палубата в очарователно кълбо от дупета, гърди и крака.

Напречните течения дърпат лодката докато тя излиза от разширяващата се фуния на реката Швине към морето. Малко преди да стигне до вълноломите, в чиито проломи от пролетната подводна бомбардировка буйно съска пяна, внимание, госпожа Гнаб с непроменено каменно изражение, завърта отсечено щурвала на 180º, рязко сменя посоката и с пълен ход се устремява право към ферибота от Сасниц, фю-ю-т, точно навреме прави леко отклонение, префучава край него, и се кикоти на пътниците, които отскачат от перилата и се пулят след нея.

— Моля те, Мамо — жаловито се обръща Тихият Ото към прозореца на кабината. В отговор хрисимата женица с могъщ рев подхваща кръвожадна

МОРЯШКА ПЕСЕН

Аз съм пиратската кралица на Балтика,

И никой не може да се ебава с мен

А който е опитал, от него са останали

Само кости по дъното на морето.

И рибките сноват напред-назад

Из черепите им като вестовойчета

И пеят: „Не се ебавай с Гори Гнаб

И (с) нейното безумно начинание!“

Ще се забъркам с крайцер, ще потопя катер,

С един неумолим замах съм

Изпращала в ада хиляди души

Срещала съм Летящия Холандец и

Всеки път, когато се разминавахме

Той плачеше и отправяше молитви

„О, Боже, Дръж ме по-далеч от

Гори Гнаб и нейното безумно начинание!“

След това грабва щурвала и ускорява яко ход. Сега тяхната лодка подскача право към борда на полупотънал търговски кораб: изкорубено черно желязо напръскано с червена оловна боя, все по-близо надвисват отделните нитове облепени с кора от ръждива сол и очуканите плочи на обшивката, застрашително се извисяват… Жената явно е неуравновесена. Слотроп затваря очи и се хваща за една кордебалетистка. От кабината долита победоносен крясък, лодката успява да завие рязко и да избегне сблъсъка само на една-две бои разстояние. Ото, застигнат посред сладките мечти за неминуема смърт, залита неудържимо в посока право отвън борда.

— Майка ми има особено чувство за хумор — отбелязва юношата минавайки край тях. Слотроп протяга ръка и го улавя за пуловера, а момичето дръпва Слотроп за пеша на смокинга. — Виждате какво става, — секунда по-късно Ото вече си е поел дъх, — когато тя се набърка в нещо малко от малко незаконно. Не знам какво да я правя.

— Горкото момче — усмихва се кордебалетистката.

— О-о! — възкликва Ото.

Слотроп, комуто винаги е приятно да види сближаването на младите, ги оставя и се присъединява към фон Гьол и Нериш на кърмата. Госпожа Гнаб е взела остър завой към северозапад. Сега се насочват към брега, през нашареното в бяло и миришещо на сол Балтийско море.

— Добре де, накъде отиваме, хора? — пита Слотроп.

Нериш се е втренчил някъде в далечината.

— Това е остров Узедом — спокойно пояснява фон Гьол. — От едната страна той граничи с Балтийско море. Освен това го ограничават и две реки, Швине и Пене. Допреди малко ние бяхме на река Швине. Бяхме в Свинемюнде, чието название означава „устието на реката Швине“.

— Ясно, ясно, давайте нататък.

— Ще минем покрай остров Узедом и ще стигнем до едно място в устието на река Пене.

— Я сега да видим как ще се нарича това място… чакайте… ами да… Пенемюнде, нали?

— Отлично.

— И какво? — Следва пауза. — О, значи същото това Пенемюнде.

Оказва се, че Нериш е работил там. Отчасти е склонен да изпада в мрачно настроение при мисълта, че Пенемюнде сега е окупиран от руснаците.

— Там имаше завод за течен кислород, на който също бях хвърлил око — Скачачът е леко недоволен от себе си. — Исках да организирам верига от такива инсталации. Все още действаме за тази във Фолкенроде, в предишния „Институт Гьоринг“.

— Под Нордхаузен има много такива ТК инсталации — Слотроп опитва да предложи услужливост.

— Благодаря. Руснаците също имат, както помните. И тук възниква едно затруднение: ако не беше толкова противоестествено, бих казал, че те не знаят какво искат. Пътищата на изток са денонощно задръстени от руски камиони, пълни с материална част. Всевъзможни трофеи. Но засега не се очертава някаква ясна схема, освен демонтирай-опаковай-откарай-вкъщи.

— Сериозно! — Слотроп се прави на умник. — Как мислите вие, те дали са намерили този Черен Агрегат, а, г-н фон Гьол?

— Ах, колко мило — сияе Скачачът.

— Той е от УСС[983] — простенва Нериш. — Трябва да го пречукаме, слушай ’кво ти казвам.

— Черният Агрегат върви по 10 000 долара тези дни, половината авансово. Интересувате ли се?

— Не. Обаче чух в Нордхаузен, че вие го имате вече.

— Грешно сте чули.

— Герхард…

— Той е чист, Клаус. — На Слотроп му се е случвало и преди да го наблюдават по същия начин, продавачи на коли, които сигнализират на партньорите си: тука имам при мене един абсолютен идиот, Ленард, само гледай да не го подплашиш, нали? — Ние пуснахме умишлено тази дезинформация в Шчечин. Искахме да видим как ще реагира полковник Чичерин.

— Дяволите го взели! Пак ли той? Ще реагира, бъдете сигурни.

— Е, днес отиваме в Пенемюнде да се уверим в това.

— Е’гати. — Слотроп им разказва как е бил спрян и обискиран от руските войници в Потсдам и за предположението на Гели, че господин Чичерин не е особено загрижен за ракетните агрегати, а мисли предимно за това как да спретне някаква интрига против онзи полковник Енциан. Двамата спекуланти не проявяват забележим интерес към чутото.

Разговорът се е отплеснал към лениво изброяване и повтаряне на имена, занимание, на което Налин, майката на Слотроп, с удоволствие се посвещаваше и оставяше да я носи по протежение на следобедите — Хелън Трент, Стела Далас, Задкулисната Съпруга Мери Ноубъл[984]…

Сложна личност е Чичерин. Той сякаш, почти… смята Енциан за… друга част от себе си: за черен вариант на нещо вътре в него самия. Нещо, което той трябва… да ликвидира.

Нериш: Допускаш ли, че това може да се дължи на… някаква политическа причина?

Фон Гьол (поклащайки глава): Просто не знам, Клаус. Откакто се случи това в Централна Азия…

Нериш: Имаш предвид…

Фон Гьол: Да… Киргизката Светлина. Знаеш ли, смешно и странно е: той изобщо не е искал да бъде смятан за империалист…

Нериш: Никой от тях не иска. Но това момиче…

Фон Гьол: Малката Гели Трипинг. Която се мисли за вещица.

Нериш: Наистина ли си на мнение, че тя възнамерява да осъществи това… този неин план, да открие Чичерин?

Фон Гьол: Мисля, че… Те… имат такова намерение…

Нериш: Но Герхард, тя е влюбена в него…

Фон Гьол: Той се среща с нея, нали?

Нериш: Възможно ли е да намекваш…

— Слу-шайте — пелтечи Слотроп — ка-кво, по дяво-лите, обсъждате, а?

— Параноя — отсича укорително Скачачът (както се настървяват някои хора, когато биват откъснати от любимата им игра). — Едва ли ще я разберете.

— Е, в такъв случай извинете ме, но сега трябва да повърна — класически рязък отговор на типичен двойкаджия-неудачник от момчешки пансион като нашия Тактичен Тайрън и твърде напредничава тактика за сушата, но не и тук, където Балтика обрича на пълен провал всяка съпротива срещу морската болест. Сгушени под един брезент всички шимпанзетата блюват неудържимо. Слотроп се присъединява към наредените край перилата окаяни музиканти и кордебалетистки. Те го обучават на различни тънкости: да не повръща срещу вятъра, да съгласува драйфателните напъни с моментите, когато бордът се накланя силно на една страна и е възможно най-близо до водата, а госпожа Гнаб с характерната ледена усмивка отправяна към д-р Мабузе, особено в успешен ден[985], изразява надеждата, че никой няма да повръща на нейния кораб. Сега от рулевата рубка ясно се чува как тя реве своята моряшка песен.

Бла-а-а-г-х — надвесва се през перилата Слотроп.

И тъй безгрижно и необуздано щурее тяхното безразсъдно начинание по крайбрежието на Узедом, под мъгливото лятно небе. На брега зелените ниски възвишения се надигат на две терасовидни закръгления, а над тях следва верига от хълмове гъсто залесени с борове и дъбове. Перпендикулярно на курса на лодката ревматично бавно се разгръщат изоставени пристани и курортни градчета с бели плажове. От време на време се забелязват военни на вид съдове, вероятно руски торпедни катери, застинали съвсем неподвижно във водата. Никой не оспорва преминаването на госпожа Гнаб. Слънцето се скрива и показва и за един абсолютен миг оцветява палубите в жълто около всяка сянка. В определен късен час на деня всички сенки падат в посока изток-североизток, тъй както и изпитателните ракети винаги биваха изстрелвани от Пенемюнде в същото направление към морето. Точното време по часовник, което варира през годината, е известно като Ракетно Пладне… и звукът, който в този момент трябва да изпълва въздуха за обречените нему, може да бъде сравнен само с обедната сирена, на която целият град има доверие… и стомахът, каменно твърд, кънти…

Усещаш града още преди да го видиш. Даже и проснат върху перилата и притиснал буза о вонящото на катран предпазно въже, с насълзени очи и бълникащи се като морето вътрешности. Дори и опустошен и овъглен, какъвто Рокосовски и неговият Белоруски фронт го бяха оставили през пролетта[986]. Това е лице. На картите изглежда като череп или разядено от ръжда лице в профил, гледащо на югозапад: блатисто езерце за очната вдлъбнатина, носово-устната кухина се врязва във входа за Пене, точно под електростанцията… рисунъкът е малко като от карикатура на Вилхелм Буш[987], някакъв глупав старчок, с когото пакостливите момчета си правят жестоки шеги[988]. Източват спирт от резервоарите му, драскат огромни мръсни думи по наскоро излятия цимент, или дори се промъкват посред нощ и изстрелват някоя друга ракета…

Ето, задават се ниски овъглени сгради, пепелни отпечатъци от маскировъчни мрежи изгорели върху бетона (имали са минута само да изтлеят, като копринена бюргерска наметка и да осветят този крайбрежен интериор, тази инженерска приемна изпълнена с масивни форми и неутрални тонове… не е ли било само припламване? не са били нужни корекции, нищо предупредително, нито да бъдат постигани нови равнища… но кой ли може да бъде онзи, наблюдаващ тъй почтително и кротко иззад върха на модела? с лице изцяло облято от тези залезни багри взети като от хромлитография, очи зад чернообрамчени лещи, които, подобно на пламтящите мрежи, в този момент е видно, че са послужили като маскировка не на кого да е, а на Небесния Колоездач[989], на гибелния черен силует наподобяващ фигурата на Едуард VІІ[990] очертана върху сияйната небесна гръд в днешното Ракетно Пладне, две кръгообразни експлозии в най-натоварения час, в сцената със смъртта на небесната светлина. Как ездачът се завърта там, пагубен и безметежно невъзмутим. При картите Таро той е известен като Глупакът[991], но в Зоната го наричат Хитрецът. Сега е 1945 година. Все още е рано, все още е невинно. Донякъде.

Обгорена безпомощна решетъчна конструкция: онова, което е било дървено, сега улегва безсилно. Сред руините се мяркат зелени човешки силуети. Тук мащабът и размерите са много объркващи. Войниците изглеждат по-големи отколкото би трябвало да бъдат. Зоопарк? стрелбище? Ами, по малко и от двете. Госпожа Гнаб напредва безгрижно-спокойно и с намалена скорост към сушата, край блатистата брегова линия. Все повече стават признаците за окупация: паркинги за камиони, палатки, загон препълнен с коне, петнисти, дорести, снежнобели, кърваво червени. От зелената тръстика излитат като при експлозия диви летни патици, мокри и капещи, заобикалят над кърмата на лодката и се спускат в оставяните от нея дири, където правят половинметрови подскоци по водата и крякат. Високо в слънчевата светлина се рее белоопашат орел. Синя морска вода изпълва бомбени и снарядни кратери със загладени краища. Казарми с отнесени покриви: избелели от слънцето кости от гръбнаци и ребра на тези създания, който някога са подслонявали половината пророци Йона на разгромяваната Европа. Но там, където земята е била разчиствана и подравнявана за жилища или кантори, отново са започнали да растат дървета, борове и букове, през пукнатините в тротоарите, навсякъде животът се захваща, израства зеленото лято на ’45 година, а горите по възвишенията са все така гъсти.

Сега минават край внушителния почернял скелет на Експериментален Ракетостроителен Завод, чиито останки са разпръснати по земята. Последователно, като спирки по кръстния път, изникват бетонните грамади на изпитателните стендове, някои напукани и разрушени, други почти скрити зад дюните и Нериш почтително ги изрежда, VІ, V, ІІІ, ІV, ІІ, ІХ, VІІІ, І, а накрая VІІ и X — стендовете на самата Ракета, където е стояла и откъдето най-после е излетяла. От закриващите ги някога дървета са останали само овъглени стъбла.

Заобикалят северната издатина на полуострова и стената от изпитателни стендове и наземни съоръжения се отдръпва, сега плават край Пенемюнде-Запад, някогашната територия на луфтвафе[992]. Далеч, отдясно на борд през синкавата мъгла блещукат скалите на Грайфсвалдер Ои. Наклонени бетонни пускови уредби, на които по-рано са провеждали изпитания на Фау-1 или ракетни бомби, сочат към морето. Надупчени от бомбени кратери, накамарени с парчета от настилка и строшени „месершмити“, бързо проплават писти, разбягали се във всички посоки из полуострова: над арката на черепа, отново на юг към Пене, а там, над полегатите хълмове на много километри от лявата скула се издига червенотухлената кула на катедралата във Волгаст, а още по-близо, шестте комина на електростанцията, бездимни над Пенемюнде, са оцелели от смъртоносните натоварвания на месец март… Бели лебеди плават бавно сред тръстиките, фазани прелитат над високите борове. Някъде с ръмжене се пробужда мотор на камион.

Госпожа Гнаб завива рязко и навлиза в тесния залив на пристанището. Лятно спокойствие е обзело всичко: неподвижни вагони на релсите, войник седнал на варел от нафта с оранжев капак опитва да свири на акордеон. Може би просто се забавлява колкото да мине времето. Ото пуска ръката на неговата кордебалетистка. Майка му изключва мотора и той пристъпва с широка крачка на кея и потичва в тръс да закрепи швартовото въже за кнехта[993]. Следва кратка пауза: дизелови изпарения, блатни птици, спокойно безделие…

Иззад ъгъла на съседния товарен склад с трясък връхлита нечий щабен автомобил, спира с леко поднасяне и от задната му врата изскача един майор, който е по-дебел дори от Дуейн Марви, но с приятна, неопределено азиатска физиономия. Прошарената му коса, гъста като овча вълна, стърчи на всички страни около главата му.

— О, фон Гьол! — широко разтворени ръце, оградените от бръчици очи блестят от… това истински сълзи ли са? — Фон Гьол, скъпи приятелю!

— Майор Ждаев — кима Скачачът пристъпвайки бавно по пасарела, а в същото време зад майора изглежда спира камион пълен с войници в работни униформи, интересно, защо им е да носят тези автомати и карабини, ако са дошли само да разтоварват…

Точно така. Още преди някой да мръдне, те са скочили долу и обкръжават Ждаев и Скачача, с готови за стрелба оръжия.

— Не се безпокойте. — Ждаев маха с ръка и широко усмихнат тръгва бавно обратно към автомобила, прегърнал Скачача. — Ще задържим за малко приятеля ви. Можете да продължите вашата работа и да отплавате. Ние ще имаме грижата той да се върне благополучно в Свинемюнде.

— Какво става тук, по дяволите? — ръмжи госпожа Гнаб, излизайки от рубката.

— Кого арестуват? — появил се е Хафтунг, трепери разтърсван от спазми, непрекъснато пъха и изважда ръце от различни джобове. — Ами договорът ми? Какво ще стане с нас?

Щабният автомобил тръгва. Войници започват един след друг да се качват на камиона.

— Мамицата му — потъва в размисъл Нериш.

— Мислиш, че ни преметнаха и това значи арест, а?

— Според мен Чичерин реагира непропорционално. Точно както каза ти.

— О, а сега…

— Не, не — хваща го за ръкава — той е прав. Ти си безобиден.

— Благодаря.

— Предупредих го, но той само се изсмя. „Още един скок, Нериш. Нали трябва непрекъснато да скачам?“

— Е, какво искаш да направиш сега, да го освободиш ли?

По средата на лодката е възникнала някаква суматоха. Руснаците са отметнали брезента и разкрили оплесканите в бълвоч шимпанзета, а също и са отворили сандък с водка. Хафтунг премигва и трепери. Волфганг лежи по гръб и смучи от бълбукащо шише с водка, което е стиснал с краката. Някои шимпанзета мируват, други налитат на бой.

Някак си, — на Слотроп му се ще Нериш да престане да се изразява по такъв начин — му дължа… поне това.

Е, аз пък не — Слотроп отскача от внезапна струя жълта шимпанзешка бълвоч. — Би следвало той да може да се грижи сам за себе си.

Речта му определено е доста претенциозна. Обаче по душа той не е параноик, защото при работа като неговата, това би било истинско бедствие.

В този момент едно шимпанзе захапва крака на съветски младши сержант. Той изкрещява, вади своя „токарьов“ и стреля от бедро, но шимпанзето вече е скочило на фала[994]. Още дузина животинки, много от тях понесли бутилки водка, вкупом тръгват към пасарела.

— Не ги оставяйте да се измъкнат — крещи Хафтунг.

Тромбонистът подава сънен глава от люка, за да попита какво става, и още преди да осъзнае положението, три чифта розови стъпала нагазват лицето му. Разлигавени от похот червеноармейци гонят насам-натам към носа и кърмата момичета, чиито пайети припламват на следобедното слънце, а перата им потрепват неудържимо. Госпожа Гнаб дръпва нейната парна свирка и подплашва останалите шимпанзета, които се присъединяват към паническото бягство към брега.

— Хванете ги, — умолява Хафтунг, — някой да ги хване.

Слотроп се озовава между Ото и Нериш, изблъскан по мостчето на брега от войниците, които преследват шимпанзета или кордебалетистки, или опитват да замъкнат товара на брега. Сред пръски вода, ругатни и момичешки писъци откъм другия борд непрекъснато прииждат кордебалетистки и музиканти и се лутат насам-натам. Трудно е да се разбере какво, по дяволите, става тук.

— Слушай. — Госпожа Гнаб се надвисва през борда.

Сигурно имате някакъв план. — Слотроп е забелязал предпазливо присвитите й очи.

Трябва да предприемеш отвличаща маневра.

Какво? Какво?

Шимпанзета, музиканти, танцьорки. Всички те са за примамка. Докато вие тримата се проврете и отмъкнете Скачача.

Можем да се скрием — Нериш се оглежда в гангстерски стил. — Никой няма да забележи. Да, точно така! Корабчето може да отплава, все едно че сме на борда!

Не и аз — заявява Слотроп.

Ха! Ха! — отзовава се госпожа Гнаб.

Ха! Ха! — повтаря Нериш.

Аз ще остана в дрейф на канала, — продължава шантавата майка, — между островчето и онова триъгълно нещо, което са построили на брега.

Изпитателен стенд номер X.

Лесно запомнящо се именце. Мисля, че дотогава приливът ще бъде достатъчно дълбок. Запалете огън. Ото, отвързвай ни и да потегляме веднага.

Zu Befehl, Mutti![995]

Слотроп и Нериш притичват зад един склад, намират товарен вагон и се скриват в него. Никой не ги забелязва. Шимпанзета сноват във всички посоки. Преследващите ги войници изглеждат вече наистина ядосани. Някъде кларинетист свири гами на своя инструмент. Моторът на корабчето се закашля, изръмжава и витлата разпенват водата. След малко Ото и неговото момиче се покатерват на вагона, задъхани.

Е, Нериш — Слотроп решава, че може да попита — ти как мислиш?, къде са го отвели, а?

От това, което успях да видя, Блок 4 и целия този комплекс на юг бяха празни. Вероятно са го отвели в монтажния корпус до Изпитателен Стенд VІІ. Под онази голяма елипса. Там има подземни тунели и помещения, идеално място за щаб. Изглежда почти всичко там е устояло отлично, въпреки че Рокосовски е получил заповед да изравни всичко със земята.

Имаш ли оръжие? — Нериш клати отрицателно глава — И аз също нямам. Абе, що за чернопазарен далавераджия си, като нямаш оръжие?

Аз работех по инерционното насочване. Ти какво, очакваш пак да се занимавам с това?

Е-е-е, какво ще можем да използваме тогава? Мозъците си, а?

Небето в пролуките на дъсчените стени на вагона притъмнява, облаците придобиват оранжеви, мандаринови, тропически оттенъци. Ото и неговото момиче си шепнат в един ъгъл.

Тоя го отпиши — Нериш с неговия жлъчен език. — За пет минути се отдели от мамчето и стана вече Казанова.

Ото разяснява задълбочено своите възгледи относно Заговора на Майките. Рядко се срещат момичета проявяващи съчувствено желание да слушат. Майките се събират веднъж годишно, тайно, на гигантски конгреси, и обменят информация. Рецепти, игри, ключови фрази, които да използват с техните деца.

Какво казваше майка ти, когато искаше да те накара да се чувстваш виновна?

— „Съсипвам се от работа!“ — отвръща момичето.

— Точно така! И ми готвеше тези ужасни яхнии с картофи и лук…

— И шунка! Парченца шунка…

— Виждаш ли, разбираш ли? Това не може да бъде случайно! Те си имат състезание за Майка на Годината, кърмене, смяна на пелени, засичат им времето, конкурси за различни яхнии, да… и после, към края, започват да вкарват в употреба децата. На сцената излиза Главният Обвинител. „Албрехт, след малко ще доведем тук майка ти. Ето един «люгер»[996], напълно зареден. Държавата ще ти гарантира безусловна неприкосновеност от всякакво съдебно преследване. Можеш да правиш всичко, което пожелаеш, независимо каквото е то. Успех, момчето ми.“ Пистолетите са заредени с халосни патрони, естествено, обаче клетото дете не знае това. За финала се класират само майките, по които е било стреляно. Включват психиатри, а арбитрите седят с хронометри и отчитат колко бързо ще се пречупят децата. „Хайде сега, Олга, кажи, нали Мути постъпи прекрасно, като разтрогна връзката ти с онзи дългокос поет?“ „Херман, ние разбрахме колко мно-о-о-го близки сте с майка ти. Нали помниш когато тя те хвана да мастурбираш в една нейна ръкавица? Какво ще кажеш, а?“ Наблизо стоят в готовност санитари, за да издърпат олигавените, пищящи и обхванати от спазмени конвулсии деца. Накрая на сцената остава само една Майка. Увенчават главата й с традиционната окичена с цветя шапка, връчват й кълбо с кръст и скиптър, които в нашия случай представляват позлатени камшик и парче задушено месо, а оркестърът свири откъси от „Тристан и Изолда“[997].

□ □ □ □ □ □ □

Излизат от вагона в отминаващия вече сумрак. Просто една заспала лятна вечер в Пенемюнде. Над главите им ято патици прелита на запад. Няма руснаци наоколо. Над входа на склада свети единична крушка. Ото и неговото момиче хванати за ръка вървят бавно по пристана. Към тях подскачайки доближава една маймуна и хваща свободната ръка на Ото. На север и юг Балтика непрекъснато разгръща ниски бели вълни.

— Какво става? — пита кларинетистът.

Вземи си банан — тубистът с пълна уста е напъхал в камбаната на своя инструмент доста голяма връзка.

Вече е нощ, когато тръгват. Спасителният екип по отвличането на Скачача поема по релсите към вътрешността на острова. Борове се извисяват от двете страни на насипа от сгурия. Отпред притичват дебели шарени зайци, само белите им петна се виждат, няма основание да предполагат, че това действително са зайци. Хилде, приятелката на Ото, излиза грациозно от гората с неговото кепе напълнено догоре с кръгли къпини, прашно сини, сладки. Музикантите затъкват бутилки водка във всички налични джобове. Това е днешната вечеря и Хилде коленичи сама до къпиновите храсти и шепнешком отправя молитва от името на всички тях. От околните блата вече долитат първите цвъртения, високочестотното писукане на ловуващ прилеп, и вятърът по върховете на дърветата. А също и, някъде отдалеч, един-два изстрела.

По моите маймуни ли стрелят — потраквайки зъби пита Хафтунг. — Те са по 2000 марки бройката. Как ще си възвърна парите?

Семейство мишки прекосява релсите, тичайки по стъпалото на Слотроп.

— Очаквах, че тук е просто едно голямо гробище. Но сигурно не е.

Когато пристигнахме, ние само разчистихме толкова пространство, колкото ни беше нужно — припомня си Нериш. — А другото така си и остана, гората, животните… навярно все още има елени някъде там. Големи мъжкари с тъмни рога. А птиците, бекасини, водни кокошки, диви патици, шумът от изпитанията ги прогони към морето, но те винаги се връщаха, когато поутихваше.

Дори още преди да стигнат аеродрума, те на два пъти биват принудени да се разпръснат из гората, първо заради един охранителен патрул, а после заради локомотив идващ с пуфтене от Пенемюнде-Изток, фаровете прорязват рядката нощна мъгла, по стъпенките и стълбите висят войници с автомати. Звънти, скрипти и трака стомана в нощта, войниците дърдорят докато минават край тях и не се забелязва никакво напрежение.

— Може да търсят нас, все пак — шепне Нериш. — Да побързаме.

През една горичка, а после внимателно на открития аеродрум. Остър лунен сърп в небето. Маймуни, провесили почти до земята ръце, потичват по пистата, озарявана от костопрозирна светлина. Прекосяването е нервно. Всички са идеални мишени, няма прикритие освен самолети унищожени на място от въздуха и превърнати в мощи: ръждясали подсилващи надлъжни ребра, обгоряла боя, вкопани в земята задкрилки. На юг блестят светлините от бившия военно въздушен комплекс. По пътя около далечния край на пистата от време на време боботят камиони. В казармите пеят, а другаде свири радио. Вечерни новини отнякъде. Прекалено далеч е, за да бъдат чути думите или да бъде различѐн езикът, само усърдния монотонен говор: новините, Тайрън, случват се без твое участие…

Пресичат бетонираната площадка, стигат до пътя, и приклякат в дренажа, заслушани за движение на превозни средства. Внезапно отляво се включват жълтите ограничителни лампи на пистата, чиято двойна верига се простира към морето, примигват два-три пъти и се стабилизират.

— Някой пристига — предполага Слотроп.

— По-вероятно заминава — отсича Нериш. — Да побързаме.

Обратно сред боровата гора, вървят по трамбован черен път към Изпитателен Стенд VІІ и започват да събират изостанали и загубени момичета и шимпанзета. Обгръща ги миризма на бор: краищата на пътя са засипани със стари иглички. Надолу по склона се появяват светлини: дърветата лека-полека оредяват и после пред очите им се появява площадката на изпитателния стенд. Сградата на монтажния корпус се издига на трийсетина метра и закрива звездите. Между отворените плъзгащи врати има висока ярка полоса и светлината се разпръсква навън.

— Това ми прилича на колата на майора — Нериш хваща ръката на Слотроп — И моторът не е изключен.

А също и множество прожектори по оградите от бодлива тел, плюс почти цяла дивизия охранители, кръстосващи наоколо.

— Изглежда сме на точното място — Слотроп е леко нервен.

— Ш-ш-т-т — Самолетен шум, едномоторен изтребител, лети в кръг ниско над боровете и захожда за кацане. — Нямаме много време — Нериш събира останалите и дава указания. Момичетата трябва да вървят най-отпред, да пеят, танцуват и изкусяват изгладнелите за жени варвари. Ото ще опита да открадне автомобила, Хафтунг ще събере всички и ще ги подготви за среща с рибарската лодка.

Цици и дупета, — мърморят момичетата, — цици и дупета. Само за това сме тук.

О, я млъквайте — ръмжи ООД Хафтунг, което е обичайният му начин за общуване с прислугата.

Междувременно, — продължава Нериш, — аз и Слотроп ще отидем да потърсим Скачача. Когато го намерим, ще опитаме да ги подбъзикнем да открият огън. Това ще бъде сигнал за вас да побегнете с все сила.

Да, явно се очертава пукотевица — отбелязва Слотроп. — А-а-а какво ще кажете за това? — току-що му е хрумнала блестящата идея да приложат стария номер на „Киселината“ Бумер с фалшиви „коктейли Молотов“. Ухилен той вдига бутилка водка и я сочи.

Да, обаче тая течност е много трудно запалима.

Но те ще я помислят за бензин — той започва да скубе щраусови пера от костюма на най-близката танцьорка — А сега си представете колко спокойни и в безопасност ще се чувстваме.

Феликс — обръща се кларинетистът към тубиста — сред какви хора сме попаднали?

В момента Феликс е предоволен, яде банан и не го е грижа за бъдещето. След малко отива в гората заедно с другите оркестранти и оттам се чува как обикалят в кръг, свирят на инструментите, врещят, мучат и подвикват един на друг. Хилде и Слотроп приготвят Фалшиви Запалителни Бомби, а останалите момичета са отпрашили, цици и дупета, надолу по склона.

За да представляваме правдоподобна заплаха, ще ни трябва кибрит — шепне Нериш. — Има ли някой кибрит?

Аз не.

И аз също.

А моята запалка е останала без камъче.

Проклятие — вдига ръце Нериш. — Мамицата му, — отива сред дърветата, където се сблъсква с Феликс и неговата туба. — И ти ли нямаш кибрит?

Имам „зипо“ — отвръща Феликс — и две Corona Coronas[998] от американския офицерски клуб в…

След минута Нериш и Слотроп, всеки от тях прикрил с длан въгленчето на своята най-изискана хаванка, се промъкват като котки от мултфилм към Изпитателен Стенд VІІ, със затъкнати в поясите запалителни бомби с водка и влачещи се зад тях полюшвани от морския бриз фитили от щраусови пера. Планът е да се изкатерят по обраслия с храсти и увенчан с борове пясъчен насип около изпитателния стенд и да атакуват Монтажния Корпус в тил.

И тъй, нашият Нериш е насочващ и още как. И всеки ден по Ракетно Пладне има смърт и пиршество… Обаче Нериш е успял, на млади години, да избегне почти всичко от изброените благини.

В действителност, от времето на Чичерин и Джакъп Кулан, които бяха прекосили бързешком степта в северна посока, за да открият тяхната Киргизка Светлина, не е имало случай двама души да се прокрадват към някой Свещен Център[999] толкова зле екипирани и лошо подготвени. Пролуката във времето е около десет години. И тя придава на това забавление почти същата уязвимост от рекордьорите, както и бейзболът, един спорт в еднаква степен оплетен в паяжината на интриги и зловещи бели внушения.

Приближаването до Свещения Център скоро ще се превърне в любимото забавление в Зоната. Успокоителният му апогей кажи-речи е настъпил. Скоро на терена ще излязат шампиони, експерти и заклинатели от всякакъв ранг и сан, много повече отколкото през общоизвестната предишна история на играта. Ако цялото това начинание е честно и почтено, то ще бъде управлявано от слънцето. Кривата на Гаус ще се разпростре напред към отличното разпределение. И непрокопсаници като Нериш и Слотроп дотогава ще са били вече отстранени[1000].

Слотроп, както бе отбелязано още през епохата на „Анубис“, е започнал да отслабва, да се разпръсква. „Индивидуалната плътност“, — в своя пенемюндски кабинет, отстоящ само на няколко крачки оттук, Курт Мондауген формулира Закона, който един ден ще получи неговото име, — „е пряко пропорционална на временната пропускателна способност“.

„Временната пропускателна способност“ е широчината на честотната лента, на твоето настояще, на твоето сега. Това е познатото „Δt“, разглеждано като зависима променлива. Колкото по-дълго живееш с миналото и с бъдещето, толкова по-голяма е твоята пропускателна способност и толкова по-плътна е твоята персона. Но колкото по-тясно и ограничено е усещането ти за Сега, толкова по-разреден си. Възможно е да изпаднеш дотам, че едва-едва ще помниш какво си правил допреди пет минути, или дори — какъвто е настоящият случай със Слотроп — какво правиш тук, в подножието на този колосален извит насип…

— А ние какво… — обръща се той към Нериш, с глуповато зяпнала уста.

— Какво ние какво?

— Какво?

— Ти каза „А ние какво…“ и после млъкна.

— Сериозно! ’Кви странни неща говоря.

Що се отнася до Нериш, той е прекалено бизнес ориентиран. И винаги е гледал на тази голяма Елипса по очаквания от него начин. Грета Ердман напротив виждаше как ръждясалите величия тук раболепничат в упование, точно както са правили някога, със закачулени лица и гладки капаци покриващи Нищото… всеки път, когато Танац стоварваше камшика върху кожата й, бе за нея тласък към ново проникване в Центъра: с всяко шибване малко по-навътре… докато тя е уверена, че някой ден, ще го съзре за първи път и оттогава нататък то ще се превърне в безусловна потребност, ръководна цел… п-п-пл-пля-я-я-с, там навръх височината над върховете на дърветата се очертават черните като костен въглен подпори на водонапорните кули приведени към голямото околище, озарявани от мрачна и натъртено лилава като пенемюндски залез светлина, в напълно подходящото за изстрелване забавено студено време… продължителен взор от гребена на някоя холандска дига към небето, което се движи толкова равномерно и жълто-кафяво, че слънцето може да е навсякъде зад него, и въртящите се кръстове на вятърните мелници могат да се окажат неясните очертания на спиците на самия ужасен КолоЕздач, Слотроповият Ездач, двете му експлозии там горе, неговият небесен велосипедист…

Не, обаче дори Това пробягва трептейки за кратко върху късче от лобовата топография на Слотроповия мозък, разтопява се на повърхността, попива и изчезва. Тъй че още една негова небрежност остава безнаказана… по същия начин той несъмнено бе ставал все по-недостоен за спасение от Бога. Няма основание да се надява на някакъв обрат, някаква изненада О-виждам-го, не и от Слотроп. Ето го, катери се по стените на едно почтено церемониално слънчево сплитане, вече стигнал до категоричния извод, че има ясна представа какво е пладне без сянка и какво не е. Но, о, Яйце, от което се е излюпила летящата Ракета, пъпът на 50-метровото радио-небе, всички уместни за мястото призраци — простете му сковаността и угодническата непричастност. Простете на юмрука неспособен да се стяга в гърдите му, на сърцето, което никакво приветствие не може да вкорави… Простете му тъй както простихте на Чичерин в Киргизката Светлина… Идват по-добри времена.

Слотроп се вслушва в далечните странстващи туба и кларинет, към които вече се включват тромбон и тенор-саксофон в усилие да подхванат някаква мелодия… и взривове от смях на войници и момичета… изглежда там се вихри купон… а може да има и стриптийзьорки…

— Ами защо да не… какъв ти беше планът?… — Коженото плашило Нериш опитва да не обръща внимание на поведението на Слотроп и е решил да разглоби своята запалителна бомба: отпушва бутилката и я размахва под носа си, преди да отпие яка глътка. Отправя към Слотроп усмивка: сияйна, цинична, търгашеска. — Хайде — Тишина под бялата стена.

— О, да, аз мислех, че това е бензин, а той се оказва фалшив, значи наистина е водка, нали?

Но точно там горе на насипа, сред арената, какво би могло да е било това сега, дето чака на шарената лунна светлина, с напукана зигзагообразно от стабилизаторите до острия връх камуфлажна боя… нима тя изобщо няма да те намери отново? И даже в най-злокобния нощен час, когато написаните с молив думи на твоята страница представляват само Δt от нещата, които обозначават[1001]? А вътре жертвата трепери спазматично, прехвърля зърната на броеницата, чука на дърво и избягва да употребява каквато и да е Експлоатационна Терминология. Наистина ли тя изобщо няма да дойде и да те вземе, сега?

Започнали се катеренето близо до водонапорните кули, нагоре към венеца. Пясък прониква в обувките им и се източва съскащ надолу по склона. На върха те хвърлят бърз поглед между дърветата към осветената писта, изтребителят е кацнал, заобиколен от сенките на наземния екипаж, зареждат, обслужват машината, въртят я насам-натам. По-нататък на полуострова на отделни петна, извивки и зигзаги тлеят светлини, обаче от тази страна, откъм южната част на някогашния Експериментален Ракетостроителен Завод всичко е черно като катран.

Провират се между борови клони и отново надолу, в Яйцето откъдето немските агрегати и машини са разграбени и отдавна е превърнато в руски автопарк. Докато слизат, ъгълът на гигантския Монтажен Корпус се извисява срещу тях зад стотици метри джипове и камиони. По-долу вдясно е три-четири етажна изпитателна стоманена конструкция увенчана с гофриран купол, а под рамата има дълъг канал оформен като плитко V.

Охладителен канал — според Нериш — Те сигурно са под него. Трябва да минем през него.

Слезли са почти до половината на склона, до вградена в земята помпена станция за студената вода използвана за отвеждането на огромната топлина от изпитателните изстрелвания. Сега станцията е демонтирана, опразнена и тъмна вътре. Слотроп едва е направил две крачки през прага и се блъсва с някого.

— Извинявам се — макар и да прозвучава не особено хладнокръвно.

О, няма нищо — руски акцент — Не се притеснявайте — Той избутва Слотроп обратно навън, о, каква злобна физиономия има този младши сержант, а пък на ръст е сигурно два метра и половина.

Е, хайде сега — и в този момент Нериш се сблъсква с тях.

О — примигва срещу часовоя. — Не чуваш ли музиката, сержант? Защо не си в Монтажния Корпус, заедно с другарите ти? Там, доколкото разбрах, няколко пламенно нетърпеливи госпожици във възможно най-очарователен неглиже ги забавляват, „цуни-гуни“, чаткаш, нали?

Предполагам всичко това е наистина прекрасно, — отвръща часовоят, — за някои хора.

По дяволите. — Тактиката явно е неуспешна.

А и освен това, е забранено, глупаци такива.

Нериш въздъхва, вдига бутилката, стоварва я със замах надолу или нагоре, бам-м-м върху тила на часовоя, изхлузва подшлемника му и това е.

Ах, какви сте непослушници, — леко обиден, руснакът се навежда да вдигне подшлемника. — Наистина трябва и арестувам и двама ви.

Я стига си дрънкал — ръмжи Слотроп, размахвайки тлеещата пура и „коктейла Молотов“ — Бързо давай оръжието си, Иван, или ще те превърна в жива сигнална ракета!

— Подляри такива — мръщи се часовоят, сваляйки прекалено бързо своя „Дегтярьов“, обаче Слотроп отскача леко настрана, прицелва обичайния бърз ритник в слабините му и не улучва, но избива от ръцете му автомата, за който Нериш предвидливо се хвърля. — Говеда — хленчи руснакът — о, какви сте гадни, противни… — и офейква в нощта.

— Две минути — Нериш вече е в помпената станция.

Слотроп издърпва автомата от ръцете му и го последва тичешком, увеличавайки скоростта надолу по един наклонен коридор. Стъпките им кънтят все по-бързо и по-звънливо по бетона, стигат до метална врата, зад която чуват как Скачачът пее и дърдори нещо като пиян. Слотроп освобождава предпазителя на автомата и Нериш блъска вратата и нахлува. Вътре седи красива блондинка от спомагателната служба с черни ботуши и очила със стоманени рамки и стенографира всичко казано от Скачача, който се е облегнал тържествено самодоволно на тръба за охлаждаща студена вода с диаметър два метра разпростряна по протежение на цялата зала.

— Хвърлете го този молив — заповядва Слотроп. — И така, къде е майор Ждаев?

— На съвещание. Ако бъдете така любезен да съобщите името си…

— Наркотик, — крещи Нериш — те са му дали някакъв наркотик! Герхард, кажи нещо, Герхард!

Слотроп разпознава симптомите.

— Това е Натриев Амитал. Няма страшно. Да вървим.

— Очаквам майорът да се върне всеки момент. Те са горе в караулната стая, пушат. Ще оставите ли номер, на който той да се свърже с вас?

Слотроп се вмъква под една от мишниците на Скачача, под другата застава Нериш и в същия момент на вратата силно се тропа.

— Пушат ли? Какво пушат?

— Оттук, Слотроп.

— Аха.

Двамата извеждат Скачача през друга врата, която Слотроп заключва и затиска с тежък канцеларски шкаф, после извличат Скачача нагоре по стълба до дълъг прав коридор, осветен от шест-седем лампи, между които е абсолютна тъмнина. По стените от пода до тавана се точат дебели снопове измерителни кабели.

Свършено е с нас — хрипти Нериш. До измерителния бункер има 150 метра и никакво прикритие, освен сенките между лампите. — Достатъчно е тези приятелчета да пуснат само един откос.

— Тя хетероскоростта по нищо не лае — вика Герхард фон Гьол.

— Опитай да повървиш самостоятелно — Слотроп още малко и ще се насере от страх — Хайде бе, човек, защото ще ни опушкат. — Следва ги ехото на грохот по тунела. Приглушен откос автоматична стрелба. И още един. Внезапно през две езерца бледа светлина напред изниква в напълно осезателен вид Ждаев, на връщане в своя кабинет. Придружаван от приятел, който се усмихва от 40 метра, веднага щом зърва Слотроп: широка стоманена усмивка. Слотроп изпуска Скачача и тичешком стига да следващата лампа, с готово за стрелба оръжие. Руснаците премигват озадачено. — Чичерин! Хей!

Двамата застават един срещу друг, всеки в своя осветен кръг. На Слотроп му идва наум, че е в по-изгодно положение спрямо тях. Усмихва се полуизвинително, накланя дулото към тях, пристъпва напред. След дискусия проточила се излишно дълго, Ждаев и Чичерин решават да вдигнат ръце.

— Ракетчик!

— Здрасти.

— Какво правиш в такава фашистка униформа?

— Прав си. Май ще е по-добре да се запиша в Червената армия.

Нериш оставя Скачача да клюма опрян на дебел сноп гладки изолирани с гума и сребриста мрежа кабели, и се приближава, за да разоръжи двамата руснаци. Зад гърбовете им в края на тунела войниците продължават с усилията да разбият вратата.

Приятелчета, искате ли да се съблечете тука? Между другото Чичерин, хареса ли ти хашиша?

Ами — изувайки панталоните — ние в будката горе току-що попушихме малко… Ракетчик, майстор си да избираш най-подходящия момент за действие. Какво ще кажеш, Ждаев, нали е голям спец?

Слотроп се освобождава от смокинга.

— Само внимавай да не се надървиш като го облечеш, мой човек.

— Сериозно говоря. Това е твоят Черен Феномен.

— Не ме занасяй.

— Ти дори не си чувал за него. Черният Феномен организира и ръководи всичко свързано с теб. Моят непрекъснато се опитва да ме унищожи. Би трябвало да си разменяме тях, а не униформите.

Маскировъчната операция се усложнява. Кителът на Ждаев със златозвездните пагони е наметнат на Скачача, който сега тананика на всички присъстващи потпури от опери на Курт Вайл. Ждаев облича белия костюм на Скачача, а след това двамата с Чичерин биват овързани с техните колани и-и-и-и вратовръзки.

— И така, — обяснява Слотроп — идеята е ти, Чичерин, да се представяш за мен, а нашият майор… — В този момент вратата в дъното на тунела се отваря с трясък, две фигури със зловещи автомати „суоми“, дискови пълнители огромни като барабаните на Джийн Крупа[1002], буквално влитат в коридора. Слотроп стои на светло натъкмен в униформата на Чичерин и ръкомаха драматично, сочейки двамата овързани за ръцете и краката офицери. — Хубавичко се постарайте — мърмори той на Чичерин — Имам ви доверие сега, но внимавайте, защото разполагам с богат пасивен речников запас и ще разбера какво говорите.

Чичерин не възразява, но явно е объркан.

— Кой трябва да бъда сега?

О, мамицата му… виж какво, само им кажи да проверят помпената станция там горе. Спешно е. — Слотроп жестикулира и мърда устни в синхрон, докато Чичерин говори. Изглежда номерът минава. Двамата войници наистина отдават чест и се връщат през вратата, която току-що са разбили.

Маймуни такива — клати глава Чичерин. — Тези черни маймуни! Ракетчик, ти откъде знаеше? Не си разбрал, разбира се, но Черният Феномен е знаел. Браво на теб. Двама от тях ме гледаха през прозореца. И си помислих… ами, нали разбираш: просто си помислих това, което ти си мислел, че ще мисля…

Но Слотроп е извън зоната на чуваемост. Скачачът вече е в състояние да върви в спънат бавен ход. Стигат до измерителния бункер, незабелязани, без да се натъкват на никого. Зад врата от бронирано стъкло, зад собствените им отражения, е някогашният изпитателен корпус с напълно изпотрошени прозорци, маскировка от редуващи се черно-сиви вълни в стил немски експресионизъм покрива цялата конструкция. Двамата войници са там, естествено, обикалят край помпената станция, гледат, нищо не намират. След малко изчезват отново вътре, и Нериш отваря вратата.

— Побързайте. — Излизат навън, насред арената на действие.

Минава доста време докато изкачат обратно склона и навлязат в гората. Показват се Ото и Хилде. Те са чопнали от колата на Ждаев и съответно от неговия шофьор ръчката за разпределителя на запалването. И тъй четиримата сега опитват да изнесат чуруликащия полезен товар Герхард фон Гьол нагоре по тези няколко отвратителни метра пясъчен насип, това трябва да е най-лошо конструираната силова уредба, която въпросният изпитателен стенд е виждал от много време насам. Ото и Хилде дърпат Скачача за ръцете, Нериш и Слотроп бутат отдолу задника му. Почти по средата на изкачването Скачачът изстрелва чудовищно гръмовна пръдня, която отеква няколко минути из цялата историческа елипса, а сега за вас уважаема публика, моето анално впечатление от А4…

— Да те еба и загубеняка! — ръмжи Слотроп.

— Зелен кон от астероид и кост, изправен на задните крака — кима в отговор Скачачът.

Заглъхналите вече музика и дърдорене от Монтажния Корпус са заменени от неприятно затишие. Най-после бяха превалили върха и навлезли в гората, където Скачачът опира чело в стъблото на едно дърво и започва неудържимо да повръща.

— Нериш, ще рискуваме ли живота си заради този мърляч?

Обаче Нериш е зает, помага на своя приятел да опразни стомаха си.

— Лошо ли ти е, Герхард? Какво да направя?

Просто прелест! — задушава се Скачачът и по брадата му тече бълвоч. — Ах-х-х, ’ного ми е гот!

Прииждат шимпанзета, музиканти, танцьорки. Идват на любовна среща. Там отвъд последната дюна и надолу към триъгълника от трамбована сгурия на Изпитателен Стенд №X и към морето. Известно време музикантите свирят някакво подобие на маршова мелодия. Прибоят им е оставил тясна ивица пясък зад долния плаж.

Обаче госпожа Гнаб я няма. Хафтунг се е хванал за ръка с една маймуна. Феликс изтръсква слюнка от тубата. Кордебалетистка, с коса с оттенък на мед, чието име Слотроп така и не узнава, се притиска в него:

— Страх ме е.

— Мен също — прегръща я той.

Изригва какофония и настъпва тревожна неразбория: вият сирени, прожектори шарят из дърветата над тях, боботят мотори на камиони, команди прорязват въздуха. Нарушителите се махат от сгурията и приклякат сред блатния треволяк.

— Отмъкнахме един автомат и два пистолета — шепне Нериш. — Ще ни атакуват от юг. Достатъчен е само един от нас, да се върне там горе и да ги задържи. — Той кима и започва да проверява оръжията.

— Ти откачаш, — съска Слотроп, — ще те убият. — Суматоха откъм Изпитателен Стенд № VІІ. Горе на пътя един след друг се появяват фарове.

Нериш почуква Скачача по брадичката, който явно не го разпознава.

— Сбогом — няма значение за Скачача… Пъхнал наганите в джобовете на балтона, гушнал автомата, Нериш хуква приведен по брега, без да се обръща.

— Къде е лодката? — Хафтунг е побелял от паника. Разтревожени патици квакат една на друга. Вятър разлюлява тревата. Когато фаровете отминават край тях, боровете горе на хълма припламват с дълбоко, ужасяващо сияние… а Балтика се разтърсва и шурти зад гърбовете им.

От високото долитат изстрели, а после и автоматен откос, вероятно Нериш отвръща на огъня. Ото е прегърнал неговата Хилде.

— Някой може ли да разчита морзовата азбука? — пита момичето до Слотроп, — защото някаква светлинка примигва, ето там, виждате ли, на върха на онова островче? от пет-шест минути вече. — Три точки, точка, точка, още три точки. Отново и отново.

— Хм-м-м, СЕЕС — размишлява Феликс.

— Може да не са точки — предполага тенор-саксофонистът — а тирета.

— Интересно, аз го разчитам като ОТТО — отбелязва Ото.

— Това е името ти — уверява го Хилде.

— Мамо! — крещи Ото, тичешком навлиза във водата и ръкомаха към премигващата светлина. Феликс започва да издухва бумтящи ноти с тубата над водата и останалите оркестранти се присъединяват. Тръстикови сенки пронизват пясъка, когато връхлитат прожекторите. Изревава мотор на лодка. — Ето я, идва — Ото подскача насам-натам в тресавището.

— Хей, Нериш. — Слотроп присвива очи, опитва да го открие в светлина, която през цялото време е била твърде слаба. — Хайде. Оттегляй се. — Без отговор. Но стрелбата продължава.

Лодката се носи като че безконтролно и на максимална скорост към тях, с изгасени ходови светлини. Изглежда госпожа Гнаб е решила да я забие в Пенемюнде? Не, ето тя дава пълен назад, лагери скърцат и пищят, изпод витлата избиват гейзери, лодката прави рязък завой и спира.

— Всички на борда — реве тя.

А Слотроп вика и призовава Нериш. Госпожа Гнаб натиска парния клаксон. Но отговор няма.

— Мамка му, трябва да го измъкна… — Феликс и Ото хващат Слотроп отзад, дърпат го обратно към лодката, а той рита и псува. — Те ще го убият, кретени такива, пуснете ме… — По дюната, между тяхното разположение и Изпитателен Стенд VІІ, се разпръсват тъмни силуети, оранжеви огънчета просветват на нивото на пояса, и секунда по-късно се чуват изстрели.

— Ще ни убият — Ото избутва Слотроп през борда и се претъркулва след него. Прожекторите вече са ги открили и лъчите им ги пронизват. Стрелбата звучи по-силно, пръски и топчета по повърхността на водата, куршуми чаткат по корпуса на лодката.

— Тук ли са всички? — озъбва се в усмивка госпожата — Добре, добре! — Една последна маймуна се протяга, Хафтунг я хваща за ръката и в продължение на няколко метра тя виси извън борда с крака във водата, в това време лодката потегля с пълен ход и едва тогава шимпанзето успява да се изкатери и прехвърли вътре. Стрелбата ги следва в морето, но те вече извън обсега й, най-после достатъчно далеч и не я чуват.

— Хей, Феликс — обажда се тенор-саксофонистът — как мислиш, има ли някаква концертна дейност на Свинемюнде?

Малко преди своя край, Джон Дилинджър е открил странно няколкосекундно милосърдие в екранните образи, все още незаличени от очните му ябълки: неразкаяният Кларк Гейбъл отива да се пържи на електрическия стол, през стоманената решетка на килията за смъртници тихо звучат гласове сбогом, Черньо… той отказва да бъде помилван от настоящия губернатор на Ню Йорк и негов отдавнашен приятел Уилям Пауъл, мършав, безхарактерен и снизходителен мухльо, Гейбъл само иска всичко това да приключи, „Умри тъй както живееш, внезапно, не протакай…“ а в същото време подлото злобарче Мелвин Първис зареден пред кино „Байограф Тиътър“ припалва фаталната пура и вече усеща между устните си пениса на официалната похвала, и при този сигнал федералните страхливци опушкват с тяхната педерастка точност Дилинджър… в този обречен човек е продължавала да се извършва някаква личностна промяна, още известно време усещаш с автентичните лицеви мускули и гласа, че ти си Гейбъл, с иронично повдигнатите вежди, гордата сияеща змиеподобна глава… която ще преведе Дилинджър през тази засада и донякъде ще облекчи прехода към смъртта[1003].

А ето го и Нериш, сгушен в няколкометрова изпотрошена бетонна отводнителна тръба, след като се е върнал приведен под стената на Изпитателен Стенд VІІ, свит на кълбо сред вонята на застояла дъждовна вода, старае се да не диша шумно, за да не го издаде ехото от примляскванията — не е бил на кино още от Der Müde Tod *1. Толкова отдавна, че е забравил как завършва филма, последният типично Рилкеевски елегичен кадър, в който уморената Смърт отвежда през незабравките хванатите за ръка двама влюбени. Оттам никаква помощ не можеш да очакваш. Тази вечер Нериш е изпаднал до последния шмайзер на неговата кариера, чуждестранен и прегрят… и плюските на ръцете, за които утре вече няма да се безпокои. Никакви източници на снизхождение освен безмилостното оръжие и парещите пръсти — прекалено жесток начин за отстраняването на един висококвалифициран специалист по насочването, който винаги се е трудил най-добросъвестно за честно спечелени пари… Бе имал и други предложения… можеше да отиде на изток в „Институт Рабе“, или на запад в Америка и по $6 на ден[1004], но Герхард фон Гьол му бе обещал романтика, блясък, големи пари, ефектна дама под ръка, а защо не и под двете ръце? — може ли някой да го упрекне, след сиромашкия едноизмерен Пенемюнде?

Никога не се е налагало да бъде проучван целия План… това наистина би означавало да изискваме твърде много от когото и да е… не е ли така? Тази стратегия за Черния Агрегат, в името на която сега Нериш прави всичко възможно да даде живота си, какво знае той за целокупните намерения на Скачача по въпроса? Според Нериш, логично е, като по-незначителен, да бъде пожертван, ако това ще помогне на Скачача да оцелее, да бъде опазен жив дори само още един ден… военновременни разсъждения, да, да… но вече е твърде късно да бъде променяно нещо…

Имало ли е навремето в Нордхафен изобщо дори най-леко загатване в програмата „Черен Агрегат“, че толкова много хора, държави, фирми и заинтересовани общности ще се домогват до тази информация? Тогава Нериш бе поласкан, естествено, че е бил избран да работи по измененията в системата за насочване, колкото и да бяха несъществени… и едва ли заслужаваха специалното отношение… но все пак това беше неговият първи исторически миг и той мрачно предполагаше, че ще бъде и последният му, до срещата с вербовъчния екип на Скачача, още през дъждовните юнски дни… Обсъждания и съвещания в кафенета и гробища около Брауншвайг (гипсови арки, пълзящи растения процеждат тънки герданчета водни капки) без чадър, но с онази прозвънтяла светла вътрешна надежда — поле изпълнено със силови линии, да нараства, да го изпълва и поддържа в добро здраве и висок дух… Берлин! Кабаре Чикаго! „Кокаин или карти?“ (стара филмова реплика, която въоръжените бандюги използваха с особено удоволствие онова лято)[1005]… Звездният Час!

Но вместо всичко това, изпълващата го звънлива яркост бе го довела тук долу, в една тръба, и само с броени минути на разположение…

Замисълът бе винаги да поддържаш прецизно уточнено количество, А. Понякога използваш мост на Вин[1006], настроен на определена честота At, свистящ, натежал от предзнаменования вътре в електрическите коридори… а същевременно някъде навън, съгласно традицията в такива случаи, ще се събира известно количество В, и ще нараства докато Ракетата набира скорост. И така до постигането на зададената скорост „v1←“, при която да бъде прекратено подаването на гориво и съответно работата на двигателя — тласкани от електрошокове като някой плъх вкаран в този много тесен лабиринт на чисто пространство, да, радиосигналите от земята ще проникват в корпуса на Ракетата и рефлекторно, буквално посредством движещия се по рефлекторна дъга електросигнал, контролните повърхности потрепват, за да те върнат обратно към курса в мига, когато започваш да се отклоняваш (как може да си останал предпазен от отклонения, тук горе, в това лъчезарно невнимание, да бъдеш тъй грабнат от вятъра, абсолютната височина… невъобразимите пламъци в краката ти?)… следователно, за този прецизно направляван преход, всичко се осъществяваше в най-мъчително очакване, най-болезнено предчувствие, при постоянно нарастващо В до своята най-висша точка, осезаемо, като гребена на налитаща приливна вълна, която укротява всички малки твари и заглажда въздуха до студено раздвижване… Твоята величина А, сияйната константа А, носена, както сигурно някога далеч на сушата нощем са опаковали Свещения Граал, с тяхното архаично и същевременно типично фелдфебелско отсъствие на чувство за хумор… и една сутрин, когато сивата като стоманена вата широка горна устна покрита с еднодневна растителност, съдбоносният, ужасяващ знак, ежедневно той се бръснеше гладко и което означава, че това наистина е Последният Ден, а също и само с мрачното шесто чувство, поравно вяра и чисто възприятие, че В с Множество Долни Индекси непосредствено зад електрическия хоризонт всъщност се приближава, вероятно този път като „Biw“ прецесионният ъгъл на жироскопа[1007], движението му е невидимо, но доловимо, ужасно възбуждащо, над металния корпус към ъгъла Aiw (такава настройка са направили те на твоите контакти: за да затвориш електрическата верига, трябва да гледаш точно под този ъгъл). Или като „BiL“, още едно интегриране, не обаче на скоростта на въртене на жироскопа, а на самия неизползван електрически поток, изто̀чен от подвижната бобина вътре в полюсите, „спънатото“ махало… такъв е техният начин на мислене, на Проектантската Група, с понятия като плен, забрана… към нечии машини се отнасяха по-жестоко и по-безогледно, отколкото повечето инженери получаваха подобна възможност… с флуоресцентните лампи светещи върху голото му чело нощ след нощ, а Дривелинг и Шмайл се чувстваха като избраници на тиранична висша класа… В мозъците си те споделяха стария, престар електродекор: стъклени кондензатори с променлив капацитет, керосин вместо диелектрик, месингови плочи и ебонитови капаци, галванометри „Цайс“ с хиляди регулировъчни винтчета с най-фина резба, милиамперметри „Сименс“ монтирани на шистови плочи, клеми обозначени с римски цифри, Стандартни Ом-метри с манганови жички в масло, допотопната Термобатерия „Гюлхер“ която работеше на отоплителен газ и даваше 4 волта, никел и антимон, азбестови фунии отгоре, слюдени тръбички…

Един такъв живот не беше ли по-приемлив, отколкото гангстерството? По-чистоплътна дружба… във всеки случай не толкова двулична и лицемерна… Там ние видяхме как трябва да се приспособяваме… самата машинария определяше това… всичко бе тъй ясно тогава, параноята бе изцяло насочена към врага и никога към своите…

— Ами СС?

— О, бих казал, че това са враговете. [Смях. — Б.пр.]

Недей Клаус, не се отплесвай, моля те, зарежи ги мечтите за любезни съветски разпити и следствия, които завършат в някое застлано с хермелинови кожи легло и ароматизирано на водка вцепенение, знаеш, че това е глупаво…

Величина В, В-долен индекс, Н-като-Нериш е почти тук — вече е почти готова да прогори последния шептящ воал и да се изравни с „А“, да сравни единствената част от себе си, оставена от тях, за да мине през този момент, неподдаващата се на опростяване или смаляване кукла от германски стирол, по-опърпана, по-малко истинска, от което и да е предишно „аз“… незначителна величина в тази отмираща светлина… този тропот на ловджийски ботуши и металическо приплъзване на винтовъчни затвори в смазани канали…

□ □ □ □ □ □ □

Ето ги Енциан, Андреас и Кристиан, появяват се като Смит, Клайн и Френч[1008], нахлуват с гръм и трясък в мазето: сиво-зелена екипировка, облепени с вестник обувки, запретнати панталони, голи до лактите ръце лъщят от машинно масло и грес, размахват карабини и демонстрират сила. Тук обаче няма Празни хора, които да ги видят. Късно е, много късно. Само нямото легло и кафявата елипса оставена от нейната кръв върху изподрания дюшеклък. И зърнести петна от синка по ъглите, под кревата… техният подпис, тяхното предизвикателство.

— Къде е тя? — Кристиан е на границата на освирепяването. Една невнимателна думичка и е готов да убие първия изпречил му се Празен. Мария, сестра му, е, беше, може би…

— По-добре да… — Енциан вече е до вратата — къде е, а-а-а, мъжът й?…

— Павел — Кристиян иска да види очите му, но Енциан не желае да се обърне.

Павел и Мария искаха да имат дете. Тогава Джоузеф Омбинди и неговите хора започнаха да ги навестяват. От християнските мисионери се бяха научили да лешоядстват. Съставяха списъци на всички жени в детеродна възраст. Всяка бременност е покана да закръжат във въздуха, да набележат и засекат целта, да връхлетят. Ще пуснат в ход заплахи, омайване със сладки приказки, физическа съблазън, цял арсенал от похвати. Синката за пране е предпочитаното средство за помятане[1009].

— В рафинерията — предлага Андреас Орукамбе.

— Сериозно? Мислех, че Павел се е отказал от това.

— Може би не сега. — Братът на момичето вперва ожесточен поглед в него. Енциан, дърти негоднико, изобщо не си в час…

Възсядат отново мотоциклетите и потеглят. В мрака профучават на скорост край сухи докове, овъглени скелети на складове, цилиндрични отсеци от подводница, които изобщо не са били сглобявани. Наоколо има охрана от британската служба за сигурност, но това е друг, капсулиран свят. Британската Г-5[1010] заема свое собствено пространство и Зона, сходни, ала не еднакви с онова, което сега прекосяват с гръм и трясък тези сериозни Черни Командоси, яхнали мотоциклети без заглушители.

В ход е обособяване. Всяка следваща Зона се отдалечава бързо от другите и бяга от Центъра с предрешено ускорение и червено отместване[1011]. С всеки изминал ден мечтаното от Енциан митично завръщане става все по-малко вероятно. Преди човек трябваше да познава униформите, отличителните знаци, самолетните маркировки, да съблюдава границите. Но вече са били направени прекалено много избори. Единният корен е бил изгубен още в майското опустошение. Сега всяка птица има свой клон и всеки клон е Зоната.

Група разселници се върти край останките от декоративен фонтан, двайсетина, пепеляви на цвят очи, лепнати върху бели като сол лица. Хереросите ги обхождат, леко нагоре, по стълбище с ниски дълги стъпала, излизащо до наклона на улицата, зъбите почукват, горни и долни челюсти се блъскат, шаситата на мотоциклетите скърцат пронизително, нагоре и надолу по стъпалата покрай безмълвно изпуснат славянски дъх. Пепел и сол. На около стотина метра иззад една стена се появява камион с високоговорители: отдавна отегчен от текста глас с университетска школовка декламира: „Разчистете улиците. Върнете се по домовете.“ Какво да разчистят… къде да се върнат? Изглежда някаква грешка има, сигурно става дума за друг град…

Бр-р-р-ъ-ъ-м-м под издигнатия на подпори нефтопровод, който сега върви наляво към водата, над главите им огромни захванати с болтове фланци, омекотени от ръжда и промаслена мръсотия. Далеч в пристанището навлиза нефтен танкер, и се поклаща безметежно като съзвездие в небето… Ф-ю-ю-т нагоре по склона диагонално към грамада от разхвърляни, преплетени, обгорени и разплавени греди, комини, тръби, бобини, тръбопроводи, обтекатели, изолатори, преобразувани от всичките бомбардировки, а изпоцапаният с грес чакъл на земята лети край теб с километър в минута и, чакай, чакай, какво каза, „преобразувани“ ли каза?

Още не е напълно разсъмнало, не, обаче зората пробива, подобно на онази светлина, за която се боиш, че може да пробие някоя нощ в твърде тъмен за обяснение час и на Енциан му струва, че е връхлетян, буквално залят от необикновено прозрение. Тази лъкатушна купчина сгурия, в която насмалко да връхлети, тази бивша рафинерия, Jamf Ölfabriken Werke AG[1012], съвсем не е развалина. Тя е в идеално работно състояние. Само чака да бъдат съединени проводниците, свързващите линии и тръбопроводите, да бъдат включени… точно така, преднамерено леко изменени от бомбардировките, които изобщо не са били вражески, а част от план, договорен между двете страни, страни ли?, от самото начало… да, и какво, ако сега ние… добре де, да речем ние би следвало да бъдем кабалистите[1013] тук, да кажем, че такава е нашата истинска Съдба, да бъдем вълшебните учени-книжовници на Зоната, някъде вътре, в която съществува Текст и той трябва да бъде разнищен на части, снабден с обяснителни бележки, разтълкуван и измастурбиран, докато от него бъде изстискано всичко до последната капка… е, ние допускахме — естествено! — че този свещен Текст трябва да е Ракетата, orururumo orunene[1014] върховната, възходящата, мъртвата, пламтящата, великата („orunene“ вече бива заменяно от херероските деца в Зоната, с „omunene“, тоест най-големият брат[1015])… нашата Тора[1016]. Какво още? Нейните симетрии, нейните летаргии, нейното очарование ни запленяваше и увличаше, а междувременно истинският Текст се запазваше някъде другаде, в своята тъмнина, в нашата тъмнина… макар и толкова далеч от Германска Югозападна Африка, не трябва да ни бъде спестявана древната трагедия на загубените послания, проклятие, което вечно ще тегне върху нас…

Но ако аз карам през него, Истинският Текст, точно сега, ако това изобщо е той… или ако днес, без да го забележа, съм се разминал с него някъде сред развалините на Хамбург, вдишвал съм летливата пепел, и съвсем съм го пропуснал… ако построеното от СИ Фарбен на този обект изобщо нямаше определена завършена форма, а бе само групиране на фетиши, стръв за привличане на високоспециализирани инструменти под формата на бомбардировачи от 8-ма Военно Въздушна Армия[1017], да, всички „съюзнически“ самолети би трябвало да бъдат произведени в края на краищата от СИ Фарбен при посредничеството на Директор Круп[1018], чрез неговите английски връзки — бомбардировката е правилният производствен процес на преработка, всяко освобождаване на енергия е разположено точно в пространството и времето, всяка ударна вълна е предварително замислена и планирана така, че да създаде именно днешното разрушение и по този начин да дешифрира Текста, и съответно да кодира, прекодира и пре-пре-дешифрира свещения Текст. Ако инсталацията е в изправно работно състояние, какво е нейното предназначение? Инженерите, които са я построили като рафинерия, изобщо не са имали представа, че ще бъдат предприемани някакви по-нататъшни действия. Проектът им е бил „завършен“ и повече не представлявал интерес за тях.

С други думи, основанията за тази война изобщо не са били политически и цялата политика в нея е само театър, колкото за отвличане на вниманието… скрито тя е била продиктувана от технологичните потребности… от съзаклятието между човешките същества и техниката, от нещо, което е имало нужда от енергийното избухване на войната и е крещяло: „По дяволите парите, на карта е заложен самият живот на [вмъкнете името на съответната Нация]“, обаче най-вероятно е искало да каже: наближава разсъмване, аз имам нужда от моята еженощна кръв, от моето финансиране, финансиране, а-а-а-х още и още… Истинските кризи представляват кризи на разпределение, отпускане и предпочитания, не между фирмите, — всичко е инсценирано да изглежда така, — а между различните Технологии, Пластмаси, Електроники, Самолети и техните потребности, понятни единствено на управленския елит…

Да, но Техниката само реагира (колко често този аргумент е бил преповтарян, упорито и мрачно като Гаусово съкращаване[1019], особено сред по-младите Черни Командоси), „Разбира се, много е хубаво да говорим, че трябва да хванем страшилището за опашката, но как смяташ, щяхме ли да имаме Ракетата, ако някой, някой конкретен важен човек с име и пенис, не беше поискал да запрати цял тон аматол на 500 километра и да взриви квартал пълен с цивилни граждани? Хайде, напиши Техника с главна буква, боготвори я, ако преклонението пред нея ще означава намалена отговорност за теб — но това ще те причисли към безполовите неутрални индивиди, братко, към евнусите, що са запазили харема на нашата открадната Земя за мрачно навирените вдървени хуйове на човешките султани, човешкия елит, който изобщо няма право да бъде там, където е…“

Тук ние трябва да търсим източници на енергия и разпределителни мрежи, за които никога не са ни учили, направления на енергията, които нашите наставници дори не са си представяли, че съществуват или са били насърчавани да ги избягват… длъжни сме да намерим измервателни уреди с непознати на света ска̀ли, да чертаем наши собствени схеми, да получаваме обратна връзка, да правим съединения, да съкращаваме полето на грешката, да опитваме да опознаваме реални функции… и да се прицелваме в какъв непредвиден заговор?

Тук горе, на повърхността, каменовъглен катран хидрогениране и синтез, винаги са били фалшиви, бутафорни, привидни функции, скриващи истинската, планетарната задача, да, в процес на разработка навярно от векове… този разрушен завод, очакващ неговите кабалисти и нови алхимици да открият Ключа, да обучават другите хора на мистериите…

Ами ако това не е съвсем Нефтопреработвателен завод Джамф? ами ако се окаже, че това са заводите на Круп в Есен, ами ако това е „Блом & Фос“[1020] точно тук в Хамбург или някоя друга фиктивна „развалина“ в друг град? В друга страна? ПФФУУУЙЙЙ!

Е, сега вече говорят стимулантите, да, напоследък Енциан нагъва останалия от нацистите „первитин“[1021] като пуканки в кино и в този момент повечето инсталации на рафинерията — назована в чест на знаменития първооткривател на „онейрина“ — остават зад тях, а Енциан е замесен в някакъв друг параноичен кошмар, и обяснява ли, обяснява неспирно, въпреки че създадените от неговите хора и мотоциклетите им въздушни вълни го изолират напълно от разговора.

Тук за музикален                                 Аз съм палавото Дезоксиефедриново Татенце

фон звучи нещо                                  С джобове пълни с радостен шемет

подобно на пианото                          Летя през Зоната, където диви кучета скитат

на Хоуги Кармайкъл[1022]                        И подарявам на всички мечтите си…

Извадих лампите от ра-дио-то,

И все ми е тая и хич не ми пука —

Пет пари не давам за Звездите и Райетата[1023]

Защото си имам мои, безплатни…

Устата ми не спира, никой не ме слуша,

Дърдоря ужасно бързо —

О, гледаш ме ти крадешком, но аз,

Насила пуснал глупава усмивка

Махам широко за сбогом!

Опиянявам ли те скъпа моя

Чуеш ли името ми и си в захлас —

В тъмна килия и в комендантски час

Всичко ще бъде както преди

(Само запали свещите)

И всичко ще бъде както преди.

Снощи Енциан бе записал в дневника си: „В последно време Устата е била в експлоатация прекалено много. И от нея излизат съвсем малко полезни за някого неща. Съпротива. О Боже, о Боже. Значи те наистина ме приближават. Моля те, Боже, не искам да бърборя тъй високопарно… Знам как звучи гласът ми, чух го преди години в Пенемюнде по «диктофона» на Вайсман… хром и бакелит… прекалено висок, неприятно писклив, берлинско гъгнене… как ли потръпват вътрешно всеки път, когато заговарям…“

„Мога да си тръгна още утре. Знам как да бъда сам. Това не ме плаши толкова, колкото тях. Те все вземат и вземат, безкрайно, обаче никога не използват взетото. Какво смятат, че могат да получат от мен? Не искат моя патриархат, не искат любовта ми, не искат моята информация или моята работа, или енергията ми, или това, което притежавам… аз не притежавам нищо. Не са ми останали пари, тук от месеци никой не е виждал пукната пара, не, не може да искат пари… а цигари? На мен все не ми стигат цигарите…“

„Ако ги напусна, къде мога да отида?“

Обратно сред резервоарите, на вечерния вятър, боксува по тази синтетична пустош, по цялата нискокачествена чернота… Моторът на Кристиан като че от време на време пропуска по някой друг такт, разтърсва се почти до угасване. Импулсивно решение: ако моторът му заглъхне напълно, нека да ходи пеша. Това значи по-малко неприятности, ако Павел е там, а ако не е, тогава ще вземат Кристиан на връщане и ще се погрижи за камион, да откара мотора му на ремонт… действай опростено Енциан, тъй правят великите ръководители.

Кристиан обаче не губи самообладание, не греши и Павел се оказва някак там. Е, всъщност „там“, обаче не в смисъла, който Енциан, в настоящото му душевно състояние, би вземал под внимание много дълго. Но присъства, и още как, заедно с колоритна група приятели, които сякаш винаги се появяват, когато той идва да подиша малко „льойнабензин“[1024], като например, о, ето я Мъхнатата Твар, възможно най-ярко зеленото, което можете да си представите, по-ослепително от флуоресцент, прокрадва се тази вечер в ъгъла на полето, срамежливо, и от време на време шава объркано като бебе… или какво ще кажете за Водния Гигант, гост на ръст около километър направен от глава до пети от течаща вода, който обича да танцува с чупки в кръста и развява халтаво ръце из цялото небе. Когато хората на Джоузеф Омбинди отведоха Мария в Хамбург, за да търсят лекар, прозвучаха гласовете на Гъбените Пигмеи, които се въдят в резервоарите на границата между горивото и водната възглавница, и започнаха да го призовават. „Павел! Omunene![1025] Защо не се върнеш, да ни видиш? Липсваш ни. Защо те нямаше?“ Никак не им е забавно тук долу на Границата, състезават се с бактериите, които обикалят из своята провинция на светлината, с тази клетъчна аристокрация, дето се примъква към въглеводородната стена, за да може всеки от тях да получи своя дял от Божието изобилие и оставят отпадъците си, зелен брътвеж, колебливо разнопосочно дърдорене, тиня що от ден на ден става все по-гъста и по-отровна. Крайно угнетително е да бъдеш пигмей, наблъскан заедно с хиляди, стотици хиляди себеподобни, и да си принуден да живееш от другата страна на всичко това. От другата страна ли казвате? Какво имате предвид? Каква друга страна? В бензина ли? (Нагъчканите Пигмеи, закачливо с ритмична мелодия в суингов такт:) Не-не, не, не! Ами тогава във водата ли имате предвид? (Н.П.:) Не-не, не, не! Е, трябва да ми кажете, ако обичате, преди да съм си свалил гащите! Ние имаме предвид, започват да обясняват Пигмеите, скупчват главички в симетрична конфигурация наподобяваща глава карфиол и подхващат тиха жална песен като деца около лагерен огън с Бинг Кросби с бейзболна шапка (да, знайно е, че тези льойна-халюцинации[1026] хвърлят човека в наистина причудливи състояния, по-странни дори от културен шок, а тук имаме направо шок от шока, неизвестни загадъчни лица в различни оттенъци на снежнобялото, в ритуал, чиято тайнственост е по-дълбока от северното сияние над Калахари…) имаме предвид от другата страна на всичко това, на целия бактериално-въглеводородно-отпадъчен цикъл. Оттук виждаме Границата. Тя е една издължена дъга, предимно в индиго и тревно зелено (Бинг дирижира и въодушевява за трогателно кресчендо всички тези озарени от пламъците на огъня промитомозъчни ирландски личица) зелено… бензин… между… подводница… избледняват, защото Павел вече бе на път за рафинерията, да забравим тези две и половина седмици самоналожено изтезание, хората на Омбинди го следват надолу край изолираните със стъклен памук тръби към парния котел, и мъже и жени опитват да го погалят и целунат, по Въпроса за Племенното Самоубийство натиск упражняват и двете фракции, Енциан се оплаква, прекалено забъркан е с Ракетата и прекалено почервенял в своята вражда с руснаците, за да мисли за някой друг, освен за себе си… а сега Павел опитва да страни от това, от дъха на Мукуру[1027], опитва да бъде само добър човек и нищо повече…

Мъхнатата Твар се размърдва. Припълзяла е застрашително близо, откакто Павел бе погледнал за последен път. Внезапно преливане на гладко вишнево надолу по планинския склон отдясно (имаше ли планини там? Откъде се взеха тези планини?) и той моментално разбира, без каквато и да е измама или надежда, че се е плъзнал в Севера, че вдъхването на диханието на първопредтечата го е отвело в ужасната земя, както е трябвало предварително да е наясно, че ще стане така, стъпка по стъпка през последните три години, връщането назад е невъзможно (какво значи да се върна? нямам представа накъде да започна да вървя… не знам как да се движа…) прекалено късно е, закъснял е с много километри, пропуснал е множество промени.

А сега главата му е в отстоящия на 300 метра стоманен канал на Кристиан. Внезапно това ужасяващо разклонение: двете възможности вече започват да се раздалечават, да летят със скоростта на мисълта, във всеки случай нова Зона, днес, независимо дали Кристиан ще стреля или ще се въздържи — скачай, избирай…

Енциан опитва да направи всичко възможно по силите си — блъска дулото настрана, изрича няколко неприятни думи на младия отмъстител. Но и двамата виждат новите разклонения. Зоната току-що се е променила отново и те вече са преминали в новата…

Карат нагоре по неосветения склон на охрения хълм до мястото, където Павел вдишва синтетичен бензин, под белезникаво пълзящите към небето резервоари, ето го, един от най-доволните клиенти на СИ Фарбен.

Известно ли му е на Павел нещо, което ние останалите не знаем? Ако от СИ Фарбен са искали това да бъде прикритие за нещо друго, защо не за диханието на Мукуру?

Енциан може да се прехвърли обратно в Бърлогата на Мравоядите, да отвори ново досие на СИ Фарбен, да гледа как папката става все по-дебела и по-дебела, с разработването на сглобките, ревизирането на счетоводните отчети, появата на свидетели, не отпред, но поне встрани, винаги в сенките… Ами ако се окаже, че това не е Ракетата, не е СИ Фарбен? Е, тогава ще бъде длъжен да се ориентира към нещо друго, нали, заводите на Фолксваген, фармацевтичните компании… и даже ако не е в Германия, тогава ще трябва да започне отново в Америка или в Русия, и ако не умре преди те да са намерили Истинския Текст, за да го изучават, тогава ще бъдат нужни машинарии, за да могат другите да продължат делото… Ами да, превъзходна идея, да свика цялата Мравоядска Бърлога, да се изправи пред тях и да заяви, Народе мой, аз имах видение… не, не, обаче ще има нужда от по-голям персонал, ако търсенето се окаже толкова мащабно, мълчаливо пренасочване на ресурси в различни от Ракетата направления, влагане на капитали във всевъзможни предприятия, но така че да прилича на организирано системно развитие… и кого да привлечем към това? Кристиан — може ли сега да вкара в действие момчето и гнева му. Ще използва ли То Кристиан, независимо от последствията, за да помогне възпирането и обуздаването на Омбинди… защото ако истинската бойна задача на Черната Команда в Зоната е била разкрита току-що, тогава ще се наложи да бъде направено нещо по отношение на Омбинди, Празните Хора, теорията за Окончателната Нула. Увеличен персонал ще означава повече, а не по-малко, Зонови херероси и съответно повече входяща информация за неприятеля, установяването на повече връзки ще означава по-сериозна заплаха за хората, ще означава нарастване числеността на племето. Има ли алтернатива? не… той ще предпочете да не обръща внимание на Омбинди, обаче нуждите на новото Издирване няма да му позволят такъв разкош сега… търсенето стои над всичко и то ще определя нещата…

Някъде след пущинаците на Света лежи ключът, който ще ни върне, ще ни заведе отново при нашата Земя и нашата свобода.

Андреас вече разговаря с Павел, който все още е навън с неговите причудливо осветени компаньони и върти някакви игри. След малко, къде с любов къде с хитрост и увъртания той получава адреса на медицинската връзка на Омбинди.

Енциан знае за кого става дума.

— Санкт Паули[1028]. Да вървим. Твоят мотор май заглъхва и прекъсва от време на време, а Кристиан?

— Не ми се подмилквай — избухва Кристиан. — Теб хич не хич не те е грижа за мен, нито за сестра ми. Тя умира там, а ти само я включваш в твоите уравнения, да, правиш се на светия отец, а вътрешно даже не ни мразиш, просто не ти пука за нас, ти вече дори нямаш нищо общо с нас… — Разплакан, той замахва с юмрук към лицето на Енциан.

Енциан стои неподвижно, не оказва съпротива. Ударът е болезнен. Нека боли. Смирението му не е просто линия на поведение. Той усеща достатъчно от чистата истина в думите на Кристиан, може бе не цялата истина, но достатъчно.

— Здравата ме прасна и вече имаме нещо общо. А сега ще тръгваме ли да я издирим?

□ □ □ □ □ □ □

Ето я добрата фрау, надвесена над Слотроп от подножието на леглото: окото й е блестящо и дръзко като на папагал, голямата му бяла изпъкналост е силно издадена напред като закрепена върху конзола от старчески чепати ръце и крака, черна забрадка покрива високата челна завъртулка на прическата помпадур в траур за всичките нейни ханзейски покойници, под люшкащи се железни флоти и балтийски вълни, заоблени като корабен кил и сиви, мъртви под флотите от вълни, под морските прерии…

След това кракът на Герхард фон Гьол побутва Слотроп не съвсем нежно. Слънцето е изгряло и момичетата ги няма. На палубата начумереният Ото действа с метлата и парцала, чисти вчерашните лайна от шимпанзетата. Свинемюнде.

Пресни яйца и кафе в кабината, захващай се — Скачачът както винаги енергичен и весел. — До 15 минути ние трябва да отплаваме.

— Я стига с това „ние“, приятел.

— Но аз имам нужда от помощта ти. — Тази сутрин Скачачът е натъкмен с идеално скроен костюм от фин туид, много изискан, тежкарски…

— А Нериш имаше нужда от помощта ти.

— Ти не знаеш какво говориш. — Очите му са стоманени и явно никога не губят. Смехът му, озаглавен „Снизходително с глупаците“, е средноевропейски и нерадостен.

— Добре де, добре. Колко искаш?

— Всяко нещо си има цена, нали? — Но в случая той не проявява никакво благородство, не, просто току-що му е хрумнала неговата собствена цена и се налага да вмъкне пауза в разговора, да му даде секунда-две за малко въздух и развитие.

— Всичко.

— За какво става дума?

— Дребно пиратство. Ще свиеш един пакет за мен, а аз ще те прикрия. — Поглежда демонстративно театрално часовника си.

— Добре, уреди ми уволнение и ще дойда с теб.

— Какво? Уволнение ли? За теб? Ха! Ха! Ха!

— Трябва по-често да се смееш, Скачача. Много симпатичен ставаш, когато се смееш.

Какво по-точно уволнение, Слотроп? Може би почетно? А, ха, ха! Ха! Ха! — Скачачът, подобно на Хитлер, лесно бива гъделичкан от това, което немците наричат Schadenfreude[1029], чувството на радост при нечие чуждо нещастие.

Не се занасяй, говоря сериозно.

Разбира се, че говориш сериозно, Слотроп! — Още кикот.

Слотроп изчаква, наблюдава, пие сурово яйце, въпреки че тази сутрин се чувства всякакъв, но не и хитър.

— Нериш трябваше да тръгне заедно с мен днес. А сега не мога да се отърва от теб. Ха! Ха! Къде искаш да бъде доставен този, ха!, този уволнителен билет?

— В Куксхафен. — Напоследък Слотроп често е бил осеняван от неясната фантазия, че опитва да се свърже в Куксхафен с хората от „Операция Бумеранг“[1030], за да разбере дали ще му помогнат да се измъкне. Те изглежда са единствената останала връзка с Ракетата. Той вече знае, че нищо няма да излезе от тази работа. Все пак двамата със Скачача си уговарят среща.

— Ще чакаш в клуб „Пуци“ на пътя за Дорум[1031]. Местните дилъри ще могат да ти кажат къде е.

Значи отново в морето. Покрай мократа прегръдка на пристанищата, навътре в Балтика, вълна след вълна и под дъждовни облаци изливащи завеса след завеса проливен дъжд, поклаща се веселата пиратска барка и навлиза във вече бурния, озлобен и все по-влошаващ се ден. Скачачът стои извън кабината, крещи и надвиква бурното море, което прехвърля носа и залива палубите.

— Накъде отиват?

— Ако курсът им е към Копенхаген, — обветреното лице на фрау Гнаб, чиито очи и уста са окръжени от мрежа постоянни бръчици от усмивките, сияе като слънце, — значи имат не повече от два часа преднина.

Видимостта тази сутрин е съвсем слаба и брегът на Узедом не може да бъде съзрян. Скачачът приближава Слотроп, който стои до перилата, гледа в нищото и вдъхва плътната миризма на сивото време.

— С него всичко е наред, Слотроп. Той е бивал и в по-тежки ситуации. Преди два месеца в Берлин попаднахме на засада, точно пред „Чикаго“. Той премина под кръстосания огън на три шмайзера, за да предложи сделка на нашите конкуренти. Без драскотина.

— Скачач, той водеше престрелка едва ли не с половината съветска армия там.

— Те няма да го убият, защото са разбрали кой е той. Нериш работеше по насочването, беше най-добрият инженер на Шилинг, и знае за интегриращите вериги повече от всеки друг, когото ще могат да намерят извън Гармиш[1032] сега. Руснаците предлагат фантастични заплати, много по-високи отколкото дават американците, и ще му позволят да остане в Германия, да работи в Пенемюнде или в Мителверке, както преди. Той дори може да избяга, ако иска, ние разполагаме с отлични връзки за целта…

— Ами ако вече са го застреляли.

— Не. Не би трябвало.

— Хайде стига, Скачач, това не ти е като на кино.

— Засега все още не е. Е, може би донякъде. Забавлявай се, докато можеш. Някой ден, когато лентата ще съумява да се върти достатъчно бързо, оборудването стане джобен формат, почти безтегловно и на достъпни за народа цени, а софитите и операторските кранове ненужни, тогава… тогава… — Сега отдясно на борд виждаме митичния остров Рюген[1033]. Неговите варовикови скали са по-ярки от небето. Мараня е надвиснала над лиманите и сред зелените дъбрави. По плажовете бавно се носят перленосиви парцали мъгла.

Нашият капитан, госпожа Гнаб, държи курс към Грайфсвалдер Боден[1034], за да претърси лиманите за нейната плячка. След час (комични сола на фагот съпровождат близки кадри в едър план на старата отстъпница, която се тъпче от бидон с някакво ужасно ферментирало лоботомично пюре, оригва се и изтрива уста с ръкав) безплодно издирване, нашите съвременни пирати се насочват отново в открито море и продължават покрай източния бряг на острова.

Капе ситен дъжд. Ото изважда изпод мушамата си термос с гореща супа. По небето стремително се носят дрипави облаци в десетки оттенъци на сивото. Ръсени от дъжда отминават исполински замъглени каменни грамади, отвесни скали, реки в дълбоки сиво-зелени клисури, и остри бели варовикови върхове — това са Stubbenkammer[1035], Königsdtuhl[1036] и накрая отляво на борд, нос Аркона[1037], където вълните се разбиват в основата на скалите и отгоре вятърът развява короните на белостеблените дървета… Древните славяни са издигнали тук храм на Световид, техния бог на плодородието и войната. Симпатягата Световид се подвизавал под множество псевдоними! Триглавият Триглав, петглавият Поревит, СЕДМО-ликият Ругевит![1038] Разкажете това на вашия началник, когато следващия път ви смъмри, че „седите на два стола“ тоест работите по съвместителство! А сега, докато отляво на борд Аркона се отдалечава зад кърмата…

— Ето го — провиква се Ото от покрива на кабината.

Там някъде далеч много далеч иззад Висов Клинкен (бял варовиков ключ, с който днес Провидението изследва отделенията на Слотроповото сърце), едва забележим в дъжда се полюшва мъничък призрачно бял кораб…

— Дай местоположението му — госпожа Гнаб хваща щурвала и здраво опира крака. — Трябва да ги прихванем. Курс към сблъсък! — Разтреперан, Ото се свива до секстанта.

Дръж, Слотроп.

„Люгер“? Кутия с патрони? Какво…

— Пристигна тази сутрин заедно с яйцата.

— Ти не си споменавал…

— Той вероятно е леко обезпокоен. Но е реалист. Ние с приятелката ти Грета го познаваме отдавна, още от онова време във Варшава.

— Скачач, кажи ми сега, що за кораб е това? — Скачачът му подава някакъв бинокъл. С изящни златни букви зад позлатения чакал на призрачно белия нос, е изписано добре познатото му име — О… Кей — опитва се да гледа през дъжда в очите на Скачача — ти знаеше, че съм бил там, на борда. Сега опитваш да ме изиграеш, така ли е?

— Кога си бил на онзи кораб?

— Хайде стига…

— Виж какво, Нериш трябваше да отиде за пакета днес. Не ти. Ние дори не те познавахме. Защо трябва във всяко нещо да ти се привижда някакъв заговор? Аз не контролирам руснаците и не съм им го предал…

— Днес ще ми се правиш на съвсем невинен, така ли?

— Стига сте се дърлели, идиоти такива, — крещи госпожа Гнаб, — и готови за действие!

„Анубис“ се поклаща лениво и призрачно, и не става по-ясен, докато го приближават. Скачачът изважда от кабината мегафон и реве:

— Добър ден, Прокаловски, разрешете да се качим на борда. — Отговорът е изстрел. Скачачът се пльосва на палубата, с почукваща в жълт разлив мушама, лежи по гръб с обърнат нагоре мегафон, чиято фуния насочва дъжда право в устата му. — Тогава ще се качим без разрешение. — Прави знак на Слотроп — Подготви се за завладяване. — Към госпожа Гнаб: — Ще трябва да ги натупаме.

Добре, но — само един поглед към злобната усмивка озарила лицето на майката на Ото и става ясно, че днес тя не участва в този рейс за пари — кога ще ги ударя на таран?

В морето, насаме с „Анубис“, неприятно изпотяване започва да мъчи Слотроп. Служещият като фон зелен скалист бряг на Рюген се надига и снижава под силния вятър. Зонннгг, още един изстрел рикошира с чаткане от корпуса.

На таран — заповядва Скачачът.

Бурята връхлита не на шега. Тананикайки през зъби ликуващата госпожа Гнаб завърта щурвала, спиците фъркат замъглено, носът на лодката се извива и насочва право в средата. Белият борд на „Анубис“ устремно приближава, нима госпожа Гнаб ще го пробива като хартиен обръч в цирка? Лица зад илюминаторите, готвачка бели картофи пред кухнята, подпийнал в редингот спи на мократа от дъжда палуба и се пързаля по нея при всяко поклащане на кораба… ах, да, да, огромна синьоцветна купа с настъргани картофи до лакътя й, илюминатор, боядисани в бяло чугунени цветя оформящи спираловидно пълзящо растение, лека миризма на зеле и парцал за миене на съдове изпод мивката, широкият колан-фльонга на престилката е обхванал плътно и удобно нейните бъбречета и панделката отпред е нежно отпусната върху бедрата, и да, малкият, о да, ето идва малкият… ах… ето брам-бум-голям, ето идва МАЛКИЯТ-АХ-ОТО! блъска лодката си в „Анубис“, и смразяващо ужасно пронизително Ото-о-о…

— Изчакай така. — Скачачът е на крака.

Прокаловски прави завой и увеличава скоростта. Госпожа Гнаб отново догонва яхтата откъм десния борд, подскача и се лашка насам-натам в килватерната струя. Ото раздава щърбави железни абордажни куки, служили добре още в Ханзейската епоха, но запазили напълно функционалността си, докато същевременно Мути включва на пълен напред. На „Анубис“ под навесите са излезли влюбени двойки, за да наблюдават забавлението, сочат, смеят се, ръкомахат весело. Момичета с голи гърди поръсени от дъждовни капки пращат въздушни целувки, а оркестърът изпълнява аранжировката на Гай Ломбардо на „Тичам между капките дъждовни“[1039].

Нагоре по хлъзгавата стълба се изкачва осоления и пиратстващ Слотроп, понесъл своята абордажна кука, отпуснал въжето, и наблюдава този Ото: засилване, мятане като ласо, фър-р-р и дрън-н-н. Скачачът и Ото едновременно хвърлят куките към носа и кърмата и се издърпват, докато двата съда се блъскат, отскачат, блъскат… но деликатно бялата „Анубис“ вече е забавила ход, отпуснала се е, позволила е… Ото завързва въжето около предните клинове и резбования парапет на яхтата, после изтичва на кърмата, гуменките му пръскат, зад него остават сребристи следи, мигновено отмивани от дъжда, и там повтаря завързването. Между двата съда реве новосъздадена река, пенесто бяла и яростно устремена назад. Скачачът вече е на главната палуба на яхтата. Слотроп затъква „люгера“ под колана и стъпва на борда след него.

С класическо гангстерско леко помръдване на главата Скачачът му дава знак да се качи на мостика. Слотроп се промъква през сграбчващи го ръце, поздравления на развален руски и валма алкохолен дъх, леко заобикаля и стига до стълбата откъм левия борд, покатерва я и тихо излиза на мостика. Но Прокаловски просто седи на капитанския стол с килната назад фуражка и пуши една от американските цигари на Скачача, а самият Скачач в момента точно е стигнал до кулминацията на немски виц със скатологична тематика от пребогатия му репертоар.

— Какво става тук, по дяволите, Герхард — размахва палец Прокаловски. — И за теб също ли работи Червената Армия?

— Здрасти отново, Антоний. — Трите сребърни звезди на всеки от пагоните му потрепват приветствено, обаче ответната реакция не е положителна.

— Не ви познавам. — Към Скачача: — Добре де. Той е в машинното отделение. Към десния борд, надолу, зад генератора — което за Слотроп е знак да тръгва. В подножието на стълбата вижда Стефания, която идва по коридора.

— Здравейте. Съжалявам, че се срещаме отново при такива обстоятелства.

— Здравейте, аз съм Стефания, — усмивката й е бърза докато тя минава край него и мигновено се затваря, като с капак. — На следващата палуба горе има пиене, приятно прекарване — и вече е излязла навън, на дъжда. Какво става тук?

Слотроп се спуска в един люк, пълзи надолу към машинното отделение. Някъде над него бият три камбанки поред бавно, малко приглушено, с леко ехо. Късно е… късно. Той си припомня къде се намира. Тъкмо когато стъпва на палубата, всички светлини угасват. Вентилатори надават кратък вой и затихват неподвижни. Машинното отделение е още една палуба по-надолу. Ще трябва ли да прави това на тъмно?

— Не мога — почти изкрещява.

— Можеш — отвръща глас току до ухото му. Той усеща дъха на този глас. Следва отсечен тежък професионален удар в тила му. Светлина се превърта в лупинг през непрогледния мрак. Лявата му ръка е вцепенена. — Ще ти оставя другата — шепне гласът — за да можеш да се спуснеш долу в машинното отделение.

— Чакай — чувства се сякаш острия връх на танцувална обувка, дошъл незнайно откъде, е покръжил за секунда и нежно е погалил мекото му подбрадие, а после е ударил нагоре, и захлопнатите му зъби прехапват езика.

Болката е ужасна. Той усеща вкуса на кръв в устата. Пот около очите му.

— Тръгвай веднага — когато той се поколебава, бива ощипан отзад по шията. О, как боли… Слотроп улавя стълбата, поразен от нощна слепота, разплакан… И тогава му идва на ум за „люгера“, но още преди да успее да го извади, бива поразен от яростен ритник някъде между бедрото и слабините. Пистолетът пада на стоманената палуба. Слотроп е коленичил и опипва с ръка, когато обувката леко натиска пръстите му. — Нали помниш, че ще имаш нужда от тази ръка, за да се държиш за стълбата? Помниш ли? — След което обувката е вдигната, само за да го изрита под мишницата. — Ставай, ставай.

Слотроп намира опипом пътя към следващата стълба и започва да се спуска мъчително, вдървено едноръко. Усеща как стоманения отвор на люка се надига около него.

— Изобщо не опитвай да се върнеш, преди да свършиш каквото трябва.

— Танац? — езикът на Слотроп го боли много. Името излиза тежко, изфъфлено. Тишина.

— Моритури? — Няма отговор. Слотроп придвижва крак до едно стъпало нагоре.

— Не, не! Още съм тук.

Слотроп слиза надолу разтреперан, люк подир люк, ръката му е настръхнала. Как ще може да се спусне? Как ще може да се изкачи? Опитва да се съсредоточи върху болката. Най-после стъпалата му опират стоманената плоча. Слепота. Придвижва се към десния борд, като на всяка крачка блъска високи до пищялите ръбове и остри издатини… Не искам да… как мога да… се протегна назад и надолу… голи ръце… ами ако…

Внезапно скимтене вдясно, нещо механично, той скача, поема много студен дъх през зъби, нервните окончания по гърба и ръцете му потрепват бързо… достига някаква цилиндрична преграда… това може да е генераторът… навежда се и започва… Ръката му мачка корава тафта. Той я отдръпва, опитва се да стане, удря глава в нещо остро… иска да допълзи обратно до стълбата, но вече е изгубил напълно ориентация… прикляка завъртайки се в кръг, бавно… нека да свършва некадасвършва… Но ръцете му, които дращят по палубата, се връщат към хлъзгав атлаз.

— Не. — Да: телени мъжки и женски копчета. Той чупи нокът в опит да се освободи от тях, но те продължават… дантела, която се движи, играе, по змийски уверено, оплита се, пристяга всеки пръст…

Не… — Слотроп се надига до приклекнало положение и опира в нещо, увиснало от тавана. Пред лицето му се поклащат леденостудени слабички бедра във влажна коприна. Миришат на море. Извръща се, но веднага по бузите го шибват дълги мокри коси. Сега, накъдето и да се обърне… студени гърди… дълбоката цепка между бузите на дупето й, парфюм и лайна и воня на саламура… и смрад на… на…

Когато лампите светват отново, Слотроп е на колене, диша предпазливо. Знае, че ще трябва да отвори очи. Сега отсекът е изпълнен с приглушена светлина — с гибелни възможности за светлина — тъй както човешкото тяло в особено тъжни периоди усеща своите действителни шансове за болка: истинска и ужасна и почти на границата на търпимостта… Увитият в кафява хартия пакет е на пет сантиметра от коляното му, пъхнат зад генератора. Но вниманието му е привлечено от онова, което се клатушка мъртвешки бяло и алено в края на периферното му зрение… а и тъй празни ли са колкото изглеждат стълбите обратно за нагоре и навън?

Скачачът се е върнал на лодката на госпожа Гнаб с бутилка шампанско, любезно подарено от „Анубис“, развива блестящите телчета и изстрелва тапата в прощален салют. Ръцете на Слотроп треперят и той разлива почти всичко. Антоний и Стефания наблюдават от мостика, докато двата съда се раздалечават и балтийското небе се отразява от очите им. Нейната платинено руса коса в нишки от пяна, скулите й скулптирана мъгла… облак-мъж, мъгла-съпруга, смаляват се, сдържани, безмълвни, обратно в сърцето на бурята.

Госпожата взема курс на юг, паралелно с другия бряг на Рюген, в проливите край издатината Буг. Свечерява се, а бурята не отслабва.

— Ще се отбием в Щралзунд. — Когато маслената лампа в кабината се полюшва по нашареното й с бръчки лице се редуват тревистозелена сянка и жълта светлина.

Слотроп решава да слезе там. И ще се отправи към въпросния Куксхафен.

— Скачач, смяташ ли, че ще успееш навреме да ми осигуриш тези документи?

— Нищо не мога да гарантирам — отвръща Герхард фон Гьол.

На кея в Щралзунд, под уличната лампа и дъжда те се сбогуват. Госпожа Гнаб целува Слотроп, а Ото му подарява пакет „лъки страйк“. Скачачът откъсва поглед от своята зелена тетрадка и кима auf Wiedersehen[1040] над пенснето. Слотроп се отдалечава по мостчето към мокрия пристанищен площад, привикналите му към морето крака опитват да балансират люлеенето, което е оставил на лодката, покрай мачти и рангоути[1041] и изопнати въжета на кранове, край бригада докери на нощна смяна разтоварващи скриптящи шаланди[1042] върху дървени платформи, край приведени сиви коне целуващи безтревни камъни… сбогуванията в джобовете сгряват празните му ръце…

□ □ □ □ □ □ □

Къде е Папата, чийто жезъл ще разцъфне за мен?

С коприни и благоухания ме изкушава планината й,

С лъщящи от масло атлетични роби

И нейните безгрижни намеци

За изтезания преосъществени на небето,

За чиста светлина — за пеещи окови,

И камшици, които проследяват

Своите образи докато се стоварват.

Оставен на милостта на стихиите,

Сега с настъпващата вечер

До мен неизменно идва нейният зов.

Не съм изоставил зад себе си,

Съдбата на някоя болна Изаура.

На колене се изповядах, скептично

Озарен от блясъка на неговото съкровище…

Тук връхлитан от сетната ми разрушителна буря,

Ни песен, ни страст, ни спомен, нито вина:

Ни петолъчки, нито бокали,

Нито светият юродив Глупак[1043]…

Бригаден генерал Пудинг бе умрял още в средата на юни от обширна стомашно-чревна инфекция причинена от Ешерихия коли[1044]. Накрая бе хленчил непрестанно „Боли ме малката Мери[1045]…“ Смъртта му бе настъпила малко преди разсъмване, както бе искал той. Катье бе останала известно време в „Бялото видение“, бродеше из безлюдните коридори, опушени и притихнали в краищата на всички опразнени скелети на клетки в лабораторията, тя самата част от пепелявата паяжина, сгъстяващата се прах и нацвъкани от мухите прозорци.

Един ден тя намери кутиите с филми, небрежно струпани от Уебли Силвърнейл в някогашния музикален салон: сега там продължаваше да стои само разпадащ се клавесин „Витмайер“, на който никой не свиреше, плектрони[1046] и възмутително изпотрошени клапи, струните оставени да бемолят, диезят или ръждясват под усърдните ножове на времето, които проникваха неумолимо във всички стаи. Същият ден Пойнтсман случайно бе в Лондон, бе се измъкнал от Дванадесетия Дом по работа, за да присъства на алкохолизирани обеди с разните му негови индустриалци. Не беше ли я забравил? Ще бъде ли свободна тя? Беше ли вече свободна?

Неизвестно откъде в празното „Бяло видение“, Катье намира прожекционен апарат, слага лентата и фокусира образа върху стена с петна от вода, до пейзаж на някаква северна долина, по която се разхождат малоумни аристократи. В мезонета на Пирата Прентис в квартала Челси, тя вижда платинено русо момиче, толкова странно лице, че първо отличава средновековните стаи, преди да разпознае себе си.

Те кога… аха, в деня, когато Озби Фийл обработваше гъбите Amanita… Двайсет минути запленената Катье наблюдава като хипнотизирана себе си в състояние на транс от периода отпреди зодията Риби. За какво ли са използвали тези кадри? Отговорът също е в кутията с филм и тя много скоро го открива: октоподът Григорий в неговия басейн, гледа заснетия материал с Катье. Епизод след епизод: премигващ екран и монтажни вложки показващи втренчено гледащия Григорий, всеки с машинно отпечатана дата, демонстриращи процеса на изработването на условен рефлекс у животното.

В края на всичко това, много изненадващо и необяснимо е прикачено нещо, което изглежда е кинопроба на Озби Фийл. Озвучена. Озби импровизира написан от него филмов сценарий, озаглавен:

НАРКОМАНСКА АЛЧНОСТ

— Започваме с Нелсън Еди[1047], който пее на заден план:

Наркоманска алчност,

О, ненаситна алчност наркоманска!

По-отвратително нещо не съм виждал!

Когато се чувстваш най-гот,

Изпитваш ли НАРКОМАНСКА АЛЧНОСТ,

Това те превръща в свиня!

Та значи в града влизат двама уморени каубои, Базил Ратбоун и С. З. („Гуш-Гуш“) Сакол[1048]. На входа на града пътят им прегражда Дребосъкът, който играеше главната роля в Уродливци.[1049] Онзи дето говореше с немски акцент. Той е шериф на града. Закичен е с огромна златна звезда, която почти изцяло покрива гърдите му. Ратбоун и Сакол с тревожни усмивки придърпват поводите и спират конете.

Ратбоун: Т’ва изобщо не мож’ да бъде, нали?

Сакол: Ху, Ху-у-у! Разбира се, че мож’, и е съвсем наистина, жалък наркоман такъв. ’Що ти требаше да жвакаш толкова ’ного от оня странен кектус по пътя. Мо’еше да пафкаш от мойта ’убава трева, нал’ ти казах.

Ратбоун (с неговата нервна Гадна Усмивка): Мол’ ти се… нема що да ми четеш конско като некоя еврейска майка. Наясно съм кое е истинско и кое не е.

(Междувременно Дребосъкът го дава много тежко, заема разнообразни пози на опасен мъжага и размахва чифт огромни „колтове“).

Сакол: Когат’ ти поскиташ насам-натам, а ти знайш по кой път, нали, хленчещ боклук такъв… толкова дълго колкото аз съм обикалял, тогава ше мо’еш да различиш истинския шериф-дребосък от сънувания.

Ратбоун: Не съм знаел, че има разлика между двата вида. Ти наверно си виждал ’ного такива шерифи-дребосъци навсякъде из тази Територия, иначе едва ли щеше да ти хрумне такова разграничение. Или-и-и май не си? Абе, ти си достатъчно хитър и готов за всек’ви шмекерии.

Сакол: Пропусна да ка’еш „Ах ти дърт мошеник.“

Ратбоун: Ах ти дърт мошеник.

Двамата се ухилват, вадят револверите и пускат няколко закачливи изстрела. Дребосъкът се щура насам-натам, вбесен, и пискливо дърдори с немски акцент уестърнизми като „Тоя град не е достатъчно голям за двама ни!“ и т.н.

Сакол: Е, ние и двамата го виждаме. Значи той е истински.

Ратбоун: В нашия свят често се срещат общи халюцинации, колега.

Сакол: Кой вика, че т’ва е обща халюцинация? Ху, ху-у-у! Ако т’ва е била изобщо не’ква халюцинация, а засега аз не казвам, че е, тя идва от пейота[1050]. Или от татула, мож’ би…

Този интересен разговор продължава около час и половина. Без смяна на кадрите. През цялото това време Дребосъкът е твърде активен и откликва на прогласените множество изтънчени и нерядко смайващи аргументи. Понякога конете серат в прахта. Не става ясно дали Дребосъкът осъзнава, че обсъждат неговата реалност. Което е още една от изкусните двусмислености на филма. Накрая Ратбоун и Сакол постигат съгласие, че единственият начин да разрешат спора, е да убият Дребосъка, който долавя тяхното намерение и с неистови вопли побягва надолу по улицата. Сакол се кикоти тъй неудържимо, че пада от коня в яслата и ние получаваме финален близък план на Ратбоун и колебливата му неуверена усмивка. Постепенно затъмняване, съпроводено от усилваща се песен:

Когато се чувстваш най-гот,

Ако изпитваш НАРКОМАНСКА АЛЧНОСТ,

Това те превръща в свиня!

Следва кратък епилог, където Озби опитва да отбележи, че, разбира се, елементът Алчност[1051] трябва по някакъв начин да бъде включен в сюжетната линия, за да бъде оправдано заглавието, но лентата прекъсва по средата на едно „а-а-а…“

Катье вече е силно озадачена и смутена, но е напълно способна да разпознае едно послание, когато го види. Някой, таен приятел в „Бялото видение“ — вероятно самият Силвърнейл, за когото е известно, че не е бил фанатично предан на Пойнтсман и неговата компания — е подхвърлил целенасочено кинопробата на Озби тук, където са знаели, че тя ще я намери. Катье пренавива лентата и пуска филма отново. Озби гледа право в камерата: право в Катье, и това съвсем не е лудория на мързелив и нехаен друсалник, той играе. Няма грешка. Това е закодирано послание и след не много дълго тя го разкодира, по следния начин. Да кажем, че Базил Ратбоун означава самия младеж Озби. С. З. Сакол може да е г-н Пойнтсман, а Дребосъкът-шериф представлява цялата грандиозна мрачна Интрига, опакована в един незначителен по размери пакет, умален, ясна мишена. Пойнтсман твърди, че интригата е действителна, но Озби знае, че не е така. Пойнтсман приключва в миризливата ясла, а интригата/Дребосъкът изчезва, уплашен, в прахта. Пророчество. Доброжелателство. Тя се връща в нейната незаключена стаичка, събира в чанта някои свои вещи и излиза от „Бялото видение“, край неподкастрените живи плетове на оградите, растящи обратно към предишната действителност, край седящите кротко на слънцето завърнали се мирновременни побърканяци. Някога тя бе вървяла по дюните около Шевенинген, край хидротехническото съоръжение, край новите жилищни блокове с още неизсъхнал в кофража цимент, заменили съборените коптори, и в сърцето й се бе надигала същата надежда за бягство — бе напредвала, уязвима сянка, толкова отдавна, към срещата с Пирата, до вятърната мелница „Ангелът“. Къде е той сега? Все още ли живее в квартал Челси? А и въобще жив ли е?

Във всеки случай Озби е у дома, дъвчи ароматични подправки, пуши марихуана и си праска кокаин. Последните остатъци от военновременния му запас. Едно разкошно изригване. Вече три дни не е спал. Отправя лъчезарен поглед към Катье, — внезапна експлозия от основни цветове излитащи стреловидно от главата му, разлюлява иглата, която току-що е издърпал от вената си — пъха между зъбите лула по-голяма от саксофон, и нахлузва ловджийска шапка а ла Шерлок Холмс, която изобщо не възпира сиянието на слънчевата корона около главата му.

— Шерлок Холмс. Базил Ратбоун. Права бях — задъхана тя пуска чантата с глухо бухване.

Аурата пулсира, сдържано се покланя. Той е и стомана, необработена кожа и пот.

— Добре, добре. Синът на Франкенщайн също е част от интригата. Ще ми се да можехме да бъдем по-откровени, но…

— Къде е Прентис?

Навън, проучва за някакъв транспорт. — Той я отвежда в една задна стая, оборудвана с телефони, корково табло, върху което са забодени разни бележки, бюра отрупани с географски карти, разписания, Въведение в съвременния език Хереро, хронологични корпоративни отчети, бобини звукозаписна тел. — Все още не сме се организирали добре тук. Но и това наближава, душа, скоро.

Това същото ли е, което тя предполага? Колко пъти е била разбуждана и отблъсквана, защото някак не става да разчита само на надеждата, да се надява не е задоволително? Диалектически, рано или късно би трябвало да възникне някаква противодействаща сила… Катье сигурно не е била достатъчно политизирана: все не е била удовлетворително зряла политически, за да подкрепя едно такова зараждащо се противодействие… да вярва в неминуемата му поява, въпреки че другата страна държи цялата власт…

Озби е издърпал сгъваеми столове, подава й снопче отпечатани на циклостил листа, доста дебело.

— Тук има две-три неща, които трябва да знаеш. Не искаме да те караме да бързаш. Но конските ясли чакат.

И скоро, когато неговите преходи от една тоналност в друга са преминали през стаите като великолепни (и за известно време отвличащи) демонстрации на розово-червено и прасковено, Озби като че ли се е стабилизирал за момент до образа на почти, но не съвсем, простодушен герой от загубена детска книжка от Викторианската епоха, защото на нейния въпрос, повторен стотина пъти в различни варианти, той неизменно отговаря:

— Просто в Житейския Парламент настъпва време разделно. Сега ние сме в избраните от нас коридори и се придвижваме към Заседателната зала…

□ □ □ □ □ □ □

Мила Мамо, днес изпратих двама души в Ада…

— Фрагмент предположително от Евангелие от Тома

(Номерът на оксиринхския папирус е засекретен)[1052]

Кой би могъл да предположи, че тук ще има толкова много хора? Непрекъснато се появяват из цялото това обезпокоително здание, събрани на групи, разхождат се индивидуално потънали в мисли, или изучават картините, книгите, експонатите. Сградата прилича на някакъв извънредно просторен музей, на много нива, и с нови крила възпроизвеждащи се като жива тъкан — макар че ако всичко това се развива до определена завършена форма, намиращите се вътре хора не могат да го видят. В някои зали входът е на собствен риск, за което отчетливо предупреждават стоящите на всички подстъпи дежурни отговорници. Движението по тези коридори и пасажи е безконфликтно и без триене, повърхностно и бързо, често неудържимо, като на идеални ролкови кънки. Дългите галерии са отчасти открити към морето. Има кафенета, където човек може да поседи и до погледа залеза на слънцето, или изгрева, в зависимост от графика на смените и симпозиумите. Отвън преминават фантастични талиги-сладкарници, големи колкото мебелни фургони: трябва да влезеш вътре, да тършуваш из безбройните рафтове и всеки нов ще ти разкрива по-лепкави и по-сладки лакомства от предишния… наблизо стоят готвачи с готови за действие лопатки за сладолед и чакат само една дума от захаровманиачения клиент, за да моделират набързо „Печена Аляска“ с всякакъв размер, вкус и аромат и да я засилят в пещта… има подноси с баклава с пълнеж от баварска сметана, поръсена с къдрици натурален шоколад, трошени бадеми, череши колкото пинг-понг топчета, и пуканки в топено масло с бели ружи, и хиляди различни видове фондан от лакрица до нуга, направо го шляпват на гладките каменни маси, и го разтеглят на ръка и понякога той се проточва през ъглите, излиза през прозорците и завива по друг коридор, о, извинете, сър, бихте ли подържали това за момент? благодаря ви, шегобиецът е изчезнал и оставил Пирата Прентис тук, новопристигнал и все още объркан от цялостната обстановка, хванал единия край на фонданеното кълбо, чийто друг край може да е където си ще… е, защо да не го последва… той обикаля с доволно кисела физиономия, навива с метри карамел, от време на време лапва по малко, м-м-м, фъстъчено масло и меласа, и тъй, оказва се, че заплетената пътека, — подобно на Шосе Едно там, където минава през сърцето на град Провидънс — е била прокарана съзнателно така, че да предоставя на чужденеца възможност за обиколка на града. Изглежда този номер с карамел-фондана е стандартен ориентировъчен способ тук, защото от време на време Пирата пресича пътя на някой друг новак… често ще им се налага да отделят доста време за разплитането на карамелените въжета, което също е било запланувано като един добър спонтанен начин за запознаване на новопристегналите един с друг. Сега екскурзията отвежда Пирата до открит двор, там група хора е наобиколила един делегат от Бърлогата на Мравоядите водещ ожесточен спор с някакъв рекламен бос за какво, ако не за Ересния Въпрос, вече камъче в обувката на този Конгрес, с перспектива да се превърне в скала, в която той ще се разбие. Край него минават улични артисти: самоуки акробати, които правят удивителни предни кълба на изглеждащия опасно твърд и хлъзгав паваж, хор от казу изпълнява потпури от Гилбърт & Съливан, момче и момиче танцуват не по протежение на улицата, а нагоре-надолу по нея, обикновено по някои големи стълбища, когато им се налага да чакат на опашка…

Продължавайки да навива карамел-фондана на кълбо, което вече доста натежава, Пирата минава покрай Талашитената Редица, както я наричат тук, включваща канцелариите на всички Комисии, над чиито врати са написани техните названия: А4… СИ ФАРБЕН… НЕФТОДОБИВНИ ФИРМИ… ЛОБОТОМИЯ… САМООТБРАНА… ЕРЕС…

— Вие, естествено, виждате всичко това с очите на войник — тя е съвсем млада, безгрижна, с глупава тийнейджърска шапчица от съответния период, добре оформено, чисто и достатъчно сериозно лице за предпочитаните напоследък от всички тях външен вид с широки подпълнени рамене, подчертано висока талия и отсъстваща шия. Тя върви до него с дълги грациозни крачки, размахва ръце и поклаща леко глава, пресяга се, за да подхване малко от натоварващия го фондан-карамел, като при това докосва ръката му.

— За вас всичко това е една градина — предполага той.

— Да. Може би вие не сте чак такъв сухар, все пак.

Ах, наистина не го оставят на мира тези свободни жени-тийнейджърки, настроенията им са тъй заразителни,

Туй, казвам ти, е просто въз-му-ти-тел-но,

Настроението е тъй зара-зи-тел-но,

Възрастта им е не-уста-но-ве-на…

Минавам през медоносни пче-ли,

И пилея много, много па-ри,

Развеселяват ме толкова смешни не-ща,

(И) Настроението ми идва за теб!

Няма значение какво чуваш от колата си.

Погледни ги само, виж колко са навити.

Няма значение какво показва календарът ти.

Днес всички са на девет месеца!

Пажове прелистват страници,

Никой не си седи в клетката,

Настроението е тъй зара-зи-тел-но,

Ти само остави настроението

Да се движи за теб!

На Талашитената Редица единствената канцелария, която няма физически допирни точки с другите, е умишлено отделена барака от гофрирана ламарина със стърчащ от покрива й кюнец на печка, из двора се търкалят напълно ръждясали автомобилни части, купища дървен материал под износен и обезцветен от дъждовете брезент, къщичка-фургон с изпуснати гуми и едно липсващо колело, унило килната и с външни стени сериозно очукани от яростните студени дъждове… на фирмената табела пише АДВОКАТ НА ДЯВОЛА, да, и вътре един йезуит се подвизава в качеството си на такъв, тук е, за да проповядва, подобно на своя колега Тейар дьо Шарден, против завръщането[1053]. Тук е, за да каже, че критичната маса не може да бъде пренебрегвана. Щом техническите средства за контрол достигнат определен размер, определена степен на свързаност помежду си, изгледите за свобода стават завинаги нулеви. Словото губи напълно своето значение. В случая Отец Рапир дава много убедителен пример, нелишен от възвишени проблясъци на красноречие, в моментите, когато наистина е затрогнат… няма нужда човек да бъде там в канцеларията, защото навсякъде в конгресната сграда посетителите могат да слушат неговите страстни изявления, които често идват посред празнуването на това, което готините хумористи вече наричат „Критична Маса“[1054] (чат ли си? в 1945 г. само единици загряваха за какво става дума, а Космическата Бомба беше на етап ранно вибриране, все още не бе оповестена на Народа и това понятие можеше да бъде чуто само при разговор на суперготините пичове с готините такива).

— Мисля, че сега е налице една ужасна възможност в Света. Не бива да я отхвърляме, длъжни сме да я разгледаме. Съществува вероятността Те да не умират. Сегашното ниво на Техните умения ще им позволява да живеят вечно, въпреки че ние, разбира се, ще предаваме Богу дух все така както винаги сме го правили. Смъртта е източникът на тяхната Власт. Не беше трудно да го разберем. Ако сме тук веднъж, само веднъж, значи явно сме тук, за да вземем това, което можем и докато можем. Ако Те са взели много повече и са взели не само от Земята, но и от нас, какво пък, защо да Им завиждаме, след като и те са толкова обречени на смърт, колкото и ние? Всички сме в една лодка, всички под една сянка… да… да. Но това наистина ли е вярно? Или е най-добрата и най-внимателно разпространявана от всички Техни лъжи, известни и неизвестни?

— Длъжни сме да продължаваме напред, предвид вероятността ние да умираме само защото Те искат това от нас: защото за Тяхното оцеляване Им е нужен нашия ужас. Ние сме техните резултати…

— Това трябва да промени радикално естеството на нашата вяра. Да искат от нас да бъдем предани на тленността Им, да вярваме, че Те също плачат, страхуват се и чувстват болка, да вярваме на преструвката Им, че Смъртта е Техен слуга, да вярваме, че Смъртта е повелител на всички нас, това значи да искат непосилно за моите човешки възможности мъжество, въпреки че за другите не бих могъл да кажа… Но вместо да извършваме такъв скок на вярата, ние вероятно ще предпочетем да се обърнем към тях, да се борим: настоятелно да изискваме собственото ни безсмъртие от онези, за които умираме. Не е нужно непременно Те да умират в леглата си, ала навярно Те все още могат да бъдат застигнати от насилствена смърт. Ако това се окаже неосъществимо, ние поне можем да се научим да не Им показваме нашия страх от Смъртта. На всеки вампир полагащия му се кръст. И поне физическите неща, които Те са взели от Земята и от нас, могат да бъдат разглобени и унищожени, тоест да бъдат върнати там откъдето са произлезли.

— Да вярваме, че всеки от Тях собственолично непременно ще умре, означава също и да вярваме, че Тяхната система ще умре, че в Историята продължава да действа някаква възможност за възраждане, някаква диалектика. Да потвърдим Тяхната тленност, значи да потвърдим Завръщането. Аз съм изтъквал някои препятствия по пътя за потвърждаване на Завръщането…

Прилича на отказ от права и свещеникът май е уплашен. Пирата и момичето са го слушали, докато чакат пред залата, в която Пирата ще влезе. Не е ясно дали тя ще го придружи. Не, мисли той, сигурно няма. Залата е точно такава, каквато Пирата се боеше, че ще бъде. Грубо замазани с гипс нащърбени дупки по стените, откъдето очевидно са изтръгвали приборите. Другите, които изглежда го очакват, прекарват времето с игри, в които болката е всеизвестната стока, като например „светофар“, „изтегли сламката“, „камък-ножица-хартия“. От съседната врата долита шум от разплисквана вода и изцяло мъжки смях, който отеква леко от стенните керамични плочки.

— А сега — прозвучава гладкият плавен глас на говорителя — е време за? Изпусни… Сапуна! — Аплодисменти и буен смях, които продължават неприятно дълго.

— „Изпусни Сапуна“ ли? — Сами Хилбърт-Спаес пристъпва бавно към тънката разделителна стена и подава нос през края, за да погледа.

— Шумни съседи — отбелязва немският кинорежисьор Герхард фон Гьол. — Спира ли изобщо някога тази дандания?

— Здрасти, Прентис — кима негър, когато Пирата не може да разпознае — ние май сме учили в същия престижен колеж. — Какво става тук, кои са всички тези… — Името му е Сен-Жуст Гросаут[1055]. — Фирмата през по-голямата част от Времетраенето опитваше да ме вмъкне в Черната Команда. Други желаещи да се внедрят изобщо не съм виждал. Може да ти прозвучи леко параноично, но мисля, че аз бях единственият… — Това откровено нарушение на правилата за безопасност, ако действително е такова, донякъде озадачава Пирата.

— Мислиш ли, че би могъл… ами, да ми дадеш някакво комюнике за всичко това?

— О, Джефри. О, Божичко — Това е Сами Хилбърт-Спаес, който се е върнал от съзерцанието на лудориите в банята, клати глава, опулените му левантински очи продължават да гледат право надолу край носа му — Джефри, докато получиш някаква сводка, цялата работа вече ще е напълно променена. Ние можем да ги съкратим по твое желание, но така ще изгубиш толкова много детайли и компоненти, че просто няма да си заслужава усилието, вярвай ми. А сега се огледай, Джефри. Огледай се внимателно и виж кой е тук.

Пирата с удивление открива, че сър Стивън Додсън-Трък явно е в отлична форма и по-стегнат на вид от когато и да е. Човекът е в състояние на активен покой, като добър самурай, и всеки път, когато влиза в битка с Тях, най-искрено очаква да загине, без предчувствия, страхове или угризения на съвестта. Промяната е удивителна. Пирата започва да се надява на нещо по-добро и за себе си.

— Кога се поправихте и променихте — Той знае, че сър Стивън няма да се обиди от въпроса. — Как стана това?

— О, не, нима ще позволиш на този човек да те изиграе? — Кой, за Бога, е този тип, с мазен перчем сресан високо колкото лицето му, през което прозира изкованата очукана душа на боец що не само е приклякал и правел ловки ескиважи, за да избягва ударите, но и мъчително е размишлявал през целия процес на снижаване. Това е Джеремая („Милосърдния“) Еванс, известен професионален политически доносник от Пемброук. — Не-е-е, нашият Стиви не е готов за светец, все още не е напълно готов, нали, скъпи ми друже? — Шляпа го, закачливо, приятелски пошляпвания по бузата. — А? А? А?

— Не и след като са ме събрали с хора като вас — троснато отвръща рицарят. Обаче не е лесно да бъде определено кой кого провокира действително, защото сега Милосърдния Еванс подхваща песен, а той е ужасен певец, същински позор за своя народ, наистина…

Кажи молитва за редовия доносчик,

Той излязъл е от путка, също като теб,

И се кискай по-тихо, нали,

Защото шпионите са толкова смъртни

Колкото и всеки друг, от Килкени до Кю[1056]…

И следващия път, когато въздъхнеш облекчено,

Запитай се как е той днес…

По-лошо ли ще е, ако те продадат,

За няколко шепи злато,

Отколкото да пропилееш

С въздишка истинския си живот?

Не знам дали ще ми хареса тук — Пирата се оглежда нервно, обхванат от неприятно подозрение.

Срамът е най-лошата част — казва му сър Стивън. — Справянето със срама. После следващата ти крачка. Е, аз говоря тъй, все едно че съм многоопитен специалист, но в действителност съм стигнал само дотук благодарение на срама. Понастоящем съм включен в обучителен курс „Същност на Свободата“, и ми е любопитно действително ли някои мои действия са наистина мои, или аз винаги правя това, които Те искат от мен да правя… без значение в какво вярвам, нали разбираш… беше ми възложено да размишлявам по старата задача „Радиоуправление имплантирано по рождение в главата“, един вид коан[1057], предполагам. Задачата просто ме довежда до клинична лудост. Склонен съм да мисля, че именно това е целта. А кой знае какво ще последва? Мили Боже! Разбира се, няма да мога да го изясня, преди да съм се справил с тази… Не бих искал да те обезкуражавам още в началото…

Не, не, любопитно ми беше нещо друго… цялата ваша компания, сега моя Група ли става или нещо такова? Тук ли съм назначен?

Да. Започваш ли да проумяваш защо?

Боя се, че да. — Освен всичко друго, в края на краищата това са хора, които се убиват един друг и Пирата винаги е бил един от тях. — Разчитах на… глупаво е, обаче хранех надеждата за мъничко снизхождение… но аз бях в денонощното кино на ъгъла от Голахо Мюз, пресечката с другата улица, дето невинаги се забелязва, защото върви под такъв странен ъгъл… трябваше да мина един лош период, отровно, металическо време… вонеше толкова на кисело, като прегорена марихуана… исках само да намеря място, където да поседя малко и не ги интересува кой си в действителност, какво ядеш или колко дълго или с кого спиш… с кого се срещаш…

Нищо страшно, Прентис, не се тормози — това е Сен-Жуст Гросаут, наричан от другите „Сам-Жулил“, когато искат да го надвикат, защото тук често избухват разправии, за чието умиротворяване помага единствено дребното хулиганство.

Аз… просто не мога… имам предвид ако това е вярно, значи — от глъбините на трахеята му извира болезнен смях — значи напразно съм избягал, нали? Искам да кажа, ако в действителност изобщо не съм избягал…

Думата бе стигнала до него по време на прожекцията на правителствен кинопреглед. ОТ ПЛАЩ И КИНЖАЛ ДО ПЛАЧ И ТО ЖАЛЕН, лъскавото заглавие примигваше към всички възстановяващи се души, събрани за още една дълга нощ в киното без определено разписание: кадър показващ улична тълпа зазяпана в една прашна витрина някъде толкова навътре в Ийст Енд, че никой освен местните жители не е чувал за нея… на заден план силно наклонен под на разрушена от пряко попадение бална зала се издига нагоре като планинска ливада, обаче се клатушка, все едно че ходиш по трамплин, извитите като раковини гипсови колони наклонени навътре, а отгоре е клюмнала месинговата клетка на асансьор. На челно място, зад строшените останки на стъклената витрина, се гърчеше полуголо, бъкащо от паразити, ужасно бледо, космато, отблъскващо почти човешко същество и с почернели от мръсотия нокти дращеше, чоплеше и раздираше до кръв язвите по лицето и корема си. „Всеки ден на Смитфилдския пазар Луцифер Амп прави спектакъл от себе си. Това не е особено изненадващо. Като средство за поддръжка на живота, много демобилизирани войници и моряци са започнали работа на държавна служба, за да не умрат от глад. Но в този случай необичайното е, че предишната служба на г-н Амп е била в Агенция Специални Операции…“

„— Наистина много е забавно, — докато камерата напредва за близък план на този индивид, — само за една седмица успях да му хвана цаката…“

„— Чувствате ли се приобщен сега, в сравнение с началото, когато дойдохте за първи път, или… все още не са ви приели тук?“

„— Те… о, хората, хората бяха просто чудесни. Просто великолепни. Не, изобщо никакви проблеми не съм имал.“

В който момент от стола диагонално зад Пирата полъхва алкохолен мирис и топъл дъх, и потупване по рамото.

— Чухте ли? „Предишната служба.“ Много забавно. Откакто съществува Фирмата, за цялата нейна история, никой не я е напускал жив… и в обозримото бъдеще никой няма да успее да го направи. — Акцентът и речевият маниер са аристократични, светски, към каквито Пирата може да се е стремил някога в своята безразборна младост. Докато реши да погледне назад, обаче, неговият гост е изчезнал.

— Приеми го като затруднение или препятствие, Прентис. Както всяко друго, например да ти отрежат някой крайник или да прихванеш малария… животът не свършва с това… привикваш да го заобикаляш, приспособяваш се, става част от ежедневието ти…

— Какво? Да бъдеш дво…

— Напълно нормално. Да бъдеш какво…?

— Да бъдеш двоен агент? „Да заобикаляш, да се приспособяваш?“ — Той оглежда другите, изчислява. Тук изглежда всеки без изключение е най-малкото двоен агент.

— Да… ти си тук долу сега, тук долу с нас — шепне Сами. — Зарежи срама и подсмърчането, младежо, защото ние нямаме навика да толерираме прекалено дълго такова поведение.

— Но това е сянка, — вика Пирата. — Това е работа в сянка, завинаги.

— Все пак защо не помислиш за сво-бо-да-та? — подхвърля Милосърдния Еванс. — Аз дори на себе си нямам доверие, нали? Колко по-свободен от това може да бъде човек? Щом като ще бъде продаден от всеки? Даже от самия себе си, разбираш ли?

— Аз не искам това…

— Нямаш право на избор — отвръща Додсън-Трък. — На Фирмата й е известно, че си дошъл тук. Сега Те ще очакват подробен доклад от теб. Или доброволно или по някакъв друг начин.

— Но аз не бих… Никога не бих им казал… — Усмивките им, отправени сега към него са обмислено жестоки, за да му помогнат донякъде да се справи. — Вие не… всъщност вие изобщо ли не ми вярвате?

— Разбира се, че не — заявява Сами — Ти всъщност би ли вярвал на когото и да е от нас?

— О, не — прошепва Пирата. Ставащото е лично негово преживяване. На никой друг. Но все пак това е епизод, който Те могат да присвоят тъй лесно, както на който и да е клиент. Напълно неочаквано Пирата изглежда се е разплакал. Странно. Никога преди не е плакал така пред хора. Но сега осъзнава къде се намира. В края на краищата ще бъде възможно да умре в забвение, без да е помогнал на нито една душа: без любов, презрян, подозиран, вечно неоправдан, да стои на дъното сред прокълнатите изоставени от Бога души, и горкичката му чест загубена, и е невъзможно е да бъде намерена или спасена.

Той плаче за оставени след себе си хора, места и вещи: за Скорпия Мосмун, която живее в Сейнт-Джонс-Уд[1058] сред нотни листове, нови рецепти, малобройна сюрия ваймарски птичари[1059], за опазването на чиято расова чистота тя е готова на всичко, и съпруг Клайв, който се появява от време на време, Скорпия е само на няколко минути с метрото, но сега тя е завинаги изгубена за Пирата, няма изгледи за нова промяна за нито един от двамата… за хората, които се е налагало да предава по линия на работата си за Фирмата, англичани и чужденци, за толкова наивния Йон, за Гонгилакис, за Маймунката и римските сутеньори, за изгорелия Брус… за нощите горе на партизанските планини, когато се чувстваше като едно цяло с аромата на живите дървета, безумно влюбен в безспорната най-после красота на нощта… за едно момиче от миналото в централните английски графства, казваше се Вирджиния, и за тяхното неслучило се дете… за покойната си майка и умиращия баща, за невинните и за глупаците, които ще му се доверяват, обречени бедни лица като кучетата дето ни наблюдаваха тъй дружелюбно иззад телените огради в градските кучешки приюти… плаче за обозримото бъдеще, защото то поражда в него безмерно отчаяние и студенина. Той ще бъде воден от едно върховно изживяване към следващото, ще присъства на заседанията на Избраниците, ще стане свидетел на изпитването на новата Космическа Бомба… „И така — мъдро старо лице, връчва му очила с черни стъкла, — ето я вашата Бомба…“ после ще се обърне, за да види нейната гъста жълтевина експлодираща на плажа, през много десетки километри тихоокеански вълни… ще докосва знаменитите политически убийци, да, наистина ще докосва техните човешки ръце и лица… за да разбере някой ден колко отдавна, още в началото на играта, договорът за неговия собствен живот вече е бил сключен. Никой не знае кога точно ще бъде нанесен ударът — всяка сутрин, още преди отварянето на пазарите, преди идването на млекаря, Те актуализират плана и решават какво ще бъде подходящо за деня. Всяка сутрин името на Пирата ще бъде включвано в списъка, и една сутрин то ще се окаже близо до началото. Той опитва да запази присъствие на духа и да прояви смелост, обаче положението го изпълва с толкова истински леден ужас щото в продължение на минута е сигурен, че ще изгуби съзнание. По-късно, след като се е поокопитил донякъде и посъбрал кураж за следващата акция, ще му се струва, че е приключил със срама, точно както му бе казал сър Стивън, да, отхвърлил е стария срам и сега вече е уплашен, обхванат от силна тревога изключително за собствения си задник, за своя скъпоценен, обречен персонален задник…

— Тук има ли място за мъртвите? — Той чува въпроса, преди да види как тя го задава. Не е сигурен как е влязла в стаята. Сега от всички останали извира впечатлението за мъжка ревност, за грубовата неприветливост от вида жена-на-борда-носи-беда и отчуждение. И ето, Пирата е оставен насаме с нея и въпроса й. Той протяга към нея кълбото карамел-фондан, глупашки като Прасенцето Грухчо, което подава тиктакащата бомба на анархиста[1060]. Но любезности не се предвиждат. Двамата са тук, за да обменят болка и няколко истини, но всичко това в безумния стил на епохата:

— Хайде стига, — в що за идиотска неприятност си въобразява тя, че е попаднала сега? — ти не си мъртва. Бас държа, че дори и метафорично не си.

— Това, което подразбирах бе, дали ще ми бъде разрешено да внеса моите покойници — обяснява Катье. — Все пак те представляват моите препоръки.

— Аз много харесвах Франс ван дер Гроов. Твоят прапрародител. Любителя на дронтове.

Тя имаше предвид нещо по-различно.

— Всъщност става дума за онези, които дължат смъртта си на мен лично. Освен това, ако Франс можеше някога да влезе тук, всички вие щяхте само да се струпате около него, за да се уверите, че той осъзнава колко е виновен. Светът на горкия човечец е разполагал с неизчерпаем запас от дронтове. Има ли смисъл да го просвещавате за геноцида?

— Ти би могла да му поразкажеш нещо за геноцида, нали, момичето ми? — подсмихва се загубилият всякаква връзка с действителността валийски агент-провокатор Еванс.

Пирата пристъпва срещу Еванс, изпънал юмруци напред като кръчмарски побойник, но се намесва сър Стивън:

— Подобни разговори ще се водят непрекъснато, Прентис. Ние тук сме безчувствена и несъстрадателна компания. Добре ще е да попривикваш да извличаш полза от това. Не се знае колко дълго ще теглим тук, нали? Струва ми се, че младата дама е култивирала самостоятелно всичката необходима й защита. Тя не желае да се биеш за нея.

Прав е. Тя слага топла длан върху ръката на Пирата, разтърсва двукратно глава и се засмива тихо, объркано.

— Все пак, радвам се да те видя, капитан Прентис.

— Ти си единствената. Помисли добре.

Тя само повдига вежди. Това беше гадно от негова страна. В кръвта му като наркотик нахлува угризение на съвестта или някакво закъсняло желание да бъде неопетнен.

— Но… — удивен той усеща, че започва да се разпада като пирамида от пушки около краката й, уловен от нейното притегляне, разстоянията са премахнати, формите на вълните неизмерими, — Катье… ако можех никога да не те предавам…

Това бе неговото падение: тя бе изгубила своя външен блясък. Катье го гледа изумено.

— Дори ако цената за това е… да предам другите, да причинявам болка… или да убивам другите, тогава е без значение кого или колко, не, не и ако бих могъл да бъда твоята защита, Катье, твоят съвършен…

— Но това, това са грехове, които може изобщо да не се случат. — Ето пазарят се като сутеньори. Имат ли представа какво говорят? — Лесно можеш да обещаеш това, нищо не ти струва.

— Тогава даже извършените от мен грехове — възразява той, — да, бих ги извършил отново…

— Но ти и това не можеш да направиш… значи ще се отървеш много евтино. Хмм?

— Мога да повтарям схеми — изрича го по-мрачно отколкото тя наистина желае той да бъде.

— О, помисли си… — пръстите й докосват косата му леко, — помисли за нещата, които си извършил. Помисли за всички твои „препоръки“ и за всички мои…

— Но това е единственото средство, с което разполагаме сега, — вика той — способността ни да мамим и предаваме. Ще трябва да изграждаме всичко с това наше умение… да го раздаваме, тъй както прокурорите дават свободата.

— Философ — усмихва се Катье. — Ти никога не си бил такъв.

— Навярно се дължи на непрекъснато ми движение. Такава неподвижност никога не съм усещал…

Сега те се докосват, бавно търпеливо, и двамата все още не са преодолели удивлението…

— Малкият ми брат (Пирата разбира връзката, която тя е направила) напусна дома ни осемнайсетгодишен. Обичах нощем да го наблюдавам като спи. Дългите му ресници… тъй невинни… гледах го с часове… Той стигна до Антверпен. И скоро вече се шляеше около общинските църкви с останалите. Разбираш какво имам предвид, нали? Млади католици, мъжки проститутки. Много от тях зависими от алкохола, още от ранна възраст. Избират някой определен свещеник и стават негови верни кучета, чакат буквално цяла нощ на прага му, за да поговорят с него още докато е свеж от леглото и чаршафите, интимните му миризми още не са изветрели от гънките на одеждите му… безумни ревности, ежедневни блъсканици за място, за благоразположението и ласките на този или онзи свети отец. Луис започна да посещава събранията на „рексистите“[1061]. Веднъж отишъл на един стадион и чул Дегрел да говори на тълпата, че те трябва да се отпуснат и да бъдат отнесени от потопа, трябва да действат, да действат, а останалото ще се оправи само. Скоро брат ми вече бе на улицата с неговата метла, заедно с другите престъпни саркастични младежи с техните метли в ръце… и след това влезе в Рекс, „царството на абсолютните души“, и последно чух, че живее с някой си Филип, по-възрастен от него. Изгубих му дирите. Някога бяхме много близки. Хората ни вземаха за близнаци. Когато започнаха масираните ракетни удари по Антверпен, аз разбрах, че това не е случайност…

Да, а самият Пират е член на сектантската неангликанска църква.

— Обаче аз се питах за солидарността в твоята църква… коленичиш, а тя се грижи за теб… когато действаш политически, всички вие да бъдете обхванати от един общ порив, който да ви възнесе…

— И това също не си го изживявал, нали? — Тя гледа право в него. — Никое от чудесните оправдания. Ние всичко правехме сами.

Не, в края на краищата не можеш да се отървеш от срама, не и тук. Трябва да го преглъщаш такъв какъвто е, уродлив и нащърбен, и да живееш с болката всеки ден.

Без да се замисля, той е в прегръдките й. Не за утеха. Но ако ще продължава да се катери по зъбите на храповото колело един по един, той има нужда да поспира за малко и да получава човешко докосване.

— На какво ти приличаше там, Катье? Според мен това беше организирано събрание. Някои други го възприеха като градина… — Но той знае какъв ще бъде нейния отговор.

— Там няма нищо. Гола пустош. Почти цял ден търсих някакви признаци на живот. И тогава най-после чух всички вас тук. — Стигнали са до балкон, елегантен парапет, никой не може да ги види отвътре или отвън: а на улиците под тях, улици, които и двамата вече бяха изгубили, са Хората. За Пирата и Катье преминава кратък откъс от една много по-дълга хроника, анонимната Как заобичах Хората. „Казваше се Бренда, лицето й беше птицата под закрилническото озъбване на колата в дъжда онази сутрин, тя коленичи и ми направи минет и аз се изпразних върху гърдите й. Името й бе Лили, миналият август беше на 67 години, тя чете плавно на глас етикетите на бирените бутилки, съвъкупихме се в стандартната английска поза, и тя ме потупа по гърба и прошепна «Добро приятелче». Той се казваше Франк и косата му се виеше къдрава встрани от лицето му, с доста остър поглед, но приятни очи, крадеше от американските армейски складове, наеба ме и когато свърши в гъза ми, аз също се изпразних. Името й бе Франджибела, негърка, с пъпчасало лице, искаше пари за дрога, откровеността й се виеше като пепелянка в сърцето ми, излизах й путката. Казваше се Алан, със загорели бутове, попитах го, къде го намери това слънце, той отвърна, слънцето е-хей там зад ъгъла, натиснах го върху възглавницата и му го нафърфорих и той плачеше от любов, докато зловонно смазаното ми бутало най-после експлодира. Името й бе Нанси, шестгодишна, отидохме зад една стена близо до пълен с останки кратер от бомба, тя се триеше ли триеше в мен, млечнобелите й бедърца се притискаха и отдръпваха от моите, очите й бяха затворени, нежните й красиви ноздрички се раздуваха и отпускаха непрекъснато, купчината развалини се срути отвесно, точно до нас, отново и отново се поклащахме до самата й периферия, безкрайно. Тя се казваше…“ — м-м-да-а, всички тези откъси и още много повече се нижат пред нашата млада двойка тук, достатъчно на брой, за да ги накарат да разберат, че намеренията на похотливия Анонимен са чисто и просто един мегаломански генерален план за сексуална любов с всеки отделен човек от Хората на Света, и че когато най-после всеки бъде донякъде по чудо регистриран, това ще представлява грубо определение на „любов към Хората“.

— Да пукнете дано, вие там, мошеници по Филиалите — Пирата иска репликата му да прозвучи шеговито, ала не се получава. Сега той е прегърнал Катье сякаш след малко музиката ще засвири и двамата ще танцуват.

— Но Хората никога няма да те заобичат — шепне тя, — нито мен. Независимо колко добре или зле се подреди живота им, ние винаги ще бъдем лошите. Сега разбираш ли в каква категория ни поставя това?

Пирата се усмихва накриво, като човек, който за първи път реагира неестествено. Знаейки, че това е ход, от който връщане няма, от същата безвъзвратна категория като да протегнеш ръка към пистолета, той отмята лице назад и гледа през множеството бледо редуващи се нива̀ горе, окръжението на всевъзможни престъпни личности, на всякакви неприятни търговски цветове от аквамарин до бежов, нерадостни като слънчева светлина в ден, когато предпочиташ дъжд, разнообразните звънтящи начинания и оживлението на всички тези нива̀, простиращи се по-далеч отколкото Пирата или Катье могат да видят в дадения момент, той повдига своето издължено, виновно, трайно запленено лице към илюзията за небе, към действителността на натиск и тежест отгоре, към нейната безмилостност и неограничена жестокост, а Катье притиска лице в спокойната низина между рамото и гръдния му мускул, с омиротворено изражение, на разведряване дошло след ужаса и, докато продължава залезът от този вид, който променя фасадите на сградите до светло сиво за известно време, до сламено-пепелява мекота на светлината, шепнеща върху техните повърхностни извивки, в удивителния като от огнище блясък на запад, тревогата на пешеходците гледащи през мъничката витрина към неясно очертания златар зад огъня, а той е зает със своята работа и не им обръща внимание, уплашени, защото този път светлината като че ли ще се скрие завинаги, и още по-уплашени, защото изчезването на светлината не е частно дело, всички други на улицата също са го видели… и докато небето притъмнява, оркестърът в тази зала наистина подхваща мелодия, строга и студена… и големите свещници все пак биват запалени… тази вечер във фурните зрее телешко по флорентински, има напитки за сметка на заведението, и пияни по хамаците,

И целият свят се оживява таз привечер!

Известно ли е някому какви ранни

(Утринни) улици обущата ни са познали?

Разбира ли някой, колко много

Приятели сме изоставили да плачат сами?

Ние имаме няколко мига заедно,

И ще тананикаме тази мелодия цял ден…

Всички танцуват тази привечер,

И с танци се отърсват от страшните сънища…

И двамата наистина танцуват: въпреки че Пирата никога преди не е бил особено добър в това отношение… чувстват отличната връзка с околните докато се движат, и ако изобщо няма да постигнат истинско успокоение, все пак тяхното вече не е „парадно свободно, но в строя“… и сега те се разтварят в течението и тълпата на това танцуващо множество от прокълнати и отхвърлени, и лицата им, милите комични лица, които са си наложили специално за този бал, посърват, тъй както повяхва невинността, мрачно закачлива и кокетираща в стремежа си да бъде приветлива…

□ □ □ □ □ □ □

Мъглата се сгъстява в гърлата на тесните алеи. Във въздуха се носи мирис на солена вода. Павираните улици са мокри от снощния дъжд. Слотроп се пробужда в изгоряла ключарска работилница, под окачалки с прашни ключове, чиито брави са до една изгубени. Препъвайки се той излиза навън, намира водна помпа в двор между тухлени стени и многокрили прозорци, от които никой не гледа, пъха глава под чучура, натиска ръчката няколко пъти и я облива толкова дълго, колкото смята за необходимо. Мяукаща за закуска рижа котка го преследва от врата на врата. „Съжалявам, дружке“. И за двамата няма изгледи за закуска.

Слотроп подръпва нагоре чичериновите панталони и се отправя извън града, оставя заоблените кули, плаващите в мъглата корозирали до зелено медни куполи, високите фронтони и червените керемиди, и една жена с празна каруца го качва. Пясъчно жълтия перчем на коня подскача и се развява, а отзад мъглата се сляга.

Утрото наподобява това, което викингите сигурно са виждали, когато плавали по тази огромна залята от вода ливада на юг, чак до Византия, и цялата Източна Европа е била за тях открито море: обработваема земя се стеле на сиви и зелени вълни… без ясно разграничение между блата и езера… при вида на други хора на фона на това океанско небе, дори и военни, се радваш, сякаш си съзрял платно в морето след дълги дни на самотно плаване…

Народностите са в движение. Тук преминава безграничен непрекъснат поток от хора. Фолксдойч[1062] отвъд Одер, изселени от поляците отиват към лагера в Рощок, поляци избягали от люблинския режим, други се връщат по домовете, при среща на двете групи очите им са скрити зад скулите, очи много по-стари от онова, което им е наложило преселението, латвийци, естонци и литванци пътуват отново на север, цялата им зимна вълна в тъмни вързопи, изпокъсани обувки, прекалено трудно им е да пеят, безсмислено е да разговарят, Судетски немци и източни прусаци сноват между Берлин и разселническите лагери в Мекленбург, чехи и словаци, хървати и сърби, тоски и геги[1063], македонци, унгарци, власи, черкези, шпаньоли[1064] и българи, размесени и преливащи през ръба на Имперския котел, сблъскват се, отъркват се с километри наред, раздалечават се с приплъзване, вцепенени, безразлични към всякакви импулси с изключение на най-дълбоките, неустойчивостта е заседнала прекалено дълбоко под смъдящите стъпала, за да й бъде придадена някаква форма, от раираните им затворнически униформи стърчат невероятно изтънели бели китки и глезени, стъпките им по тази континентална прах са леки като на водни птици, цигански кервани, оси или чивии се трошат, конете умират, семейства изоставят каруците край пътя, за да могат други да прекарат нощта или деня в тях върху нажежените аутобани, докато над главите им с грохот преминават влакове дотолкова препълнени, че пътниците буквално висят от вагоните, и отбиват встрани, за да направят път на военните ешелони, озлобени от болка белоруси вървят на запад, бивши казахски военнопленници отиват на изток, ветерани от вермахта[1065] от други краища на старата Германия, чувстващи се като чужденци в Прусия, все едно че са цигани, увити в армейски одеяла, които са успели да запазят, носят своите стари раници, а в определен сумрачен час на гърдите на всяка войнишка рубашка като пламъка на свещ в религиозна процесия подскача и се поклаща бледозелен триъгълник на земеделски работник, трябвало е днес да тръгне за Хановер и да изравя картофи по пътя, те вече цял месец преследват тези несъществуващи картофени ниви…

— Преорани и разграбени, — някогашен тръбач куцука с дълга летва от траверса за бастун, а инструментът му, неправдоподобно гладък и лъскав се поклаща на рамото, — опустошени от есесовците, братко, да, всяка проклета картофена нива, и за какво, питам аз? За да произвеждат спирт. Не за пиене, не, спирт за ракетите. Тези картофи можехме да ги ядем, спирта можехме да го пием. Просто невероятно.

— Кое, ракетите ли?

— Не! Това, че есесовците събират картофи! — оглежда се в очакване на смях от околните.

Обаче тук няма хора, които да следват звънливите и нагли фанфари на несериозната му душа. Те са били пехотинци и знаят как да подремват между крачките, а по някое време рано сутрин ще излязат от строя край пътя, в миг ще рухнат тежко встрани от шосейната хемургия[1066] на тези натоварени нощи, докато покрай тях продължава невидимия кипеж, бавните разпръснати вихрушки — тъмни раирани официални костюми с нарисуван кръст на гърба, парцаливи армейски и флотски униформи, бели тюрбани, различни на цвят чорапи или въобще никакви, карирани рокли, дебели плетени шалове с бебета вътре, жени с раздрани на коленете войнишки панталони, глутници изпохапани от бълхи лаещи кучета, камари маломерни мебели с изподраскан фурнир натоварени в детски колички, ръчно сглобени чекмеджета, които никъде не пасват, крадени живи и умрели кокошки, валдхорни и цигулки в очукани черни калъфи, покривки за легла, хармониуми, подови часовници, сандъчета с дърводелски, часовникарски, кожарски, хирургически инструменти, картини с маслени бои на любящи розовобузести дъщери в бели рокли, кървящи светци, оранжево-прасковени и виолетови залези над морето, вързопи натъпкани с яки от лисичи кожи с оцъклени лъскави очички, кукли с неистово червени смеещи се устни, 3-сантиметрови алгейерови войничета[1067] до едно боядисани в кремаво, златисто и синьо, стогодишни ахати натопявани с шепи в мед за услаждане езиците на отдавна превърнали се прах прапрадядовци, а след това в сярна киселина, за да обгори захарта на ивици от кафяви до черни през средата на камъка, безсмъртни концерти за пиано перфорирани върху нотни ролки за Форзетцер[1068], черно дамско бельо с ленти, сребърни съдове увенчани с гравирани цветя и гроздове, фасетирани гарафи от оловно стъкло, чаени чаши във формата на лале със съответните им държачи в стил германски сецесион, кехлибарени броеници… и тъй населенията куцукат, маршируват, влачат крака, биват носени на ръце и теглени, за да прекосят тази открита ливада, през отломките от един ред, европейски и буржоазен ред, за който все още не съзнават, че е разрушен навеки.

Когато Слотроп има цигари той е лесна мишена, когато някой друг разполага с храна, споделят я, туба водка ако наблизо има армейско съсредоточение, от войнишките столови могат да бъдат крадени всякакви полезни продукти, картофени обелки, динени кори, парченца от десертни блокчета за захарта, не се знае какво слагат разселниците в тези дестилационни апарати, а накрая ще жулиш годната само за изхвърляне фракция от някоя окупационна власт. Слотроп се присъединява към и напуска десетки от тези кротки, гладни, тътрещи се миграции и неизменно всеки път лицата им го хвърлят в силен бензедринов уплах[1069] — проблемът е, че не може да пренебрегне нито едно, всички те са прекалено силно въздействащи, като лица от публиката на конни надбягвания, и всяко го увещава, Не, аз… виж ме, трогни се, извади фотоапарата, оръжието, кура си… Той е откъснал от униформата на Чичерин всички отличителни знаци, в опит да стане по-незабележим, но почти никой не се интересува от отличителни знаци…

Повечето време е сам. Вмъква се в някоя изоставена през нощта ферма, спи в сеното или ако има дюшек (рядко), на легло. Разбужда го слънцето, чийто блясък се отразява от някакво езерце окръжено от зеленина, разредена тук-там с цветове на мащерка или синап, засаден с марули склон завършва с обвити в мъгла борове. В дворовете лилави напръстничета и рамки за млади домати, огромни гнезда под стрехите на сламените покриви, сутрин птичи хорове, и скоро, един ден, когато лятото започва тромаво да се настанява в небето, потракване на клюновете на летящи щъркели.

Много на юг от Рощок в една къща сред речна долина, Слотроп се скрива от обедния дъжд, заспива в стол-люлка на верандата и сънува някогашния си приятел Галопа Мъкър-Мафик. Все пак той се е върнал, независимо от всичко. Действието се развива някъде на село, английската провинция, обвита в юргана на потъмняло зелено и удивително ярко сламено жълто, с десетки стари менхири по височините, с вековни удостоверения за платени данъци и смъртни актове за предварителна уговорка със смъртта и данъците, с млади селянки излизащи нощем да стоят голи на скалистия хълм и да пеят. Дошла е родата на Галопа и много приятели, всички в настроение за спокойно отпразнуване завръщането на Галопа. Всички са наясно, че това е само гостуване: че той ще бъде „тук“ само условно. В определен момент ще последва разпадане, защото мислят прекалено много за това. На една поляна е разчистено място за танци, за селския оркестър и повечето от жените са облечени в бяло. След кратка неразбория около дневния ред на събитията, срещата започва, като че ли се провежда в подземие, не гробница или крипта, нищо зловещо, препълнено с роднини и приятели около Галопа, който изглежда тъй истински, тъй недокоснат от времето, много колоритен и ясен…

— Хей, Слотроп.

— О, къде се губиш бе, суингър?

— „Тук.“

— „Тук“ ли?

— Да, точно така, правилно си разбрал, един-два пъти ме отстраняваха по този начин, но аз вървях по същите улици като теб, четях същите новини, бях ограничаван до същия цветови спектър…

— Значи ти не…

— Аз нищо не съм правил. Настъпи промяна.

Багрите тук — каменна облицовка, цветя закичили гостите, чудновати потири по масите — носят шепота на пролята и почерняла кръв, на кротка въглефикация в светлите части на градовете в неделя четири часа следобед… и придават по-голяма яснота на очертанията на костюма на Галопа, типичен костюм на жиголо, с неописуемо чуждестранна кройка, със сигурност той никога не би помислил да носи такова нещо…

— Предполагам, че нямаме много време… знам, че е отвратително от моя страна и направо егоистично, сега обаче съм толкова самотен, и… чух, че веднага след като се случи това, понякога, тъй да се каже навърташ се наоколо, все едно че наглеждаш, че се грижиш за приятел, който е „тук“…

— Понякога — Галопа се усмихва: обаче неговата безметежност и сдържаност представляват само удължаване на безсилен вик, който Слотроп не е в състояние да разбере.

— За мен ли се грижиш?

— Не, Слотроп. Не за теб…

Слотроп седи в стария изтъркан стол-люлка, втренчен в плавната линия на хълмовете и в току-що прогледнало иззад последния дъждовен облак слънце, което позлатява мокрото поле и купите сено. Кой мина край него и видя как той спи с побеляло и разтревожено лице, клюмнало върху гърдите на окаляната униформа?

Когато продължава по своя път, Слотроп установява, че тези ферми са обитавани от духове, но дружелюбни. Нощем дъбовите им подове и стени поскърцват, честно и дървено. Неиздоени крави реват жалостиво в далечни ливади, други идват и се опияняват от ферментирал силаж, блъскат се в оградите и купите сено, където Слотроп сънува, и мучат с пиянски модулации. По покривите черните и бели щъркели с дълги извити към небето шии, главите надолу и гледащи назад, потракват с клюнове за поздрав и обяснение в любов. Нощем притичват зайци да гризат каквото е останало за ядене в дворовете. Дървета, нека бъде ясно, че най-после Слотроп е станал особено бдителен с тях. Когато се окаже сред дървета, той ги опипва продължително, изучава ги, седи безмълвно до тях и осъзнава, че всяко дърво е същество, водещо свой индивидуален собствен живот, усеща какво става около него, и не е просто някакво дърво за сеч. Семейството на Слотроп всъщност бе печелило пари от унищожаването на дървета, ампутирало ги е от корените им, нарязвало ги е на дребно, смилало ги е на каша, избелвало я в хартия и е било възнаграждавано с още хартия.

Това е истинско безумие — клати глава Слотроп. — Лудост се е вселила в моето семейство. — Поглежда нагоре. Дърветата са неподвижни. И знаят, че Слотроп е тук. Вероятно знаят също и какво мисли. — Простете ми — казва им той. — Нищо не мога да направя с тези хора, всички те са недостъпни за мен. Какво мога да направя?

Следващият път, когато се натъкнеш на сеч тук, открий някой неохраняван техен трактор, и му измъкни масления филтър — накланяйки връх предлага близкия не много висок бор. — Ето това можеш да направиш.

Непълен списък на желания за текущия период, отправени към вечерните звезди:

Нека да намеря курника, за който ми каза старата жена.

Нека Галопа наистина да е жив.

Нека да ми мине тая шибана пъпка на гърба.

Нека да отида в Холивуд, когато това приключи, за да ме види Рита Хейуърт и да се влюби в мен.

Нека спокойствието на този ден да бъде тук и утре, когато се събудя.

Нека демобилизацията да ме чака в Куксхафен.

Нека Бианка да бъде добре, и-и-и…

Нека да успея да се изсера скоро.

Нека онова в небето да бъде само падащ метеор.

Нека тези ботуши да изтраят поне до Любек.

Нека този Лудвиг да намери своя леминг, да бъде доволен и да ме остави на мира.

Ех този Лудвиг, голяма скица е. Една сутрин Слотроп го открива на брега на някакво безименно синьо езеро, изненадващо дебело осем-девет годишно хлапе, втренчено във водата, разплакано, цялото треперещо на безспирни вълнички от тлъстина. Неговият леминг се казва Урсула и тя е избягала от дома. Лудвиг я преследва още от Прицвалк, чак до тук на север. Напълно убеден е, че Урсула е тръгнала към Балтийско море, но се бои, че тя ще помисли някое от тези езера за морето и ще скочи в него…

— Само един леминг ли, малчуган?

— Имам я от две години — хлипа момчето — и тя беше много добра, никога не е опитвала… не знам. Просто нещо я прихвана.

— Стига си ме занасял. Лемингите никога не правят нещо сами. Те са групови животни. Това при тях е като зараза. Разбираш ли, Лудвиг, те се размножават много бързо, това върви циклично и когато станат прекалено много на брой, те изпадат в паника и офейкват да търсят храна. Това съм го учил в колежа, тъй че знам за какво говоря. Харвард. Може би тази Урсула е тръгнала да си търси гадже или нещо такова.

— Тя щеше да ми каже.

— Съжалявам.

— Руснаците не съжаляват за нищо.

— Аз не съм руснак.

— Затова ли се свалил всички отличителни знаци?

Двамата се споглеждат.

— Е, добре, имаш ли нужда от помощ, за да намериш леминга?

Май Не е Съвсем Наред с Главата този Лудвиг. Готов е посред нощ да издърпа Слотроп от леглото, като при това събуди половината разселнически лагер, разлае кучетата и уплаши бебетата, с твърдението, че Урсула е ето там, зад кръга светлина от огъня, и го гледа, вижда го, ала не тъй както е било преди. Той води Слотроп насред съветските танкови части, помежду купища развалини с високи върхове като морски вълни, които се срутват около тях и ако им дадеш възможност и върху тях, веднага щом стъпиш там, а също и в засмукващи блата, където тръстиките се късат, когато опиташ да ги хванеш и където мирише силно на белтъчно нещастие. Това е или маниакална вяра или нещо малко по-двусмислено: най-после на Слотроп му става ясно, че ако в случая някой клони към самоубийство, това не е Урсула, а Лудвиг — ами че напълно е възможно този леминг дори да не съществува!

И все пак… не е ли забелязвал Слотроп веднъж-дваж нещо? Да тича напред по сиви тесни улички с насадени от двете страни символични фиданки в един или друг пруски гарнизонен град, места, чиято единствена промишленост и смисъл е военното дело, а сега техните казарми и каменни стени са изоставени, или-или притаено до самия бряг на някое езерце, да наблюдава облаците и белите платна на шхуни на фона на отсрещния бряг, тъй зелен, мъглив и отдалечен, да слуша тайни указания от водата, чиито движения в лемингово време са океански, завладяващи и достатъчно забавени, достатъчно непрекъснати и плътни, че по тях може най-малкото да върви спокойно и без опасения…

— Това е имал предвид Иисус, — шепне призракът на Уилям, първият американски предтеча на Слотроп, — когато е дръзнал да стъпи на Галилейското море. Той го е видял от гледната точка на леминга. Без милионите, които се потопили и издавили, не би могло да има чудо. Успешният единак е бил само другата част от това: последното парченце от пъзела, чиято форма вече е била създадена от Прокълнатите и Изоставени от Бога Души, също както последното празно място на масата.

— Я чакай малко. По твое време не е имало пъзели.

— О, проклятие!

Странна птица е бил Уилям Слотроп. През 1634-та или -5-та година, отегчен и уморен от организационния апарат на губернатора Уинтроп, той напуска Бостън и тръгва на запад в истински императорски стил, убеден, че би могъл да проповядва толкова добре колкото и всеки друг в йерархията, въпреки че не е официално ръкоположен. По онова време бастионите на Бъркшър възпират всички други, но не и Уилям. Той просто започва да се катери. И става един най-първите европейци, проникнали вътре. След като се установяват в Бъркшър, той и синът му Джон захващат търговия със свине — прекарват прасета надолу през стръмните стени и обратно по дългия път към Бостън, карат ги както това се прави с овце или крави. Докато стигнат до пазара свинете толкова отслабват, че усилието не си струва, но Уилям всъщност се занимава с това не толкова заради парите, а просто за самото пътешествие. Приятно му е да върви, самото движение и ежедневните случайни срещи с индианци, трапери, проститутки, планинци, но най-приятно му е общуването с тези свине. Те са добра компания. Въпреки устното народно творчество и предписанията на собствената му библия, Уилям обиква тяхното благородство и лична независимост, умението им в горещи дни да намират разтуха в калта: тези пътуващи прасета в задружната им общност, са всичко, което Бостън не е, и можете да си представите какво трябва да е изпитвал Уилям след края на пътуването, претеглянето, коленето и мъчителното безпрасешко завръщане горе на хълмовете. Той разбира се възприема всичко това като притча, знае, че квичащият кървав ужас в края на странстването идеално уравновесява доволното им грухтене, спокойните им розови клепки и добродушни очи, усмивките им, грацията им при преодоляване на пресечени местности. Още било рано за Исак Нютон, но настроенията за действие и противодействие витаели във въздуха. Уилям сигурно е очаквал единственото прасе, което няма да умре и ще утвърди всички онези, които е трябвало да загинат, всички негови гадаренски свине[1070], които се били хвърлили към унищожението като леминги, обладани не от бесове, а от доверчивост към хората, която те непрекъснато предавали… обладани от невинност, която не могат да изгубят… от вяра в Уилям като друга свинска разновидност, в съгласие със Земята, споделящ с тях същата жизнеспособност…

По-късно той написал дълъг трактат на тази тема, озаглавен Относително Изоставянето от Бога. Наложило се да бъде публикуван в Англия и това е една от първите книги не само забранени, но и официално изгорени в Бостън. Нямало желаещи да слушат за всичките му там Изоставени, за множеството пренебрегвани от Бога, когато Той избира малцина заслужаващи спасение според Него. Уилям привеждал доводи за светостта на тези „неподлежащи на спасение души“, без които не би имало избраници. Със сигурност Избраниците били вбесени от неговите аргументи. А и по-лошото тепърва следвало. Уилям смятал, че каквото е Иисус за Избраниците, същото е и Юда Искариотски за Изоставените. Всяко нещо в Мирозданието има своето равностойно и противоположно съответствие. От къде на къде Иисус ще бъде изключение? и как можем да изпитваме към него нещо друго, освен ужас пред лицето на противоестественото, на нечовешкото? Е, ако той е син человечески и ако това, което изпитваме не е ужас, а любов, значи трябва да обичаме и Юда също. Нали? Незнайно остава как Уилям е избегнал изгарянето на кладата за ерес. Изглежда е имал връзки. Накрая бил изгонен от Колонията на Масачузетския залив — известно време мислел да отиде на Роуд Айланд, но по-късно решил, че и антиномистите[1071] не му харесват. Затова най-после отплавал обратно в Старата Англия, не толкова защото бил изпаднал в немилост, а просто бил завладян от униние, и там починал сред спомените за сините хълмове и зелените царевични полета, за срещите и разговорите с индианците на тютюн и хашиш, за младите жени със запретнати престилки в стаите на горния етаж с техните красиви лица и разпилени коси на подовите дъски, докато долу в обора конете хвърлят къчове и пияниците крещят, за тръгването в ранна утрин, когато гърбовете на неговото стадо блещукат като перли, за дългия, каменист и удивителен път към Бостън, за дъжда над река Кънектикът, за сумтящите пожелания за лека нощ от стотици приготвящи се за сън прасета сред изгряващите на небето звезди и високата още топла от слънцето трева…

Могъл ли е Уилям да бъде това разклонение на пътя, по което Америка така и не е тръгнала, единствената отправна точка, от която тя е скочила в грешната посока? Да предположим, че Слотропианската ерес е разполагала с време, за да укрепне и процъфти? По-малко на брой престъпления са щели да бъдат извършени в името на Иисус, щяло ли е да има повече милосърдие в името на Юда Искариотски? На Тайрън Слотроп му се струва, че може да има път назад — вероятно онзи анархист, който бе срещнал в Цюрих е бил прав, навярно за определен период докато всички огради са повалени, всички пътища са еднакво добри, цялото пространство на Зоната е разчистено, противоположностите са неутрализирани, и някъде дълбоко в нейната пустош има една-единствена координатна система, от която да изхождаме, без избраници и без изоставени, дори без националност, която да я провали… Такива мислени пейзажи се разкриват в главата на Слотроп, докато върви по следите на Лудвиг. Без посока ли се носи или го водят? Точно сега единственият управляващ лост в картинката е проклетата лемингка. Ако изобщо съществува. Момчето показва на Слотроп снимките, които държи в портфейла си: Урсула, блестящи срамежливи очички, наднича изпод купчина зелеви листа… Урсула в клетка украсена с огромна лента и печат със свастика, първа награда на организиран от Хитлерюгенд[1072] конкурс за домашни любимци… Урсула и семейната котка, на подовите плочки, внимателно се наблюдават… Урсула, с увиснали надолу предни лапи и сънени очички, се подава от джоба на хитлерюгендската униформа на Лудвиг. На снимките все някоя част от нея е разфокусирана, прекалено бърза е била за блендата на фотоапарата. Макар да е бил наясно, още когато тя е била бебе, как неизбежно свършват лемингите, Лудвиг все пак винаги я е обичал. Навярно е мислел, че любовта може да спре изпълнението на предначертаното.

Слотроп така и няма да разбере. Той изгубва дебелия невръстен откаченяк в едно крайморско село. Момичета с широки поли и забрадки на цветя събират гъби в гората и по брега притичват рижи катерици. Улиците се вият и преминават в град, скъсяват се прекалена бързо — това е широкоъгълно пространство на малък град. Гроздове лампи на стълбовете. Улиците са застлани с едър, пясъчен на цвят калдъръм. Товарни коне стоят на слънцето и размахват опашки.

В една пресечка близо до църквата „Свети Михаел“ срещу тях изниква клатушкащо се момиченце затрупано от огромен куп контрабандни кожени палта, изпод които се виждат само загорелите му крачета. Лудвиг надава вой и посочва най-горното палто. Към яката му е пришито нещо малко и сиво. Нездраво блестят изкуствени жълти очички. Лудвиг се втурва с викове „Урсула, Урсула“ и посяга към палтото. Момиченцето отвръща с порой от ругатни.

— Ти си убила моята лемингка!

— Пусни ме, идиот такъв. — Следва ожесточено дърпане сред неясно очертаните редуващи се сенчести и слънчеви петна в уличката. — Това не е леминг, а сива лисица.

Лудвиг прекратява воплите достатъчно дълго, да се вгледа.

— Тя е права — изтъква Слотроп.

— Извинявам се — хленчи Лудвиг. — Малко съм разстроен.

— Ще ми помогнете ли да ги занеса до църквата?

— Разбира се.

Двамата вземат по наръч кожи и я последват по неравните улички на града, през една странична врата и по няколко стъпала надолу до мазето на църквата „Свети Михаел“. И там първото осветено от лампите лице зърнато от Слотроп, е на майор Дуейн Марви, който приведен над огън от кутия „Стърно“[1073] разбърква къкрещо котле.

□ □ □ □ □ □ □ □

УУУУФФФФЪЪЪЪ, Слотроп надига своя наръч палта, готов да ги хвърли и побегне, но майор Марви се усмихва лъчезарно.

— Здрасти, другарю. Идваш точно навреме за порция от Атомната Лютивка на Майор Марви! Придърпай стол и сядай, а? Я-я-ха-ха-ха! А девойчето, как й беше името… — киска се той и я опипва, докато момичето тръсва доставения от нея огромен куп с кожи, които сега заемат по-голямата част от помещението — понякога е доста приказлива. Надявам се не мислиш, че ние правим нещо незаконно, нали знаеш, във ваш’та зона и тъй нататък.

— Съвсем не, майоре, — опитва да го докара на руски акцент, но излиза като Бела Лугоши[1074]. Както и да е, Марви е извадил вече своя пропуск запълнен преобладаващо на ръка, с печати тук-там. Слотроп се вглежда в ръкописната кирилица и в долната част на страницата разчита подписа на Чичерин — Аха. Два-три пъти сме действали съвместно с полковник Чичерин.

— Хей, чу ли к’во е станало в Пенемюнде? Не’кви хитреци се вмъкнали там и отвлекли Скачача направо изпод носа на полковника. Да-а. Знаеш ли го Скачача? Кофти тип, казвам ти, другарю. Тоя подляр има толкова много главни в огъня, а за такива свободни предприемачи като мен и стария Гаден Чиклиц не е оставил никакво място.

Старият „Гаден“ Чиклиц, чиято майка г-жа Чиклиц го е нарекла Клейтън, се крие зад куп норкови наметки, с насочен към корема на Слотроп пистолет калибър 11 мм.

— Спокойно, приятел, той е безопасен — обажда се Марви. — Защо не донесеш още от шампанското. — Чиклиц е дебел почти колкото Марви, с очила с рогови рамки и теме лъскаво колкото лицето му. Те стоят един до друг прегърнати, двама усмихнати шишковци. — Иван, ти гледаш в 10 000 калории на ден, ето тук — сочи с палец двете шкембета и намига. — Нашият Чиклиц ще бъде Кралският Престолонаследник — и двамата се превиват от смях.

Но това е истина. В действителност Чиклиц е открил начин да печели от предислокацията. Той ще си издейства от Специалните Служби изключителен договор за Организирането на празника на Нептун за всеки военнотранспортен кораб, пресичащ екватора. А самият Чиклиц щял да бъде Кралският Престолонаследник на колкото рейса може да присъства, това било записано. И сега мечтае за поколенията пушечно месо, мъчително пълзящи на колене, един след друг, за да целуват шкембето му, докато той нагъва пуешки кълки и фунийки сладолед и бърше мазни пръсти в косите на младите морячета, които за първи път пресичат екватора. Официално той се води един от американските индустриалци тук към ЦТО[1075], проучва и разузнава германското машиностроене и по-специално тайните оръжия. В Щатите има фабрика за играчки в Нътли, Ню Джърси. Може ли някой да забрави необикновено успешния „Сочен Самурай“, куклата, която пълниш с кетчуп и после я мушкаш на няколко специално пригодени за целта прореза, при което тя се разлетява на парчета, всичко 82, реалистично жвакаща пластмаса, из цялата стая? или-или „Схванатият Сам“, игра развиваща различни умения, трябва да застреляш негъра преди той да се прехвърли с динята през оградата и да избяга, предизвикателство за рефлексите на момчета и момичета от всички възрасти? Понастоящем бизнесът и фабриката сами се управляват, но Чиклиц е устремен в бъдещето. Затова върти тая далавера с кожите, а църквата „Свети Михаел“ служи като склад и снабдителна база за цялата област.

— Икономии, намаляване на разходите. Трябва да натрупам капитал, достатъчно, за да се задържа и да устискам — лее шампанско в златни потири за причастие — докато разберем накъде ще отидат нещата. Лично аз мисля, че тези Фау-оръжия имат отлично бъдеще. Ще бъдат наистина нещо велико.

В старата църква мирише на разлято вино, американска пот и наскоро горял кордит, но това са нови все още неулегнали прониквания, които не са успели да премахнат доминиращия католически аромат — восък, тамян, векове кротко блеене от устните на паството. Деца влизат и излизат, внасят и изнасят кожи, бърборят с Лудвиг и скоро го канят с тях на разпределителната гара да претършуват товарните вагони. За Чиклиц работят трийсетина хлапета.

— Мечтата ме е да отведа всички тези деца в Америка, в Холивуд — признава той. — Мисля, че за тях има бъдеще в киното. Да си чувал за Сесил Демил, продуцентът? Зет ми е доста близък с него. Смятам, че мога да ги науча да пеят или нещо такова, детски хор, да уредя пакетна сделка с Демил. Той може да ги използва в големите масовки, религиозни сцени, оргийни сцени…

— Ха! — вика Марви и облещен ръси шампански лиги — Само си мечтаеш, мойто момче! Продадеш ли децата на Сесел Демил, те със сигурност няма да пеят. Той ще използва малките загубеняци като роби в галерите! Да-а-ха-ха… да ще бъдат оковани с вериги за греблата, ще гребат и ще откарват готиния Хенри Уилкоксън[1076] към залеза, на бой с гърци или персийци или с някой друг.

— Роби за галерите? — реве Чиклиц. — Бога ми, докато съм жив, тая няма да я бъде. Младите коженосци не могат да бъдат гребци за Демил!

В покрайнините на градчето има развалини от батарея А4, изоставена там, където е стърчала, когато войската е бягала на юг, в опит да се измъкне от британските и руски клещи. Марви и Чиклиц ще отидат да поразгледат и канят Слотроп да ги придружи. Но първо трябва да се справят с Атомната Лютивка на Дуейн Марви, която се оказва истинско изпитание на мъжествеността. Бутилката с шампанско е наблизо, но пиенето от нея ще означава проява на слабост. Преди време Слотроп навярно би се оставил да бъде забаламосан, но сега дори не му трябва да се замисля. Докато двамата американци, полуослепели с пламтящи носове бълващи пороища от сополи, биват подложени на това, което авторитетният Пътеводител на скъперника из Зоната напълно уместно определя като „Божие проклятие за лигавиците“, Слотроп седи и лочи шампанско, все едно че е газирана вода, кима, усмихва се и от време на време промърморва да, да за по-голяма убедителност.

На обекта отиват със зелен ухилен щабен автомобил „форд“. Още с припъхването зад кормилото Марви се превръща в озъбен алкохолик: с протяжно свистене оставя по шосето достатъчно гума за презервативи за цяла дивизия, от нула до 120 км/ч. още преди да е заглъхнало ехото, реве любимата си песен „Розата от Сан Антонио“, опитва да прегази колоездачи от двете страни на пътя, хвърля в паническо бягство добитъка, докато Гадния Чиклиц, бутилка шампанско във всяка ръка, с доволни подкряквания го надъхва и крещи през прозореца предупреждения като „Не се ебавай с Момчето, ’щото не ебач, а наебан ше бъдеш“, което отнема известно време и привлича само редки озадачени „хайл Хитлер“ от някои бабички и дечица край пътя.

Обектът представлява овъглено парче земя, отново раззеленяващо се с млади бурени, посред горичка от букове и някоя друга елша. Замаскиран метал стърчи безмълвно сред призрачно множество късни глухарчета, сивите им главици се поклащат заедно в очакване на сияйния вятър, който ще ги понесе към морето и по-нататък към Дания и по цялата Зона. Всичко е било демонтирано. Транспортните средства са върнати до кухите проектни обвивки от техните най-ранни спецификации, въпреки че е останала слаба миризма на бензин и грес. Сред плетениците от кабели и маркучи растат неистово жълти и неистово сини незабравки. Лястовици са свили гнездо в колата за управление на изстрелването и един паяк е започнал да запълва междуребрено пространство на крановата стрела на товарната платформа със своя собствена паяжина.

— Ебати! — ръмжи майор Марви. — Нема да се обиждаш, другарю, ама шибаните руснаци са изпокрали всичко.

Вървят и подритват зелени и лилави бурени, ръждясали консервени кутии, стар талаш и дървени трески. Жалони, всеки с бяло парцалче заковано на върха, все така се нижат към отстоящия на 12 километра насочващ предавател. На изток. Значи опитвали са да спрат руснаците.

Прашното приборно табло на автомобила за управление примигва в червено, бяло и синьо. Слотроп коленичи. Това е Мандалата на Черната команда: ГПЗНР[1077]. Той вдига очи и вижда Марви — лукаво и тлъсто усмихнат.

— Ами да. Треб’еше да се досетя. Не носиш ник’ви отличителни знаци. Ма-а-а-м-м-м-к-к-а-а-а… ами че ти си съветски КРК[1078]! Нали? — Слотроп го гледа мълчаливо. — Хей. Хей, кого се опитваш да заловиш? А? — Усмивката е изчезнала. — Дано да не е полковник Чичерин. Треб’е да знаеш, че той е добър руснак.

— Уверявам ви, — държи високо мандалата, като кръст пред вампир, — че ме интересува единствено разрешаването на проблема на тези черни дяволи.

Усмивката се завръща, заедно с една дебела ръка върху рамото на Слотроп.

— Готов ли си да ги посриташ хубаво, когато пристигнат другарите ти?

— Да ги посритам? Боя се, че не ви разби…

— Разбираш и още как. ’Айде стига. ’Що мислиш тия уроди са спретнали лагер край града! Хей, Иван, мамка му, ш’си напра’им кефа. Аз моя „колт“ вече цял ден го чистя — поглажда оръжието в кобура. — Ш’си ушия шапка от кожата на някоя чернилка и нема ти казвам коя негова част ш’се мандахерца отзад за опашка, н’ли? А? — Което развеселява толкова много Гадния Чиклиц, че той се задавя от смях.

— Понастоящем, — Слотроп съчинява в движение, крачейки до тях — задачата ми е да координирам разузнавателната дейност в подобни операции — каквото и да значи това. — Всъщност, намирам се тук, за да проуча разположението на вражеските позиции.

— Пра’илно казваш, вражески — кима Чиклиц. — Те имат оръдия и всек’во друго въоръжение. Единственото нещо дето негрото треб’е да има в ръцете си, е метла!

— Нали не очакваш да тръгнем с теб сега? — мръщи се Марви. — Можем да те упътим как да стигнеш там, другарю, но да ходиш сам е откачена работа. ’Що не почакаш до довечера? Началото е определено за полунощ, нали? Мо’еш да изчакаш дотогава.

— От първостепенно значение е да събера определена информация предварително, — непроницаемо лице, абсолютно непроницаемо лице, добре, добре… — Няма нужда да ви казвам колко важно е това… — многозначителна пауза, — за всички нас.

Неговото обяснение му печели указания как и къде да намери Черната Команда и транспортиране обратно в града, където предприемачите подбират две Ентусиазирани Фройлайни и потеглят към залеза, да гуляят. Слотроп остава сред техните отработени газове и мърмори. Следващият път вече няма да бъде само торта, лайнар такъв…

Отнема му цял час, за да стигне до лагера пешком, през широка ливада, чиято окраска става все по-наситена, сякаш в растителното й покритие непрекъснато се влива и просмуква зелена боя… той различава сянката на всяка отделна тревичка, разпростряна до сенките източно от нея… чиста млечнобяла светлина се издига в камбановидна крива над почти залязлото слънце, прозрачна бяла плът преминава постепенно през множество сини оттенъци, от пастелно светло до съвсем тъмно стоманено на зенита… защо е тук, защо го прави? Това също ли е идея на лемингката Урсула, да се забърква в междуличностните вражди на други хора, когато той би трябвало да… каквото и да е… уф-ф…?

Ами да! Да, какво се случи с Имиполекс Г, с онзи Джамф и-и-и онзи Черен Агрегат, трябва да се изявя като непримирим частен детектив тук, да отида съвсем сам, да превъзмогна всички препятствия, да отмъстя за моя приятел, когото Те убиха, да си възвърна документите за самоличност и да намеря този тайнствен агрегат, но сега това е ВСЕ ЕДНО ДА

ТЪРСЯ ИГЛА В КУПА СЕНО-О-О-О!

Ттттт — търся нещо от лъчите на пълнолунието,

(Нещо) което трябва да си ти-и-и-и-и!

Стъпалата шепнат през бурени и ливадна трева, тананикат задъхано и уверено, съвсем като Фред Астер, когато преценяваше какви са шансовете му да намери Джинджър Роджърс от тази страна на тяхната елегантна тленност…[1079]

Значи да направиш моментална снимка — не, не, чакай, ти си длъжен да планираш трезво, да преценяваш с какви възможности разполагаш, да определяш целите си в този критичен повратен момент в твоя…

Да-да, та-та, ТЪРСЯ ИГЛА В КУ…

Ненене, хайде, Джаксън, стига глупости, трябва да се съсредоточиш… Черният Агрегат сега. О Кей, ако мога да намеря този Черен Агрегат и да разбера как Джамф е бил включен в програмата, ако мога да разкрия това, да-да сега Имиполекс…

— търся (хмм) изба пълна със шафран…

Уфф…

Горе-долу в същия момент, сякаш появата й е предизвикана от нечие скромно желание, самотна черта пресича небето: първата звезда.

Дано да успея да ги предупредя навреме.

Сред дърветата те се нахвърлят върху Слотроп, жилести, брадати, черни. Отвеждат го при огъня, където някой свири на мбира[1080], чийто резонатор е издълбан от парче немски бор, а пластинките на платиците са изрязани от ресорите на един разбит „фолксваген“. Жени в бели памучни поли щамповани с тъмносини цветя, бели блузи, обшити със сърма престилки и черни забрадки шетат около тенджери и тигани. Някои носят огърлици от черупки на щраусови яйца на очертани с нож сини и червени ивици. Над огъня, набучено на дървен шиш цвърти и капе огромно парче говеждо месо.

Енциан го няма, но Андреас Орукамбе е тук, с флотски пуловер и войнишки работни панталони, напрегнат като електрифициран проводник. Той помни Слотроп.

— Was ist los?[1081]

— Сигурно ще дойдат в полунощ — отвръща му Слотроп — Не знам колко души са, но може би е по-добре да се махнете от тук.

— Може би — усмихва се Андреас. — Ял ли си?

Спорът, да тръгват или да останат, продължава по време на вечерята. Това не е приемане на тактическо решение, на което са учили Слотроп в офицерската школа. Изглежда са пуснати в ход други съображения, известни на зоновите херероси, ала не и на Слотроп.

— Трябва да отидем там, закъдето сме тръгнали — обяснява му по-късно Андреас. — Където Мукуру[1082] иска да отидем.

— Аха. Аз пък мислех, че вие търсите нещо тук, както всички други. Например онази 00000, какво ще кажеш, а?

— Тя принадлежи на Мукуру. Той я крие там, където иска ние да я търсим.

— Слушай, аз имам информация за този Черен Агрегат. — Преразказва им историята на Грета Ердман: Люнебургското поле, химическия завод, името Блицеро…

Това им звучи познато. Дори не просто звучи, а трещи, като гонг. Всички се споглеждат.

— Значи — много внимателно произнася Андреас — тъй се казва немският командир на батареята, която е използвала Черния Агрегат?

— Не знам дали са го използвали. Блицеро е завел жената в завод, където или са го сглобявали или са произвеждали детайли за него, от някаква пластмаса, „Имиполекс Г“.

— И тя не ти е посочила къде.

— Казала ми е само „Люнебургското поле“. Опитайте да намерите мъжа й, Миклош Танац. Той може да е наблюдавал истинско изстрелване, ако изобщо е имало такова. Тогава се е случило нещо необичайно, обаче аз така и не успях да разбера какво.

— Благодаря ти.

— Няма защо. А сега да се надяваме, че вие ще можете да ми кажете нещо. — Той изважда намерената от него мандала. — Какво означава това?

Андреас я оставя на земята и я завърта така, че буквата Г да е обърната към северозапад.

— Готовност — докосва всяка буква поотделно, — и Продухване, това са женските букви. Северни букви. В нашите села жените живееха в колиби в северната половина на кръга, а мъжете в южната. Самото село представлява мандала. „Готовност“ е оплодяване и раждане, „Продухване“ е диханието, душата. „Запалване“ и „Начална степен“ са мъжки знаци, дейностите, огънят и подготовката или строителство. А тук в центъра е „Работната степен“. Това е оборът, където държахме свещения добитък. Душите на нашите праотци. Това тук е съвсем същото. Раждане, душа, огън, строителство. Мъжкото и женското начало заедно.[1083]

— Четирите вертикални стабилизатори на Ракетата образуват кръст, също мандала. Номер едно показва накъде ще полети. Номер две е тангаж, тоест надлъжно люлеене. Номер три е ъгъл на рискаене и крен, тоест въртене около надлъжната ос. Номер четири е тангаж или надлъжно люлеене. Всяка противолежаща двойка стабилизатори работи заедно и се движи в противоположни направления. Единство на противоположностите. Сега разбираш по какъв начин ние можем да чувстваме, че тя ни говори, дори ако не трябва да изправяме някоя ракета на стабилизаторите и да я боготворим. Но тя ни очакваше, когато ние дойдохме на север в Германия, толкова отдавна… дори и прокудени и объркани, каквито бяхме тогава, ние знаехме, че нашата съдба е свързана с нейната. Че сме били пропуснати от армията на фон Трота, за да съумеем да намерим Агрегата.

Слотроп му дава мандалата. С надеждата тя да подейства като мантрата, която Енциан бе споделил веднъж с него, mba-kayere (аз съм заобиколен и пропуснат), mba-kayere… заклинание против Марви за довечера, против Чичерин. Мезуза[1084]. Безопасен коридор през една неприятна нощ…

□ □ □ □ □ □ □ □

Черната Команда е стигнала до Ахтфаден, но Чичерин вече се е добрал до Нериш. Това му е струвало Скачача и трима войници в лазарета с дълбоки ухапвания. Една прерязана артерия. Нериш отправя предизвикателство към смъртта в стил Оди Мърфи[1085]. Шахматен кон за шахматен офицер — под наркохипноза Нериш бълнува за Свещения Кръг и Стабилизаторния Кръст. Обаче на черните не им е известно, какво още знае Нериш:

а) От земята до Черния Агрегат има радиолиния, а обратно няма.

б) Налице е проблем между един задвижващ сервомеханизъм и специалния тръбопровод за кислород от главния резервоар до устройството, и съответно има пречки при подаването на кислород.

в) Вайсман не само координира в Нордхаузен проекта „Черен Агрегат“, но и командва батареята, която е изстреляла Ракета 00000.

Тотален шпионаж. Парченце по парченце мозайката нараства. Чичерин, лишен от бюро, я носи в главата си. Всяко късче и всяка частица е на мястото си. Нещо по-скъпоценно от Равенските мозайки се възправя на фона на това млечно бяло небе… Радиолиния + кислород = един вид камера за доизгаряне на горивна смес. Тъй би трябвало да бъде, при нормални условия. Обаче Нериш говореше и за някаква асиметрия, за натоварване вътре в корпуса близо до стабилизатор 3, което усложнява почти до невъзможност контрола на ъгъла на рискаене и крена.

Поставянето на камера за доизгаряне на горивна смес там няма ли да създаде асиметрична горивна структура и топлинни потоци по-големи, отколкото може да издържи конструкцията? Проклятие, защо не бе взел някой от специалистите по силовата уредба? Нима американците са прилапали всичките?

Майор Марви с ловджийски нож в зъбите и по един автомат „томпсън“ на всяко бедро, е също толкова слисан колкото останалите от щурмовата група, и не е в настроение за разговори. В замяна на това се мръщи и смуче водка от бездънната манерка на Джабаев. Но Марви би го осведомил ако в Гармиш-Партенкирхен се е появил някой инженер по силовата уредба, комуто да е възложена работата по Черния Агрегат. Такава е уговорката. Западен ум, руски пръст на спусъка.

О, той подушва Енциан… дори сега той може да гледа от нощта. Чичерин пали цигара, зеленосиньолавандулов пламък преминава в жълт… задържа го повече отколкото е необходимо, мисли: остави го. Той няма да рискува. Аз не бих посмял. Е… може и да се престраша…

Но тази вечер постигат огромен напредък към сближаване. Ще се срещнат. Поводът ще бъде Черният Агрегат, действителен или въображаем, работещ или повреден — те ще се срещнат лице в лице. И тогава…

Междувременно, кой е този тайнствен съветски разузнавач, с когото говореше Марви? Тресе те параноята, Чичерин. Вероятно Москва е била осведомена за твоята вендета. Ако събират улики за военен съд, този път даже и Азия няма да те огрее. Ще те натирят като Последен Секретар в посолството в Атлантида. Ще се пазари за измъкване от ареста на всичките забравени руски моряци със замъглени от наркотици глави, ще изпраща визите на собствения си баща в далечната Лемурия, в слънчевите курорти на Саргасово море, където костите изплуват на повърхността, избеляват и се присмиват на отминаващите кораби. А точно преди да отплава с обедното течение, затъкнал проспекти между ребрата, натъпкал пътнически чекове в черепната кухина, ще го осведоми за неговия черен син, ще му разкаже за прекарания с Енциан ден в носещия мрачни предчувствия край на есента, мразовит като мъртвешкия студ на портокал държан в натрошен лед на терасата на хотела в Барселона, si me quieres escribir[1086] ти вече знаеш къде ще бъда… студен на върха на пръста, с който белиш, неспасяемо приближаващ студ…

— Слушай — Марви вече е леко пиян и раздразнен, — кога ш’ги изловиме тея отрепки?

— Скоро, бъдете сигурен.

— Ти обаче представа си немаш как ме притискат от Париж! От управлението! Ше ме побъркат! Големите началници искат да ги затриеме тия чернилки, веднага. Само едно копче да бутнат и ник’ва мексиканска пачавра повече нема да видя докат’ съм жив. С’а чаткаш ли к’во се опитват на напра’ят тия негра, некой треб’е да ги спре, преди да успеят, мамка му…

— Този човек от разузнаването, с когото се срещнахте… и двете наши правителства лесно могат да уеднаквят подходите и позициите си…

— Да, ама на теб „Дженерал Илектрик“ не ти диша във врата, мой човек. Дилон, Рид[1087]… „Стандарт Ойл“… мамка му…

— Абе хора, нали точно от т’ва имате нужда? — включва се Гадния Чиклиц. — Изпратете там некои делови бизнесмени, да свършат раб’тата както му е редът, а не правителството да управлява всичко. Левата ръка не знае какво пра’и десната! Чактисваш ли?

Какво е това? Сега политически дебат ли са решили да провеждат? Малко ли ни е унижението, че са изпуснали Черната Команда, не-е-е, да не мислиш, че ще се отървеш толкова лесно…

— Ааа-ами Хърбърт Хувър? — крещи Чиклиц — Дойде тука и ви нахрани, когато гладувахте! Тука всички обичат Хувър[1088]…

— Точно така — намесва се Чичерин. — А между другото, какво прави „Дженерал Илектрик“ тук?

— Господин Суоп е старо другарче на нашия ФДР — приятелско намигане от майор Марви — Сега там е „Електрическия“ Чарли, но Суоп беше един от Мозъчните Тръстовици. Евреи, повечето от тях.[1089] Но Суоп е готин. А „Дженерал Илектрик“ са свързани тука със „Сименс“, нали помниш, че заедно работеха по насочването на А4…

— Суоп е чифут — заявява Чиклиц.

— Не-е-е, Гаден, ти н’зна’ш к’во говориш…

— Казвам ти…

Двамата захващат провлечен, изпълнен с жлъч и мудна омраза пиянски спор относно етнически произход на бившия председател на „Дженерал Илектрик“. Чичерин слуша разсеяно само с едно ухо. Полазва го епизод на упорит шемет. Наркотизираният Нериш не споменаваше ли някой си представител на „Сименс“ на заседанията в Нордхаузен за обсъждане на „Черния Агрегат“? да. А също и човек от СИ Фарбен. Карл Шмиц от СИ Фарбен не беше ли член на съвета на директорите на „Сименс“?

Няма смисъл да пита Марви. Вече е прекалено пиян, че да може да се задържи, на каквато и да е тема.

— Та значи когато дойдох тук, представа си немах к’во-що. ’Бати работата, аз мислех, че С. И. Фарбен е човек… здрасти, това С. И. Фарбен ли е? Не, това е жена му, госпожа Фарбен! Я-ха-ха-ха!

А Гадния Чиклиц е подхванал любимата му тема: Елинор Рузвелт:

„Онзи ден, пекохме курабийки със сина ми Идиот, пардон… Елиът[1090]. Ше изпратим тези курабийки на момчетата отвъд океана. Когато момчетата получат курабийките, които сме им проводили, те също ще изпекат курабийки и ще ни ги изпратят. И ето така за всички ще има курабийки.“

О, Вимпе. Симпатяго, наше лице за контакт, прав ли беше ти? Ще се превърне ли твоята СИ Фарбен в съвършения пример за всички нации?

Ето такава мисъл занимава Чичерин тук на полянката с тези двама глупаци от двете му страни, сред отломките от последната позиция на някаква неномерирана батарея, парализирани кабели там, където хората на лебедките са ги отпуснали до пълна неподвижност, бирени бутилки оставени точно там, където са били захвърлени от последните войници през последната нощ, и всичко свидетелства по най-изчистен начин за очертанията на поражението, за смъртта в действие.

— Я вижте там. — Като че ли към него е обърнат един огромен бял Пръст, чийто Нокът е с много красив маникюр: Пръстът се върти за Чичерин и бавно разкрива Отпечатък, който със същия успех може да бъде и птичи поглед към Дактилик Сити, този град на бъдещето, където всяка душа е известна и няма къде да се скрие човек. Точно сега ставите се движат с тихи и меки хидравлични звуци, и Пръстът насочва вниманието на Чичерин към…

Ракетен картел. Структура в разрез с всяко представителство, човешко или документално, имало някога нещо общо с нея. Простираща се чак до Русия… Русия е купувала от „Круп“, нали, от „Сименс“, от СИ „Фарбен“…

Има ли уговорки, с които Сталин не е съгласен… и за които дори не знае? О, една Държава започва да се оформя в бездържавната германска нощ, Държава включваща политика по суша и морета, суверенна е тя като Интернационала или Римокатолическата Църква, и Ракетата е нейната душа. IG Raketen[1091]. Едновременно започват да пулсират цирково-ярки, плакатно червени и жълти кръгове, безброй. Сред тях бързо се върти внушителният Пръст. Чичерин е сигурен. Изхожда не толкова от видими доказателства, намерени докато е кръстосвал Зоната, а по-скоро от неотделимата от него индивидуална съдба, която винаги трябва да бъде държана в перифериите на разкритията. За първи път това се случи с Киргизката Светлина и тогава единственото му просветление бе, че страхът винаги ще му пречи да стигне и проникне докрай. Чичерин никога няма да стигне по-далеч от периферията на разкрилия се тази вечер мета-картел, тази Ракетодържава, чиито граници той не може да пресече…

Ще му липсва Светлината, но не и Пръста. Тъжно, много тъжно, защото изглежда всички други са в течение. Всеки лешояд тук работи за Ракетно Сдружение по Интереси. Всички, освен той самият и Енциан. Неговият брат Енциан. Нищо чудно, че Те преследват Черната Команда… и…

А когато Те разберат, че аз не съм този, за когото ме мислят… и защо Марви ме гледа така сега, с такива изцъклени очи… о, не се паникьосвай, не му подхранвай лудостта, на него съвсем мъничко му трябва, за да… за да…

□ □ □ □ □ □ □

В посока Куксхафен сме, лятото забавя ход, продължаваме към Куксхафен. Ливадите бръмчат тихо. Проливни дъждовни сърпове с почукване бият между тръстиките. Овце и по-рядко северни елени идват да пасат водорасли на брега, който е нещо средно между пясък и море, но слънцето го удържа в мъглива двойственост… И тъй, Слотроп върви, носи се по залетите с вода ливади. Пред очите му подобно на сигнали изпратени към заблудени пътници, непрекъснато се повтарят различни очертания и силуети от Зоната, на които той ще позволява да влизат, обаче няма да си ги обяснява, повече няма да ги тълкува. Навярно така е по-добре. Най-настойчивите, които изглежда се появяват във възможно най-нереалните часове на деня, са стъпаловидните фронтони по фасадите на толкова много от тези древни северногермански сгради, издигат се осветени отзад, някак странно влажно сиви, сякаш излизат от морето, над тези прави и много ниски хоризонти. Те запазват формата си, устояват, като паметници на Анализа. Преди триста години математиците се мъчели да разчленят издигането и падането на изстреляното гюле на отделни стъпала от височина и далекобойност, Δх и Δу, позволявали им да се смаляват все повече и повече, и да приближават до нулата, докато армии безкрайно свиващи се джуджета отново галопирали нагоре-надолу, тропотът от техните умалени крака изтънявал, заглаждал се до непрекъснат тон. Това аналитично наследство е било предадено ненакърнено, то подтиква техниците в Пенемюнде да се взират в лентата „Аскания“ на която са заснети изстрелванията и полетите на Ракетата, кадър по кадър, Δх по Δу, самите те лишени от възможността да летят… филм и висша математика, летателни порнографии и двете. Напомняния за безсилие и абстракция, каменни форми на стъпаловидни фронтони, цели и разбити, възникват сега над зелените поля, увисват във въздуха и след малко изчезват, а в техните сенки сламено руси деца играят на „дама“, скачат по селските калдъръми от небето до преизподнята[1092] с все по-дълги подскоци, понякога разрешават и на Слотроп да поскача, друг път изчезват обратно в техните тъмни улички, където старинни къщи с много прозорци и много печал, непрекъснато се навеждат към отсрещните съседи и почти ги допират горе, така че между тях остава само тясна ивица млечно сиво небе.

Привечер децата обикалят из улиците с кръгли хартиени фенери, пеят Фенер, Фенер, Слънце, Месечина и Звезда… небесни тела в селските вечери, бледи като духове, пеят за сбогом на едно друго лято. В някакъв крайбрежен град близо до Визмар, докато Слотроп заспива в малкия парк, децата го наобикалят и му разказват историята на Плечазунга, Прасето-Герой, което по някое време още през X век изскочило внезапно от една мълния, разгромило нашествениците викинги и прогонило множеството крещящи от ужас скандинавци обратно в морето. Оттогава, всяко лято бил определян един четвъртък за отпразнуване на спасението на града — четвъртък наречен в чест на Донар или Тор, богът на гръмотевиците, който изпратил на земята гигантското прасе. Дори вече в X-я век старите богове все още упражнявали силно влияние над хората. Донар не е бил напълно укротен и превърнат в подобие на Свети Петър или Роланд, въпреки че с течение на времето церемонията започнала да се извършва около градската статуя на Роланд до църквата „Петеркирхе“.

Това лято обаче провеждането й е застрашено. Още през зимата обущарят Шрауб, изпълнявал ролята на Плечазунга през последните 30 години, бил мобилизиран при фолксгренадирите[1093] и изобщо не се е връщал. Сега белите фенери обкръжават Тайрън Слотроп и се поклащат в мрака. Тънички пръстчета го ръчкат в корема.

— Ти си най-дебелият човек на света.

— Той е по-дебел от всички в селото.

— Съгласен ли си? Съгласен ли си?

— Не съм чак толкова дебел.

— Нали ти казах, че все някой ще дойде.

— И по-висок е също.

— … я чакайте, за какво да съм съгласен?

— Да бъдеш Плечазунга утре.

— Заповядайте.

Напоследък Слотроп е благосклонен към всички и сега отстъпва. Издърпват го от тревната му постеля и го водят в общината. Там в мазето има костюми и реквизит за Празника на Прасето Герой — щитове, копия, рогати шлемове, рунтави животински кожи, дървени чукове на Тор и триметрови позлатени светкавици. Свинският костюм е леко изумителен — ярки сигнални розови, сини, жълти цветове, прасе в стил немски експресионизъм, плюшен отвън, подпълнен със слама отвътре. Като че ли му приляга идеално. Хмм.

Празнуващите на другата сутрин са малобройни и кротки: старци, деца, и няколко мълчаливи ветерани. Всички викингски нашественици са деца, с нахлупени върху очите шлемове, влачещи се по земята наметала, щитове с техните размери и два пъти по-големи оръжия. Площадът е разкрасен с огромни изображения на Плечазунга, в чиито телени рамки е вплетен бял шибой и червени и сини метличини. Слотроп чака, скрит зад статуята на Роланд, особено мрачен, опулен, къдрокос, прещипан в кръста като оса екземпляр. Слотроп е придружен от арсенал фойерверки и неговия помощник Фриц, около 8-годишен и все едно взет от илюстрация на Вилхелм Буш. Слотроп е малко нервен, тъй като не е свикнал с фестивали на прасета-герои. Но Фриц е опитен и тактично е донесъл гледжосана халба с някаква мозъкоувреждаща течност подправена с копър и кориандър и дестилирана, освен ако Haferschleim[1094] не означава нещо друго, от овесена каша.

— От овесена каша ли, Фриц? — Той получава нов удар, извинява се, че е попитал.

— От овесена каша, да.

— Е, овесената каша е по-добра от нищо, хо, хо… — Каквото и да е, въздействието му върху нервните центрове е бързо. Когато всички викинги, акомпанирани от тържествен хорал изпълняван от духовия оркестър, запъхтени се добират с мъки до статуята, строяват в боен ред и изискват капитулацията на града, Слотроп установява, че мозъкът му работи със значително намалена острота. В този момент Фриц драсва клечка кибрит и настъпва истински фойерверков ад, ракети, въртящи се огнени колела, „римски свещи“ и ППЛЕЕЕЧЧЧАЗЗУННГГАА! огромен заряд от черен барут го изстрелва на открито, опърля задника му и съответно моментално изгаря къдравата му опашчица. — О, да, точно така, ъъъх… — Олюляващият се широко усмихнат Слотроп изкрещява своята реплика: — „Аз съм гневът на Донар и днес вие ще бъдете моята наковалня!“ — Всички хукват по улиците и, обсипвани с бели цветове и съпровождани от детски писъци, втурват се в прекрасно гръмогласно преследване чак до самата вода, където започва масово плискане и гмуркане. Гражданите отварят бутилки бира и вино, разчупват хляб, измъкват гърнета с извара, наденици. От черни тигани с димящо олио закрепени над торфени огньове, вадят капещи горещи златистокафяви пататници. Момичета започват да галят зурлата на Слотроп и плюшените му хълбоци. Градът е спасен за още една година.

Спокоен пиянски ден, изпълнен с музика, мирис на солена вода, блата, цветя, пържен лук, разлята бира и прясна риба, горе облачета с цвят на скреж се носят по синьото небе. Ветрецът е достатъчно прохладен, за да не се поти Слотроп в неговия прасешки костюм. По протежение на брега сивкавосини гори дишат и потрепват. Бели платна излизат в морето.

Слотроп се връща от кафявата вътрешна стая на кафенето — дим от лули, миризма на зеле, и цял час игра на „камбана и чукче“[1095] заедно с, мечтата на всеки юноша, ДВЕ цветущи млади дами с летни рокли и обувки на дървени подметки — и забелязва, че навалицата започва да се разпределя на групички по трима-четирима. О, мамка му! Не сега, хайде… Остра болка прорязва ануса му, главата и стомахът са раздути от малцова каша и лятна бира. Сяда на куп мрежи и опитва, без изгледи за успех, да се застави да бъде нащрек.

Тези възникващи в многолюдието вихърчета обикновено тук означават черен пазар. Сред градинската тишина и обедната безметежност започнат да разцъфват масленозелените бурени на параноята. Последният от рода, и загинал толкова далеч, никой друг от Слотроповото коляно не е изпитвал такъв силен страх в присъствието на Търговията. Върху калдъръма вече са разгънати вестници, за да могат купувачите да изпразнят кутиите с кафе и да проверят дали съдържанието им е изцяло от истинско кафе, а не само тънък слой върху заместител. От прашни джобове внезапно изскачат и проблясват на слънцето златни часовници и пръстени. От ръка на ръка, измежду размекнати, измачкани, мръсни и неплатежоспособни райхсмарки преминават бързо цигари. Докато възрастните се пазарят на полски, руски, севернобалтийски и долнонемски, в краката им играят деца. Тук прозира донякъде разселническият стил, леко неутрален, просто минават през града, търгуват пътьом, в движение, почти машинално… откъде се взеха тези сиви шмекери, какви сенки в спокойната уютност на деня ги укриваха?

Сега от злокобната тишина в тяхното родно полицейско управление се материализират пазителите на реда, идват в два открити черно-бели автобуса пълни с полицаи в синьо-зелени униформи, бели ленти на ръкавите, шапки като кофички с многолъчеви звезди отпред, вече извадени палки, наподобяващи черни дилдоси в нервни ръце, поклащат се, готови за действие. Завихрянията в тълпата бързо стихват, по калдъръма звънтят разсипани скъпоценности, краката на бягащи цивилни мачкат цигари пръснати сред мигновено превърналите се в боклук часовници, боеви медали, копринени платове, навити на руло банкноти, розови картофи с тревожно опулени оченца, дълги до лактите ръкавици от ярешка кожа с извити пръсти опитващи се да хванат небето, строшени електрически крушки, чехли, натюрморти с позлатени рамки изобразяващи паважи, брошки и пръстени, за които никой няма да предявява право на собственост, сега всички са уплашени.

Нищо чудно. Полицаите начеват разгонването на тази прояви тъй, както сигурно преди Войната са разпръсквали антинацистките улични демонстрации, врязват се, мммм да, с тези гъвкави палки, очите им дебнат за най-незначителните възможности за заплаха, миришат на гранясала от страх вълна от подмишниците им, нахвърлят се по трима едновременно върху някакво хлапе, събарят на земята момичета, старци, заставят ги да събуват и изтръскват даже обувки и бельо, мушкат и удрят с неуморими палки сред плачещи деца и пискащи жени. Под тази експедитивност и злорадство се спотайва носталгията по старото време. Войната трябва да е била неблагоприятен период за контролиране и овладяване на тълпите, в най-добрия случай са могли да разследват единични заподозрени в незначително нарушение и убийство. Но сега, когато трябва да бъде защитаван Белия Пазар, а улиците отпред са пълни с тела жадуващи нетърпеливо този първи пердах, полицаите определено са доволни.

След малко пристигат руски подкрепления, три камиона с млади азиатци в работни войнишки дрехи, които изглежда не разбират къде точно са попаднали, просто са били докарани от някой много студен далекоизточен край. Скачат от дъсчените каросерии подобно на футболисти излизащи на терена, застават в линия и започват да разчистват улицата като изтласкват тълпата към водата. Слотроп е точно по средата на неразборията, залита блъснат назад, свинската маска закрива половината му полезрение, опитва да защити, когото може, няколко деца, старица, която по-рано бе видял да пренася памучна прежда. Първите палки попадат върху уплътнения му със слама корем и той почти не ги усеща. От двете му страни се търкалят цивилни хора, но Плечазунга не отстъпва. Само генерална репетиция ли беше това сутринта? Сега истински чуждестранни нашественици ли трябва да отблъсква Слотроп? Дребничко момиче стиска здраво крака на Слотроп и с уверен глас вика името на прасето-герой. Притичва сивокос полицай, дълги години подкупи и живот на широка нога в тила, замахва с палката към главата на Слотроп. Прасето-герой отскача и нанася ритник със свободния крак. Докато полицаят се превива, половин дузина граждани скачат с диви крясъци към него и моментално го освобождават от шапката и палката. Сълзи текат от посърналите му очи и блестят на слънцето. Тогава някъде започва стрелба, паника обхваща всички и повлича почти рухналия Слотроп, момиченцето е било издърпано от крака му и е изчезнало безследно в наплива.

Бяга от улицата и отива на кея. Полицията е престанала да бие хората и започнала да събира плячката от улицата, но сега руснаците заемат нейното място и повечето от тях гледат право в Слотроп. За негов късмет почти веднага се появява едно от момичетата от кафенето, хваща го за ръката и го издърпва настрана.

— Има заповед за задържането ти.

— Какво? Те се справят доста добре и без официални призовки.

— Руснаците са намерили униформата ти. Смятат те за дезертьор.

— Прави са.

Момичето го води у дома си, тъй както е, с неговия свински костюм. Слотроп така и не узнава името й. Около седемнайсетгодишна, светлокоса, младо лице, лесно ранима. Те лежат зад прикрепен за тавана лекясан със сперма чаршаф, плътно един до друг на тесен креват с лакирани стълбци. Майка й нарязва ряпа в кухнята. Сърцата и на двамата бумтят, неговото заради опасността, нейното за Слотроп. Тя разказва как са живели родителите й, баща й печатар, оженил се още докато бил калфа, скитанията му продължават вече десета година, от ’42-ра никакви известия от него, тогава получили бележка от Нойкьолн, където с негов приятел били пренощували. Винаги някой приятел, един Бог знае в колко задни стаи, арести, печатници е преспивал, треперещ, увит в стари броеве на Die Welt am Montag[1096], уверен, че поне има подслон, като всеки член на Профсъюза на печатарските работници, често нещо за хапване, почти сигурен за неприятности с полицията ако се задържи прекалено дълго — добър профсъюз бил. Придържали се към немските традиции на ИРС[1097], не се подвели по Хитлер и не сътрудничели с него, макар всички останали профсъюзи да му се подчинявали. Това докосва някаква струна на лично Слотроповите пуритански надежди за Словото, за превърнатото в печатарско мастило Слово, обитаващо заедно с антителата и преобразуващия се в желязо въздух в кръвта на добрия човек, въпреки че за него Светът винаги ще бъде Светът в Понеделник, със своето студено острие, което посича всяка жалка илюзия за разтуха приемана от буржоазията за действителност… дали е печатал листовки против безумието на своята страна? бил ли е арестуван, пребиван, убит? Тя има негова снимка, в отпуск някъде в Бавария, на фона на водопад и заснежен планински връх, загоряло и неостаряващо лице, тиролска шапка, презрамки, крака заели стойка на непрекъсната готовност да побегнат: образът му спрян, запазен тук, само така са можели да го задържат, да тича от стая в стая из всичките му там негови студени работнически квартали, франкмасонска нощ след нощ… техният потайно фамилиарен, кухненски прийом да отиват там вечер или в свободните следобеди и да изучават Δх-вете и Δу-ците на неговия скиталчески дух, да разследват как се е променял той вътре в гилотинното прихлупване на затвора на фотокамерата, какво може да е чувал във водата, подвластна на безспирното движение като него самия, в загубеното безмълвие зад гърба му, останало вече зад него.

Даже сега, когато тя лежи до чужденеца в свински костюм, баща й олицетворява летящата част от Слотроп, от всеки друг, който е лежал заземен тук преди и е слушал същото обещание: „Ще отида навсякъде с теб“. Той ги вижда да вървят по железопътния надлез, навсякъде около тях дълги полегати планини с борови гори, есенно слънце и студени виолетови дъждовни облаци, късен следобед, лицето й е до някаква висока бетонна сграда, светлината от бетона пада косо и върху двете страни на скулите й, прелива в кожата й, смесва се с излъчваната от нея светлина. Неподвижната й фигура над него в черно палто, руса коса на небесния фон, той стои на върха на желязна стълба в жп разпределителна станция, гледа я втренчено, а долу всичките им блестящи стоманени пътища се пресичат и разделят към четирите краища на Зоната. И двамата са бегълци. Такова е нейното желание. Но Слотроп иска само да полежи известно време неподвижно с туптенето на сърцето й… не е ли това мечтата на всеки параноик? да усъвършенства методите на неподвижността? Ала войниците идват, приближават от къща на къща, издирват техния дезертьор и Слотроп е този, комуто е наложително да тръгва, а момичето — да остане. На улиците бръмчащите метални гърла на високоговорителите обявяват, че днес полицейският час ще започне по-рано. Зад някой прозорец в града, в някакво креватче, вече отпускащо се в обятията на съня, лежи едно момченце и за него металическият глас с чуждестранен акцент е знак за безопасност и сигурност през нощта, който ще стане неотменна част от степта, от дъжда върху морето, кучетата, миризмата на готвено от чужди прозорци, от черните пътища… част от това невъзвратимо лято…

— Няма луна — шепне тя и очите й потрепват, но не извръща поглед.

— Какъв е най-добрият начин да се измъкна от града?

Тя знае хиляди. Сърцето му, връхчетата на пръстите му го болят от срам.

— Ще ти покажа.

— Не е нужно да го правиш.

— Аз искам.

Майка й дава на Слотроп две корави хлебчета и той ги пъха в свинския костюм. Тя би му намерила да облече нещо друго, но всички дрехи на мъжа й са били разменени за храна на пазара. Влизащата през кухненския прозорец светлина обрамчва последната нейна снимка направена от мъжа й, повяхваща златокоса жена, свела глава над печката, на която къкри тенджера, тапет на цветя, наситено оранжево и червено зад извърнатото й лице.

Дъщерята го води през ниски каменни стени, край отводнителни канавки и водосточни канали към покрайнините на града. Далеч зад тях часовникът на „Петерскирхе“ бие девет, а под него незрящият Роланд продължава да гледа през площада. Бели цветя окапват едно след друго от изображенията на Плечазунга. Комините на електростанцията се издигат призрачни, бездимни, ясно очертани в небето. Вятърна мелница поскърцва недалеч.

Градските порти са високи и ъгловати, най-отгоре със стълба, която води за никъде. В отвора на готическата арка е ясно видим отдалечаващия се в нощните ливади път.

— Искам да дойда с теб. — Но тя не помръдва, за да премине под свода с него.

— Може би ще се върна — Това не е скитническа лъжа, и двамата са уверени, че някой ще се върне, следващата година някъде по същото време, може би следващата година за Празника на Прасето-Герой, някой достатъчно близък… и ако името и досието не съвпаднат, е, какво пък, вярва ли някой на такива неща? Тя е дъщеря на печатар, запозната е с работата, дори се е научила от него да борави много умело с печатарския компас, как да набира и демонтира редове.

— Ти си майски бръмбар — шепне тя, целува го за сбогом, стои до усамотената порта и гледа как той си отива, подсмърчащо неподвижно момиче с престилка и войнишки ботуши.

Лека нощ, послушно момиче. Какво може да й предложи той, освен една последна моментална снимка на тежкоподвижно прасе в сливащ се със звездите и купчините дърва пъстър шутовски костюм, нещо, което да сложи до онази направена от баща й фотография от нейното детство? Колкото и да не му се иска, той е олицетворение на бягството, макар и нежелано от него, но освен това е загубил всякаква представа как да остане… Лека нощ, сега има полицейски час, прибирай се, връщай се у вас… лека нощ…

Придвижването на Слотроп е само в открито поле, спи, когато е прекалено уморен да върви, сламата и кадифето го предпазват от студа. Една сутрин се пробужда в падинка между букова горичка и ручей. Слънцето изгрява, ужасно студено е и като че ли някакъв топъл език грапаво ближе лицето му. Слотроп гледа право в муцуната на друга свиня, много дебела и розова свиня. Тя грухти и дружелюбно усмихната премигва с дълги ресници.

— Чакай малко. Така по-добре ли е? — Той нахлузва свинската маска. Животното го гледа близо минута втренчено и го целува, зурла в зурла. И двамата са подгизнали от утринната роса. Той я последва надолу по ручея, сваля отново маската и наплисква с вода лицето си, докато свинята пие до него, кротко сърба. Водата е прозрачна, чиста, бързотечаща, студена. На дъното на ручея обли камъни почукват един в друг. Кънтящи тонове, музика. Никак няма да е зле ако може да седи тук ден и нощ наред, да слуша как се разгръщат тези водно-каменни звуци…

Слотроп е гладен.

— Хайде. Трябва да намерим закуска. — До езерце край една ферма свинята попада на забит в земята кол и почва да души около него. Слотроп разравя с крак рохкавата земя и открива облицована с тухли кухина пълна с картофи, силажирани миналата година. — За теб стават, — когато тя започва лакомо да мляска, — аз обаче не мога да ям тая гадост. — Небето се отразява блестящо в гладката водна повърхност. Като че ли няма хора наоколо. Слотроп отива да провери къщата. Целият двор е във високи бели маргаритки. Прозорците под сламените козирки на втория етаж са тъмни, от комините не излиза пушек. Но курникът в задния двор е населен. Слотроп отмества голяма дебела бяла кокошка от полога, протяга се внимателно към яйцата — КУДКУДЯЯЯК разтреперва се тя, понечва да откълве напълно ръката му, същевременно отвън с ужасен шум стремглаво нахлуват дружките й, а носачката вече е успяла да заклещи крила между летвите и не може да се върне обратно, а и не може да се измъкне навън, защото подкрилките й са много дебели и значи нито напред нито назад. И тъй виси, хлопа с крила и кудкудяка пронизително, а Слотроп сграбчва три яйца и после опитва да издърпа крилата й навътре. Туткава и нервна работа, особено ако полагаш върховни усилия да не изпуснеш яйцата. Петелът стои на вратата, грачи „Achtung, Achtung“[1098], дисциплината в неговия харем е напълно провалена, навсякъде из курника устремно хвърчат бели пера, пухчета и пискливи кокошки, а Слотроп кърви от половин дузина места. Тогава чува кучешки лай — време е да се откаже от тази кокошка — излиза навън и на трийсетина метра вижда жена с униформа на спомагателните части на вермахта насочваща ловджийска пушка към него и хукналото озъбено ръмжащо куче вперило очи в гърлото му. Слотроп заобикаля курника тъкмо когато пушката го приветства с изстрел за добро утро. След миг се появява свинята и прогонва кучето. Тръгват, яйцата са настанени в свинската маска, жената крещи, кокошките вдигат врява, свинята галопира край Слотроп. Пушката изтрещява за последен път, но те вече са извън обсега й.

След около два километра спират, за да закуси Слотроп.

— Добре се справи — потупва той нежно свинята, която поляга на земята, за да си поеме дъх и го наблюдава, докато той пие сурови яйца и изпушва половин цигара. После двамата потеглят отново.

Скоро започват да се отклоняват към морето. Свинята изглежда знае къде отива. Над един друг път в далечината се издига огромен прашен облак, може би е руски конен конвой. Наскоро оперени щъркелчета изпробват крилата си в полет над купи сено и поля. Върховете на отделни дървета са замъглени в зелено, като че ли случайно са били забърсани с ръкав. На хоризонта, отвъд много километри поръсен със слама червенозем, се въртят кафяви вятърни мелници.

Прасето е чудесен другар,

Нерез, яловица, шопар или свиня-майка,

Прасето е приятел и повдига ти духа

Планините ще се преобръщат и падат

Когато те отлъчват, мамят и горят,

Когато те нападат, Тори и Виги,

Може да те зареже котка или скитник

Свинята няма да те подведе, тя свинята,

Свинята винаги ще ти е вярна, да!

Към привечер навлизат в рядка дъбрава. Из нейните котловинки се носи мъгла. Някъде в тъмнината недоволно мучи изгубена неиздоена крава. Свинята и Слотроп се настаняват за сън сред боровете, пищно като с облаци обвити с парчета станиол, — остатъци от металните листове-отражатели, хвърлени от самолетите за заблуда на германските радари при някоя отдавнашна въздушна атака, — същинска гора от коледни елхи, накичени с раздвижвана от вятъра сърма, която се полюшва, шумоли и улавя звездната светлина, а над главите им, разпрострян на много километри наоколо, цяла нощ безмълвен леденостуден огън лудее из короните на дърветата. Слотроп се буди често и вижда, че свинята е сгушена върху постеля от опадали борови иглички и го наблюдава. Тя не усеща да е застрашена или неспокойна. Вероятно е решила, че той се нуждае от обгрижване. На станиоловата светлина тя е много загладена и закръглена, четината й изглежда мека като пух. Похотливи намерения се прокрадват в главата на Слотроп, малка странност нали разбираш, хехехе, всичко е под контрол… Те заспиват сред окичените дървета, свинята се превръща в странстващ древен мъдрец, а Слотроп в неговия костюм се явява живописно ярък дар, очакващ утрото и детето, което ще си го поиска.

На другия ден около обед влизат в бавно чезнещ град, сам на Балтийския бряг и умиращ от отсъствието на деца. На табелата над градския портал, сред изгорели крушки и празни фасонки, е изписано ЦВЬОЛФКИНДЕР[1099]. Виенското колело, властващо над хоризонта на много километри наоколо, е леко килнато като непреклонна стара гувернантка, слънцето улавя дълги ивици ръжда, бледо небе прозиращо през чугунената решетка, която свежда дългата си извита сянка отвъд пясъка и в тъмновиолетовото море. Вятърът устройва котешки концерти в зали и къщи без врати.

— Фрида. — Глас призоваващ от синята сянка зад една стена. Свинята грухти усмихната и не бърза да се подчини: виж кого ти доведох. Скоро един слаб луничав мъж, рус, почти оплешивял, пристъпва на слънцето. Хвърля бърз нервен поглед към Слотроп и протяга ръка да почеше Фрида между ушите. — Аз съм Пьоклер. Благодаря, че я върнахте.

— Не, не, тя ме доведе.

— Да.

Пьоклер живее в мазето на общината. Там на печката с дърва се подгрява кафе.

— Играете ли шах?

Фрида наблюдава отстрани. Слотроп, който обикновено в шахмата се води повече от суеверие, отколкото от някаква стратегия, вманиачено иска на всяка цена да запази конете си, Скачач и Скачач — готов е да изгуби всички други фигури, обмисля не повече от един-два хода напред, ако изобщо преценява нещо, редува продължителни летаргични колебания с изблици на видиотизирана суетня, предизвикващи намръщвания на Пьоклер, но все пак не от безпокойство. Примерно до момента, когато Слотроп изгубва царицата си.

— Я-я-я-я, чакайте малко. Пьоклер ли казахте?

Човекът тутакси енергично вади „люгер“ с оръдейни размери — я виж ти, колко е бърз — и го насочва право в главата на Слотроп. Известно време Слотроп в свинския си костюм мисли, че Пьоклер смята, че той, Слотроп, е озлочестил Свинята Фрида и трябва да последва сватба под дулата на ловна двуцевка или, както е в случая, на „люгера“, всъщност тъкмо в главата му е проникнала фразата тебе връчвам аз в залог моята копаня, когато осъзнава, че в действителност Пьоклер изрича:

— По-добре е да се махате оттук. И без това още само два хода и щях да ви матирам.

— Нека да ви разкажа моята история — набързо издърдорва цюрихската информация включваща името на Пьоклер и руско-американско-херероското издирване на Черния Агрегат, като междувременно някак паралелно недоумява дали полковник Енциан не е бил прав относно възприемането на туземни нрави и обичаи в Зоната, човек започва да си внушава разни фиксидеи, а-а-а-а, леко еротични схващания за Съдбата, нали, Слотроп? а? връща се мислено назад по маршрута, по който свинята Фрида го бе довела, опитва да си припомни разклоненията, където можеха да поемат в друга посока…

— Черният Агрегат — поклаща глава Пьоклер. — Нямам представа какво е това. Не съм се интересувал чак дотолкова. Само него ли издирвате?

Слотроп обмисля въпроса. Кафеените им чашки улавят слънцето от прозореца и прехвърлят нагоре към тавана подскачащи елипси от синя светлина.

— Не зная. Известно ми е само, че съществува някаква лична тясна връзка с Имиполекс Г…

— Това е ароматичен полиамид — Пьоклер връща пистолета под ризата.

— Обяснете ми — настоява Слотроп.

Добре, обаче не и преди да разкаже нещо за неговата Илзе и летните й завръщания, достатъчно за Слотроп да се почувства хванат отново за врата и блъснат в мъртвата плът на Бианка… Илзе, създадена под въздействието на сребристо-пасивния образ на Грета Ердман, и Бианка зачената по време на заснемането на същата тази сцена, запечатана в съзнанието на Пьоклер, когато е напомпвал съдбоносния спермен заряд — как е възможно те да не са едно и също дете?

Тя е още с теб, въпреки че напоследък става все по-трудно осезаема, почти невидима е, като чаша със сивкава лимонада в сумрачна стая… там както преди е тя, спокойна и язвителна и мила, очаква да бъде погълната, да стигне до твоите най-дълбоко разположени клетки, да се включи в действие сред най-тъжните ти сънища.

□ □ □ □ □ □ □

Пьоклер успява да разкаже нещо за Ласло Джамф, но непрекъснато се отплесва да говори за филми, немски филми, за които Слотроп изобщо не е чувал, камо ли да е гледал… да, ето един наистина фанатичен кинолюбител…

— В деня на десанта в Нормандия, когато чух генерал Айзенхауер да обявява нахлуването, помислих, че това всъщност е Кларк Гейбъл — признава той. — Забелязвали ли сте някога, че гласовете им са идентични?…

В последната третина от живота си Ласло Джамф бил завладян — или поне тъй изглеждало на онези, които наблюдавали от облицованите с дървена ламперия аудитории, как клепачите му бавно гранулират и се срастват, по лика му се разпълзяват тъмни петна и бръчки и го раздробяват в посока към старостта — от враждебност, от някаква странна лична омраза, към ковалентната химична връзка. Убеждение, че за да има бъдеще синтетиката, тази връзка трябва да бъде усъвършенствана, а някои студенти даже го разбирали в смисъл да бъде „надмината“. Че нещо тъй променливо, толкова деликатно, като споделянето на електрони между въглеродните атоми може да лежи в същината на живота, на неговия живот, за Джамф било равностойно на космическо унижение. Споделяне ли? Колко по-здрава, по-трайна е йонната връзка, при която атомите не биват споделяни, а пленявани. Завладявани! и задържани! Тези атоми са поляризирани плюс и минус, без неопределености… как бе заобичал тази яснота: колко устойчива бе тя, какво минерално упорство!

— Колкото и да славословим Разума и умереността и компромиса, винаги остава лъвът — бе казал Джамф на студентите от Пьоклеровия клас в Политехниката. — Това е лъвът във всеки един от вас. Той може да бъде или дресиран, от прекалено много математика, подробности от проекта, от административни процедури, или остава див, вечен хищник.

— Лъвът не признава изтънчености и половинчати решения. Не приема споделянето като основа за каквото и да е! Той взема и задържа! Той не е болшевик или евреин. От лъва никога няма да чуете нещо относително. Той признава само безусловното. Живот и смърт. Победа и загуба. Никакви примирия или споразумения, а само насладата от скока, рева, кръвта.

Ако го определяме като емоционална връзка и привличане между националсоциалисти, можем да хвърлим вината за това върху витаещия във въздуха дух на времето. Разбира се, че той е виновен. Професор-доктор Джамф не е имал имунитет. Неговият студент Пьоклер също. Но посредством Инфлацията и Депресията представата на Пьоклер за „лъва“ бе придобила човешко лице, филмово лице разбира се, а именно — на актьора Рудолф Клайн-Роге, когото Пьоклер боготвореше и на когото много искаше да прилича.

Клайн-Роге отнасяше красиви зрели актриси на покривите на високи сгради, когато Кинг Конг е бил още сукалче, без никакви заслужаващи споменаване моторни навици. Е, поне една красива актриса, Бригит Хелм в „Метрополис“. Велик филм. Представящ именно такъв свят, за който Пьоклер и още много други са мечтали по онова време, Корпоративен Град държава, където техниката е източник на власт, където инженерът упражнява своята професия в тясно сътрудничество с администратора, трудовите маси работят невидими дълбоко под земята, а крайната власт е съсредоточена в ръцете на един върховен ръководител, грижовен, доброжелателен и справедлив, който носи великолепни костюми и чието име Пьоклер не бе запомнил, защото бе прекалено увлечен по Клайн-Роге в ролята на откачения изобретател, какъвто Пьоклер, заедно с неговите състуденти от класа на Джамф, копнееше да стане — незаменим за управниците на Метрополис, но в крайна сметка, неукротим лъв, който може да запрати всичко по дяволите: жена, Държава, народни маси, самия себе си, отстоявайки своята същност против всички тях в един последен гръмовен скок от покрива на улицата…

Любопитно всемогъщество. Каквото и да са подбирали истинските ясновидци от безмилостната структура на онези дни и градски улици, каквото и да е виждала Кете Колвиц[1100] и предизвиквало спускането на костеливата Смърт, за да оножда заднешком Нейните жени, изглежда то е упражнявало силно въздействие и на Пьоклер при неговите по-дълбоки навлизания в Mare Nocturnum[1101]. Доставяше му удоволствие едва ли не сходно на това при бързо прокарване на бръснач по кожата и нервите, от скалпа до ходилата, в ритуално подчинение на Господаря на това нощно пространство и на самия себе си, мъжкото въплъщение на една технология възползваща се от властта не заради нейните обществени приложения, а само за онези вероятности за лична и тайна капитулация, пред Празнотата, пред възхитителното и смехотворно падение… В действителност нахлуващият от степите хун Атила връхлита Запада, за да разбие скъпоценната конструкция от вълшебство и кръвосмешение, сплотяваща Бургундското кралство. Онази вечер Пьоклер бе уморен, цял ден бе обикалял да събира въглища. Той задрямваше многократно, пробуждаше се от образи, в които в продължение на цяла минута изобщо не можеше да види никакъв смисъл — близък план на лице? гора? люспи по кожата на дракон? батална сцена? Често те се превръщаха в Рудолф Клайн-Роге, древният източен маниакален убиец Атила, окичен с нанизи, обръсната глава с изключение на теменен възел коса, екзалтирана речовитост с помпозна жестикулация и огромни безцветни очи… Пьоклер отново се унасяше в дрямка, където го очакваха експлозии от разрушителна красота, върху които се трудеха неговите сънища, изричаше варварски гърлени звуци, разкрасяваше бургундците до някакво подобие на кротката хрисимост на сивите тълпи в бирариите на Политехниката преди години… отново се пробуждаше, и така с часове наред, за да гледа по-нататъшното развитие на кланета, пожари и опустошение…

На път за къщи, с трамвая и пешком, жена му опяваше на Пьоклер, че е дремал, вземаше на подбив неговата инженерска преданост към причина и следствие. Как да й обясни, че наистина всички драматически връзки са били налице, там, в сънищата му? Как изобщо би могъл да споделя каквото и да е с нея?

Клайн-Роге е запомнен предимно с изпълняваната от него роля на д-р Мабузе. Която навеждаше на мисълта за Хуго Стинес, неуморният задкулисен организатор на видимата Инфлация и видимата история: играч-спекулант, финансов магьосник, върховен гангстер… суетливо-нервна еснафска уста, увиснали бузи, недодялани телодвижения, първото впечатление е за олицетворение на комичната технокрация… обаче, когато го хванат бесовете що пробиват маската на благоразумното лустро и студените му очи се превръщат в прозорци към оголената савана, тогава излиза наяве истинският Мабузе, жизнен и горд въпреки окръжилите го мрачни сили, тласкащи го към гибелта, която сигурно е знаел, че ще бъде неизбежна за него, към безмълвния ад на пушки, оръдия и гранати, улици изпълнени с войска настъпваща против неговия щаб и собствената му лудост в края на тайния тунел… А го сваля и погубва именно кумирът на публиката Бернхард Гьоцке като Главния прокурор фон Венк, същият Гьоцке, който бе играл ролята на нежната и тъжна Смърт в Der Müde Tod[1102], и тук както обикновено, прекалено благовъзпитан и кротък за въжделената от него преситена графиня, обаче своевременно се включва Клайн-Роге с оголени нокти, докарва женствения й съпруг до самоубийство, сграбчва я, хвърли я на леглото си, безчувствената кучка, обладава я! докато благовъзпитаният Гьоцке седи в кабинета, сред бумаги и изнежени люде, Мабузе опитва да го хипнотизира, да го упои, да хвърли бомба в кабинета му, безуспешно както винаги, всеки път Гьоцке бива спасен от великата ваймарска мудност, канцеларщината, служебните йерархии и установеният ред. Мабузе е дивашкият приемник, гениалният блясък, който никаква неделно-следобедна, фотографска плака „Агфа“ не би могла да издържи, отпечатъкът зърнат през леко вълнуващия се разтвор всеки път лумва до същата унищожителна белота (глъбини на зодията Риби, където Пьоклер бе плавал насън и наяве — с редуващи се под него образи от нерадостното ежедневие на Инфлацията, опашки, борсови посредници, чиния с варени картофи, — и само с хриле и смелост, с някакъв нервен порив към мита, в който дори не знаеше дали вярва, бе търсил бялата светлина, развалините на Атлантида, внушения за едно по-истинско царство)…

Космополитният столичен изобретател Ротванг, цар Атила, играчът Мабузе, професор-доктор Ласло Джамф, всички техни копнежи устремени в една посока, към такава форма на смъртта, която би трябвало със сигурност да включва радост и предизвикателство, нищо от буржоазно-Гьоцкевата смърт, от самоизмамата, от зрялото възприятие, роднини в салона, разбиращи лица, които децата, винаги могат да разгадават…

Разполагате с два възможни избора, — викал Джамф на последната лекция за годината: навън цветистите милувки на вятъра, момичета в пастелни рокли, океани от бира, мъжки хорове прочувствено, трогателно приповдигнато пеят Semper sit in flores/ Semper sit in flo-ho-res…[1103] — първият: да изостанете назад с въглерода и водорода, и всяка сутрин заедно с безликите тълпи, които нетърпеливо бързат да се скрият от слънцето вътре в цеховете, да носите безропотно кутията с обяда в цеха, или вторият: да напреднете отвъд пределите. Силиций, бор и фосфор могат да заменят въглерода и да се свързват с азота вместо с въглерода, — тук следват няколко шеги, очаквани от закачливия стар педагог, нека бъде винаги с цветя окичен: всеизвестно е неговото участие в принуждаването на Ваймар да субсидира Stickstoff Syndikat[1104] на СИ Фарбен — и да продължат нататък отвъд живота, към неорганичното. Тук няма безсилие, няма слабост, няма тленност, тука е Силата и Извънвремието. — Следва неговия известен, запазена марка финал, в който той изтрива със замах написаните на черната дъска С и Н и с огромни букви надрасква на тяхно място Si и N[1105].

Вълната на бъдещето. Но колкото и да е странно, самият Джамф не продължил напред. Изобщо не синтезирал тъй драматично пророкуваните от него нови неорганични пръстени или вериги. Дали само е изостанал, застоял се е в копанята, а изпреварилите го академични поколения са увеличавали все повече числеността си, или е знаел нещо, което не е било известно на Пьоклер и останалите? Или увещанията му в лекционната зала са били някаква ексцентрична шега? Той си бил останал с неговите С и Н, и отнесъл своята кутия за обед в Америка. След Техническия университет, Пьоклер бил изгубил връзка с него, както и всичките му бивши ученици. Сега той бил изпаднал под зловещото влияние на Лайл Бланд и ако все още искал и опитвал да избегне тленността на ковалентната връзка, правел го е възможно най-прикрито.

□ □ □ □ □ □ □

Ако онзи Лайл Бланд не бил станал масон, той сигурно е щял да продължава със своите подлярски номера. Точно както има на този свят организации функциониращи като предприятия в полза на несправедливостта, така вероятно и съществуват подходящи механизми спомагащи за уравновесяването на нещата поне от време на време. Не съвсем под формата на предприятие, но поне във въртележката на живота. За Лайл Бланд масоните в тази въртележка се оказали именно един от тези механизми във всеобщия танц.

Представете си неговите терзания: има толкова много пари, че не знае какво да прави с тях. Обаче не викайте „Дай ги на мен!“ Той ви ги е дал, но по заобиколни начини, които можете да разкриете само с добре организирана система за издирване. О, дал ви ги е и още как. Човекът се е настанил и пуснал въдиците си в американското ежедневие още в 1919 г. чрез Института Бланд и Фондацията Бланд. Кой мислите, че е зарегистрирал патента за онзи карбуратор 42 км/л. бензин, а?, няма как да не сте чували историята, — може дори да сте се кискали заедно с платените антрополози, които го кръстили Мита за Автомобилната Епоха или някаква подобна тъпотия — е, оказва се, че патентът е съвсем истински и напълно в ред, и Лайл Бланд е човекът, развързал кесия тогава за онези академични продажници, които се подсмихвали и лъжели с авторитетен тон. Или какво ще кажете за великолепната рекламна кампания от 1930-те години за Тревата Убиец[1106], кой мислите е действал рамо-до-рамо (или, както биха се изразили някои малко по-груби личности, на-кур-в-устата) с ФБР, по тази разработка? А да не забравяме и всички онези вицове за-човек-отива-при-доктора-с-оплакване-че-не-му-става-кура? Пуснати от Бланд, разбира се, — половин дузина основни варианти, след проведените от него обстойни изследвания за Националния Научноизследователски Съвет, които показали, че неприемливите 36% от мъжката работна сила не обръщали достатъчно внимание на хуйовете си — това говорело за наличието на недостатъчна генитална маниакалност и съответно подкопавало ефективността на органите извършващи действителната работа.

Всъщност, психологическите изследвания се превърнали в специалитет на Бланд. Неговото проучване на подсъзнателното в Америка в началото на Депресията е смятано за класическо, и по всеобщо признание е повишило достоверността на „избирането“ на Рузвелт в 1932 година. Въпреки че много колеги на Бланд смятали показната ненавист към ФДР[1107] за полезна, самият Бланд не криел, че е твърде доволен от ФДР и не желаел да позира като негов отрицател. За него ФДР бил правилният човек: Харвард, връзки с притежатели на наследствено благосъстояние и новобогаташи, стоки за широко потребление и продажби на дребно, Хариман и Уайнбърг[1108] — случващ се за първи път американски синтез, отворил пътя за някои огромни възможности, всичките групирани под определението „контрол“, което изглеждало една такава кодова дума, повече в съответствие със стремежите на Бланд и другите. След година Бланд станал член на Консултативния Съвет по Въпросите на Бизнеса основан от Суоп от „Дженерал Илектрик“, чиито идеи по въпросите на „контрола“ били много близки до тези на Валтер Ратенау от германския клон на „Дженерал Илектрик“. Каквото и да е правил Суоп, правил го е потайно. Никой не е виждал досиетата от архива на КСВБ[1109]. А и Бланд не желаел да споделя с никого съдържанието им.

След I Световна война той се сприятелил с хората от кабинета на Попечителя на Чуждестранното Имущество[1110]. Тяхната работа била да се разпореждат с конфискуваните германски капиталовложения в САЩ. Там били намесени много пари от Средния запад на САЩ и именно това въвлякло Бланд в Голямото Флиперно Усложнение и съответно в Масонството. Изглежда посредством нещо наречено Химическата Фондация — имената-паравани по онова време били много стилни — ПЧИ съвместно с американското представителство на берлинската фирма Багрила & Оцветители & Бои „Глитериус“ били продали на Бланд няколко от ранните патенти на Ласло Джамф. След няколко години, в 1925-та, в процеса на своето основаване, СИ „Фарбен“ изкупува обратно 50% от американското поделение на „Глитериус“ от Бланд, който използвал своята част от акциите като фирма притежателка на патенти. Бланд получил пари, ценни книжа, и контролен пакет акции от берлинското поделение на „Глитериус“, управлявано от евреина Пфлаумбаум, да да, същият Пфлаумбаум, за когото Пьоклер работил, докато сградата изгоряла и се озовал на улицата отново. (Разбира се, имало хора, които виждали в тази катастрофа ръката на Бланд, въпреки че евреинът бил обвинен и преебан от съдилищата, бил наложен запор на имуществото му докато фалирал и, когато му дошло времето, бил изпратен на изток заедно с много други от неговата раса. Ще трябва също да покажем някаква зацепка между Бланд и хората от Разпределение на филми Уфа, които онази вечер били изпратили Пьоклер да лепи афиши на Райникендорф за неговата съдбоносна среща с Курт Мондауген и Дружеството за Космически Полети — да не говорим за отделните връзки за Ахтфаден, Нериш и другите хора около Черния Агрегат — преди да получим достойна за името си параноична структура. Уви, към 1945 година състоянието на техниката изобщо не даваше възможност за такова възстановяване на данни. Но дори и да бе позволявало, Бланд и неговите приемници и правоприемници са можели да докарват с камиони програмисти, с чиято помощ изходящата информация да се окаже напълно безвредна. Хората като Слотроп проявяващи голям интерес към разкриване на истината, били захвърлени назад, в сънища, психически проблясъци, предзнаменования, криптография и наркоепистемологии: всички те танцували върху терен от ужаси, противоречия и нелепости.)

След пожара у Плаумбаум, силовите линии между Бланд и неговите германски колеги трябвало да бъдат предоговорени. Това се проточило няколко години. По време на Депресията, Бланд се озовал в Сейнт Луис, на разговор с някой си Алфонсо Трейси, випускник от Принстън 1906 г., член на Сейнт Луис Кънтри Клуб, навлизащ широкомащабно в бизнеса с нефтохимикали. Потръпващата от вълнение г-жа Трейси сновяла из къщата с разноцветни материи и наръчи цветя, в подготовка за ежегодния Бал на Забуления Пророк, г-н Трейси бил обезпокоен от появата на някакви личности от Чикаго, с раирани костюми, двуцветни обувки и филцови шапки, които говорели с отсечен акцент, като автомати.

— О, колко ми трябва човек, дето наистина разбира от електроника — пъшкал Трейси. — Какво да ги правя тия жабари? Цялата партида беше с некачествени стоки и сега те не искат да си я вземат обратно. Само да им се опъна малко и ще ме убият. Ще изнасилят Мейбъл, някоя тъмна вечер ще отидат в Принстън и ще кастрират момчето ми! Знаеш ли какво мисля, Лайл? Това е заговор!

Вендети, бронирани ръкавици обшити със скъпоценни камъни, фини отрови се просмукват в този благоприличен изискан салон с портрета на Хърбърт Хувър на пианото, розовите тонове на купата от „Ниман Маркъс“, мебелировка в стил Баухаус като алабастрови плочки сред градски макет (очакваш изпод бюрцето да изскачат миниатюрни влакчета и безкрайна композиция от цистернички и хладилни вагончета да прекосява низините на пепелносивия килим…). Издълженото лице на Алфонсо Трейси, с дълбоки бразди от двете страни на носа и покрай линията на мустаците, посърнало от грижи, трийсет години без истинска усмивка (Вече даже Лаурел и Харди не ме развеселяват!), сковано от страх в неговото кресло. Как може Лайл Бланд да не се трогва?

— Знам точно човека, който ти трябва — казва той, докосвайки съчувствено ръката на Трейси. Винаги е хубаво да имаш на разположение инженер. Веднъж този бе проектирал за прохождащото ФБР някакви първокласни устройства за електронно проследяване, по договор спечелен от Института Бланд преди няколко години и наел за подизпълнител „Сименс“ от Германия. — Утре ще го докарам тука с експреса „Сребърната Жила“. Няма проблем, Ал.

— Хайде, ела да видиш — въздъхва Трейси. Качват се на „пакарда“ и отиват до зеленото крайречно градче Мауторган, щата Мисури, представляващо жп гара, дъбилна фабрика, няколко паянтови къщи и над всичко в околността се извишава гигантска масонска зала, без нито един прозорец на целия масивен монолит. След продължително бърникане и туткане на вратата, най-после на Бланд е разрешено да влезе, превеждат го през кадифени билярдни зали, претрупани полирани игрални сепарета, хромирани барплотове и меки спални, и стигат до обширен складов сектор в дъното на сградата, претъпкан с пинбол-флипер автомати по десет един върху друг, Бланд никога през живота си не е виждал толкова много флипери струпани на едно място, „Ой момчета“, „Голям шлем“, „Световна серия“, „Късметлии Линди“, докъдето стига погледа.

— И всички до една са преебани — меланхолично отбелязва Трейси. — Виж я тази. — Става дума за „Фоли Бержер“: четирицветни красавици играят канкан по целия корпус на машината, някак случайно нулите съвпадат с очи, зърна на гърди и путки, тази е от по-пикантните игри тук, донякъде враждебна към момичетата, но всичко е на шега! — Имаш ли 5 цента? — Чъннгг, дзънка топчето и пропуска съвсем за малко дупка даваща много точки, хммм изглежда тук има някаква трайна деформация, удря се в една мигалка за 1000 точки, но върху нея се отчитат само 50 — Виждаш ли? — крещи Трейси докато топчето лети като камък надолу към дъното и няма абсолютно никакъв шанс да бъде подхванато от лостчето, дзъннн, то се размахва в обратната шибана посока, и на таблото светва ТИЛТ[1111].

— Тилт ли? — почесва глава Бланд. — Ами че ти дори не…

Всичките са такива — Трейси е готов да заплаче от негодувание. — Опитай сега ти.

Второто топче дори не успява да се изтърколи от улея и Бланд бива удостоен с нов „Тилт“, отново, без да е казана нито дума на английски език. Третото топче съумява някак да заседне до един соленоид и (помощпомощ, врещи то с пронизителен от болка глас, ой, удря ме ток…) дзън дзън дзън, гонгове и цифрите подскачат върху таблото, 400 000, 675 000 дрънн милион! най-високият и най-велик резултат на „Фоли Бержер“ в световната история и продължава още да расте, нещастната сферична душа се блъска в соленоида, предизвикващ ужас със своите изопвания и свивания (да, те са напълно разумни същества от астероида Кацпил[1112] дето обикаля на подчертано елиптична орбита, тоест прелетял е около земята само веднъж много отдавна, почти се е прибрал в неговия неясен зърнесто мъглив Край и никой не знае къде е Кацпил сега или кога ще се върне, ако изобщо се върне. Това е познатият конфликт между завръщане и еднократно появяване. Ако Кацпил е имал достатъчно енергия, за да напусне гравитационното поле на слънцето, значи е обрекъл тези добродушни закръглени същества на вечно изгнание, без никакъв шанс да се съберат отново у дома, предопределено им е да бъдат замаскирани като сачмени лагери, като стоманени кълбенца в хиляди игри на топчета — да им бъдат добре познати великите палци от Киокук и Пуялуп, Ойстър Бей, Ингълуд — Дани Д’Алесандро и Елмър Фъргюсън, Пиуи Бренан и Флаш Уомак… къде са те сега? къде мислиш, че са? Всички са били взети войници, някои са загинали на остров Иво Джима, други са били осакатени от гангрена в заснежените гори на Арден и при първия преглед на оръжието, техните придобили войнишка рутина палци се огъват назад в детството, изпотеното кутре се изплъзва от зареждащото лостче на винтовката „M-1“, палецът натиска подавателя, който все още е дълбоко в задната част на цевта, затворът шшОК! удря палеца, о мамка му, да, боли, и сбогом на още един легендарен и непобедим палец, връща се завинаги в лятната прах, торбите с поскърцващо стъкло, големолапи ловджийски кучета, миризмата на стоманени пързалки нагрети от слънцето на детските площадки), и ето сега идват канкан момичетата, „Фоли-Бержерските“ менади, действат уверено, широките им начервосани усмивки обгръщат припламващите модулатори, от подразбиращите се в конструкцията на тази машина високоговорители връхлита някакъв Офенбахов танц галоп, дълги крака с жартиери се подмятат високо над терзанията на този печален неспирен сферичен беглец, всички негови другари в улея засвидетелстват с вибрации своята загриженост и обич, съпреживяват неговата болка, но са безпомощни, без пружина те са инертни и трудноподвижни, без ръката на блъскащия, без проблемите с мъжествеността на пияния, без вакуумните часове на един сив капак и празна кутия за храна, те са необходими, за да разчертават своите схеми по протежение на виещите се нагоре серпантини, дълбоките дупки с техните обещания за почивка, които само те изритват залитащи навън, винаги на благоволението на гравитацията, и от време на време откриваш миниатюрни плитки каналчета останали от други пробези, велики пробези (дванайсет героични минути във Вирджиния Бийч[1113], на Четвърти Юли 1927, един пиян моряк, чийто кораб бил потънал в залива Лейте[1114]… изхвърлен извън таблото, първото ти триизмерно пътешествие винаги е най-хубавото, а след приземяването обратно долу, положението вече не е същото, и всеки път, когато минаваш сравнително близо край микровдлъбнатинката получена вследствие на твоето падане, ентусиазиран ускоряваш стремително… изтрезнял, донякъде, и отправил поглед към сърцето на соленоида, съзрял магнитния змей и енергията в нейната голота, гледал достатъчно дълго, за да се промени и върне от сгърчените силови линии на тази бездна някаква близост с властта, с вледенените пущинаци на навеки разединилата ги душа — вижте в лондонската галерия „Тейт“ портрета на Майкъл Фарадей, който Галопа Мъкър Мафик веднъж бе съзерцавал, за да запълни един унил следобед без женска компания и бе недоумявал как човешките очи могат да пламтят тъй зловещо, тъй просветено сред залите на страха и незримото…), но ето гласовете на кокетките свидетелки на убийството стават по-резки и по-пронизителни като острие на нож, музиката сменя тоналността, по-висока и по-висока, обгърнатите от волани задници се въртят още по-яростно, полите всеки път се отмятат още по-червени и по-тъмни, покриват все повече полето, завихрят се до кръв, до финала на пещта, а как Момчето Кацпил ще се измъкне от нея?

И, просто невероятно, тъкмо когато положението става възможно най-напечено, Провидението предизвиква късо съединение — статататах! светлините гаснат и оставят само вече притъмняващо червено зарево върху обръснатите лица на двамата играчи, страхливо свити пред опустошителния танец на путките, соленоидът подскача няколко пъти и утихва, освободеното хромирано топче се изтърколва травматизирано обратно към успокоителното присъствие на приятелите си.

— Всичките ли са тъй безконтролни?

— О, как ме прекараха! — стене Алфонсо Трейси.

— На едни дал, на други взел — утешава го Бланд, и в този момент получаваме припев от „Честити дни за черния пазар“ от Герхард фон Гьол, със съответните корекции за време, място и цвят:

Винаги ще има още един долар,

Така или иначе!

Ако те хванат да дремеш,

Събуди се, с росата по тревата

И можеш да им натириш носовете —

Можеш да спечелиш още един долар,

Трето око на онази пирамида,

Заслушай се, момче

То само ти намига и пее: „Хич да не ти пука!“

Има ли желание, работата става,

Е, не всеки ден,

Но ако имаш пипе в главата

Тези среднощни влакове,

Няма да отнесат мечтите ти с вятъра, хей —

Само подхвърли още един долар,

Ези или тура е все едно

Можеш да изгубиш битката, но

Тази любима Война продължава все така, нали,

Просто следвай онзи долар и оху-боху (тра-та-та-а)!

Сега всичките торбесто панталонести аутфилдери[1115], пехотинци в какѝ униформи, вече поуспокоените канканкьорки и дори още по-умиротворените къпещи се гиздавелки, каубои и индианци от лавките за цигари, дрипльовци от сергиите с ябълки, професионални танцови партньори и кинозвезди, картоиграчи-мошеници, облещени негри, клоуни, дебелаци, кривогледи пияници под стълбовете на уличните лампи, въздушни асове, капитани на яхти, белокожи ловци на сафари и негроидни маймуни, главни готвачи с високи готварски шапки, евреи-сарафи, селяндури стискащи здраво стомнички домашна ракия, котки кучета и мишки от комиксите, професионални боксьори и алпинисти, прочути радиоговорители, джуджета, уроди от циркови представления десет-номера-за-вечер, влакови скитници, танцьори-маратонци, суинг-оркестри, светски лъвове и лъвици, състезателни коне и жокеи, платени танцови партньори, състезателни пилоти от Индианаполис, моряци-отпускари и полинезийки с поли от трева, жилести олимпийски бегачи, финансови магнати носещи чували изрисувани с доларови знаци, всички се присъединяват към грандиозен втори хоров припев, всички табла на флиперите примигват, синьо, жълто и червено с леко киселинен оттенък, лостчетата се размахват и преобръщат, дрънчат звънци, от флиперните касички се изсипват монети за по-ентусиазираните играчи, всеки звук и всяко движение точно на своето място в сложния ансамбъл.

Извън храма, представители на организацията от Чикаго дебнат, играят мора[1116], пият канадски уискита от сребърни манерчици, смазват и почистват пистолети калибър 9,65 мм и поведението им в общо черти отговаря на техния отвратителен професионален манталитет, папска неразгадаемост във всяка мрачна челюст и всеки идеално изгладен ръб на панталоните. Не е ясно дали някъде в дървените кантонерки не съществува папка с комплект истински хелиографски копия на чертежите, показващи как точно са били пренаредени електрическите схеми на всички тези флипери — предумишлено имитирана произволност — или е възникнало наистина случайно, запазвайки поне вярата ни в неподвластната Им засега Неизправност… вярата, че всяка машина, поотделно, се е повредила просто неволно, след хилядите нощи в крайпътни ресторантчета, апокалиптични гръмотевични бури в Уайоминг връхлитащи непокритите глави, амфетамини на бензиностанциите, смъдящият под клепачите тютюнев дим, самоубийствени опити за налучкване на някакъв изход от лайната, които те заливат непрестанно цяла година… нима играчите, навеки чужди един на друг, индивидуално и поотделно са разбалансирали всяка от тези долнокачествени машини? повярвайте: те са ругали облети в пот, ритали, блъскали, крещели, удряли, губели завинаги душевното равновесие — нечуто от вас еднократно Непостоянство, неосъзнаваща себе си хармония, мълчание угоднически запълнено в енциклопедичните статии с названия на учреждения, инициали, ораторстващи делегати и дефицити, така че да ни попречи да ги намерим отново… но за момента, благодарение на организираната от Мафията и Масонството сложна театрална суетня, действието е съсредоточено тук, в дъното на Мауторганския храм, с цел предизвикване на елегантен хаос и съответно неутрализиране изобретателността на ангажирания от Бланд сребърнолетящ експерт Берт Фибел.

Когато за последен път видяхме Фибел, той закачваше, опъваше и направляваше осигурителните въжета за Хорст Ахтфаден още по времето на планеризма. Фибел остана на земята и изпрати приятеля си за Пенемюнде — изпратил го? проява на излишна и не напълно оправдана параноя — при добро желание можете да кажете, че го е насочил към Казуса със забъркването на Бланд и с Ахтфаден също. Фибел е работил в „Сименс“ още когато фирмата е била поделение на тръста „Стинес“. Покрай конструкторската работа той действал като разузнавач за „Стинес“. Освен това фактически все още е верен на „Обединени стоманодобивни заводи“, въпреки че сега работи в завода на „Дженерал Илектрик“ в Питсвил, щата Масачузетс. За Бланд е изгодно да има агент в Бъркшър, познайте защо? Да, точно така! За да държи под око юношата Слотроп, ето затова. Почти десет години след приключването на първоначалното споразумение, за СИ „Фарбен“ все още е по-лесно да ангажира както преди Лайл Бланд като подизпълнител за наблюдението на младия Слотроп.

Фибел, този немчуга с непроницаема физиономия, е гений на соленоидите и превключвателите. Дори само размишленията за това по какъв начин всички тези машини са се „разлепили“, както казват тук, биват възприемани като престъпно разхищение на време: той е вглъбен в разните му цветови кодове и редове на свързване, миризмата на колофон се просмуква полека-лека в билярдните зали и кръчмите, той промърморва от време на време also[1117], и докато разбереш какво става, вече е поправил и пуснал в действие повечето от тях. И бъди сигурен, че в Мауторган, щата Мисури, има множество доволни Масони.

В отплата за извършеното от него добро дело, Лайл Бланд, за когото това няма абсолютно никакво значение, е приет за Масон. В братството на свободните зидари той намира добро отношение и разбирателство, всевъзможни разтухи предназначени да му напомнят за неговата мъжественост, и дори много полезни бизнес контакти. Що се отнася до останалото, всичко е тъй потайно, както в Консултативния Съвет по Въпросите на Бизнеса. Не-Масоните общо взето са в неведение Какво Става, макар че от време на време по нещо изскача, разкрива се, отново скача обратно с кикот, и те оставя само с незначителни подробности и множество Ужасни Подозрения. Например, някои от американските Праотци-Основатели са били Масони. Според една доста разпространена теория, САЩ са били и продължават да бъдат гигантски масонски заговор под върховния контрол на групата известна като „Илюминати“[1118]. Трудно е да гледаш дълго в странното самотно око увенчаващо пирамидата на всяка доларова банкнота и да не повярваш поне малко в тези приказки. Прекалено много на брой европейски анархисти през ХІХ век — Бакунин, Прудон, Саверио Фриша[1119] — са били Масони, за да бъде това чисто съвпадение. Когато нищо друго не успее да заинтригува любителите на световните конспирации, — не твърдим, че до един са католици, — те винаги могат да разчитат на Масоните за няколко приятни гъделичкащи тръпки и малко празни приказки. В една от най-добрите класически Необикновени Масонски Истории доктор Ливингстън (жив камък? о да)[1120] попада в туземно селце, дори не и в сърцето, а в подсъзнанието на Най-Черната Африка, никога не е виждал това място и племе: огньове в тишината, неразгадаеми погледи, Ливингстън приближава в лек тръс селския вожд и му показва тайния масонския знак, вождът го разпознава, широко усмихнат отвръща със същия знак и разпорежда да бъдат оказани всички възможни братски почести и гостоприемство на белия пришълец. Добре ще е да си припомним, че д-р Ливингстън, също като Вернер фон Браун, е бил роден около Есенното Равноденствие, тъй че му се е налагало да противостои срещу целия свят от тази възможно най-необикновена от всички странни зодиакални точки… Желателно е да вземем предвид откъде произхождат тези Масонски Тайнства първоначално. (Направете справка с Ишмаел Рийд[1121], който знае за това много повече, отколкото ще откриете тук.)

А също, никога не трябва да забравяме и прославения мизурийски масон Хари Труман, заел своя пост благодарение на нечия смърт: в същия този август 1945 г. той слага контролен пръст точно върху атомния клитор на госпожица Инола Гей и се готви да погъделичка 100 000 жълтурчета и да ги превърне в нещо, което ще се отложи като фина парна утайка от сбръчкани пръжки върху разтопените камънаци на техния град на брега на Вътрешно Японско Море *…

Когато Бланд се присъединява към тях, Масоните вече отдавна са дегенерирали в най-обикновен бизнесменски клуб. Жалка картинка. С течение на вековете всевъзможните делови начинания са атрофирали определени нервни окончания, сетивни рецептори и области от човешкия мозък, така че за повечето участници, тогавашните ритуали са били не повече, а може би дори по-малко, от кух маскарад. Впрочем не за всички. От време на време изниквал по някой, желаещ завръщането към тези отживелици. Лайл Бланд се оказал такъв човек.

Магията на тези масонски ритуали е древна. И в онези години е била действена. С течение на времето преминали към използването й като представление и средство за обединяване само на светските аспекти на властта, и тя започнала да губи от своето съдържание и жизненост. Но думите, телодвиженията и всичките ритуални действия са били предавани повече или по-малко точно през хилядолетията посредством мрачните опити за обяснение и оправдание на Словото, тъй че магията все още е налице, макар и в латентно състояние, дремеща, и за нейното препотвърждаване и укрепване е необходимо само да бъде заинтригувана подходящата чувствителна глава.

След такива сбирки Бланд се връщал у дома в Бикън Хил[1122] късно вечер и не можел да заспи. Лягал на дивана в кабинета, без да мисли за нещо определено, и идвал на себе си изненадан и разтърсен, с тежко блъскащо сърце, уверен, че току-що е бил някъде, обаче не помнел как е минало времето. В ехтящия коридор отеквали ударите на стария часовник в стил американски ампир. Кръглото огледало-медалион, предавано от поколения Бландовци, събирало в живачното си езерце образи, срещу които Лайл не можел да се реши да застане лице в лице. В друга стая жена му, религиозна и страдаща от разширени вени, пъшкала насън. Какво ставало с него?

Вечерта след следващата сбирка, у дома, легнал по гръб на привичния диван, с „Уолстрийт Джърнал“, където нямало нищо ново за него, Лайл Бланд се издигнал вън от собственото си тяло, на около 30 сантиметра, с лицето нагоре, осъзнал къде е и гааах! буфф обратно долу. Останал да лежи така, обхванат от по-силен ужас от когато и да е било, дори по-силен от тогава в Белоската гора[1123] — не толкова защото бил излязъл от тялото си, а понеже знаел, че това е само първата крачка. Следващата щяла да бъде да се претърколи във въздуха и да погледне надолу. Старата магия го била открила. Той се отправял на път и знаел, че нищо не може да го спре.

За да извърши претърколването му били необходими месец-два. Когато се случило, той го усетил не толкова в пространството, колкото в своята лична история. Необратимо. Онзи Бланд, който се бил върнал, за да извърши своето повторно обединение с неподвижния бял съд, видян от него докато отдавна-отдавна преди много хиляди години лежал с корема нагоре на дивана, вече бил променен завинаги.

Скоро той прекарвал повечето време на дивана, а на „Стейт Стрийт“[1124] почти не се мяркал. Жена му, която изобщо не оспорвала нищо, сновяла неуверено из стаите, обсъждала само домакински въпроси, понякога, ако Бланд се намирал в своето тяло, получавала отговор, но в повечето случаи не. Пред вратата, без предварително предупреждение по телефона, започнали да се появяват чудновати на вид хора. Жалки отрепки, гушави, сакати, хъхрещи чужденци с тъмна и мазна кожа, ечемици по клепачите, гнили зъби, кисти, гледащи втренчено или, още по-лошо, със Странни Разсеяни Усмивки. Жена му ги пускала в къщата, всички, и вратата на кабинета се затваряла тихо пред лицето й. Тя чувала само шепот, според нея на някакъв чужд език. Тези хора обучавали мъжа й на методите за плаване по море.

Случвали се, макар и рядко, в географското пространство, пътешествия на север към последните ледени стени по много сини, студени огнено сини морета, изпълнени с плаващи ледове. Нашата преценка била фатално грешна, обръщали сме повече внимание на Пири, Нансен[1125] и подобните им, които се завръщали, и нещо по-лошо, въпреки че експедициите им били несполучливи, сме определяли постигнатото от тях като „успех“. Те се проваляли, защото се завръщали при славата и хвалебствията. Скърбели сме само за сър Джон Франклин и Саломон Андре[1126]: оплаквали сме оставените от тях каменни пирамиди и костите им и сред жалката замръзнала смет сме пропускали известията за техните победи. А когато сме разполагали с техника, позволяваща ни да извършваме лесно такива пътешествия, нашето празнословие вече отдавна ни е било лишило от способността да различаваме победата от поражението.

Какво е открил Андре сред полярното безмълвие: какво би трябвало да сме чули?

Бланд, засега чирак в масонството, все още не се е отърсил от предразположението към халюциниране. Той знае къде се намира в момента, но след своето завръщане си въобразява, че е пътешествал под историята: че историята е разумът на Земята и съдържа много дълбоко залегнали исторически пластове, подобни на въглищните и нефтени слоеве в Земното тяло. Чужденците седят в неговата гостна, съскат недоволни от него, оставят противни следи от мастен секрет върху всичко докоснато от тях, опитват да преведат Бланд през тази фаза и явно са отвратени от това, което според тях са вкусовете и склонностите на един безделничещ простак. След завръщането си той дърдори несвързано за откритите от него там присъствия, на членове на някакво астрално „Сдружение на Интереси“, чиито цели — както всъщност намеква Ратенау чрез медиума Петер Закса — се простират отвъд представите за мирското добро и зло: подобни различия са безсмислени там…

— Даа, даа — гледат го втренчено всички — но тогава защо непрекъснато повтаряте „дух и тяло“? Защо правите такова разграничение?

Защото след всички тези години, когато е възприемал Земята като голяма тъпа скала, му е трудно да превъзмогне чудото на откритието, че тя е живо същество, а сега установява, че тя има тяло и душа, и Бланд отново се чувства като дете, знае, теоретично не би трябвало да се привързва, но все пак силно милее за своето усещане за чудо и преоткриването му, дори с такова голямо закъснение, макар и да е наясно, че скоро ще трябва да се отрече от него… Да открие, че Гравитацията, приемана за абсолютна даденост, всъщност е нещо свръхестествено, месианско, екстрасензорно в духа-тяло на Земята… приютила в своя свят център отпадъците от човешкия род, събраните, опаковани, видоизменени, пренаредени и наново сплетени молекули, за да бъдат поети отново от често забелязваните от Бланд в неговите странствания катранени Кабалисти от другата страна, които да ги вземат изварени, кондензирани, разнищени, разяснени до последната промяна на полезната магия, и столетия по-късно след изсмукването им, все още да откриват нови молекулярни фрагменти, да ги съединяват и отново съединяват в нова синтетика…

— Хич да не ви интересуват, те не са по-добри от Клипот[1127], черупките на мъртвите, и няма защо да си губите времето с тях…

Другите от нас, неподбрани за просвещение, оставени вън от Земята на милостта на една Гравитация, която едва наскоро се бяхме научили да установяваме и измерваме, трябва да продължим да се блъскаме слепешком вътре в челнолобната ни вяра в Симпатичните Съответствия, с надеждата, че на всяка извлечена от Земната душа пси-синтетика, тук ще отговаря една общо взето елементарна и материална озаглавена молекула — която се върти и мята безкрайно сред пластмасовите дреболии, открива във всяка от тях По-Дълбок Смисъл и опитва да ги наниже вкупом заедно като членове на степенен ред с очакването да се съсредоточат в страховитата и потайна Функция[1128], чието име, подобно на разместените имена на Бога, не трябва да бъде изричано… пластмасови саксофонни платици звуци с неестествен тембър, тубичка шампоан образ на самоличността, награда от десертно блокче „Кракър Джак“ еднократно развлечение, домакински електроуреди аеродинамично оформление за ветровете на познанието, детски шишенца успокоение, месни полуфабрикати замаскирано клане, найлонови калъфи от химическо чистене задушени деца, градински маркучи безкрайно поливане на пустинята… но може да ги сближи, в тяхното гладко постоянство и натрапеното ни пренебрежение… да ги проумее, да открие най-нищожната частица истина сред толкова много имитации, сред толкова много боклуци…

Бланд имал късмета да остане незасегнат от това. Една вечер той събрал цялото си семейство около дивана в кабинета. Лайл Младши дошъл от Хюстън разтърсван от началния стадий на грип, прихванат от контакта с един свят, където климатизирането на въздуха не е толкова крайно необходимо за живота. Клара дошла с кола от Бенингтън, а Бъди с местния влак от Кеймбридж.

— Както знаете — обявил Бланд — в последно време предприемах някои малки пътешествия. — Той бил със семпла бяла блуза и държал червена роза[1129]. Изглеждал, както всички се съгласили впоследствие, призрачен: кожата и очите му излъчвали рядко срещана яснота, освен в някой пролетни дни, на определени географски ширини, малко преди залез-слънце. — Установих, — продължил той, — че при всяко мое отсъствие съм стигал по-далеч и по-далеч. Тази вечер отпътувам завинаги. Тоест, няма да се връщам. Ето защо исках да се сбогувам и да ви уверя, че ще бъдете обезпечени. — Той бил посетил своя приятел Кулидж („Лютия“) Шорт от юридическата фирма „Салитиери, Пуър, Наш, Де Брутъс и Шорт“ на „Стейт Стрийт“ и се уверил, че семейните финанси са в идеален ред. — Искам да знаете, че обичам всички вас. Ако можех щях да остана тук, но се налага да поема на път. Надявам се, че ще ме разберете.

Един след друг всички от семейството приближавали да се сбогуват. Когато приключили с обятията, целувките и ръкостисканията, Бланд се отпуснал в последната прегръдка на дивана и затворил очи с почти незабележима усмивка… След малко усетил, че започва да се издига. Наблюдаващите го не били на едно мнение кога точно станало това. Около 9:30 Бъди си тръгнал, за да гледа Невестата на Франкенщайн, а госпожа Бланд покрила безметежния лик с прашна басмена завеса, подарък от една братовчедка, която изобщо не разбирала нейния вкус.

□ □ □ □ □ □ □

Ветровита вечер. Капаците на войнишките боклукчийски варели се търкалят и дрънчат по целия параден плац. Часовоите от безделие репетират отдаване на чест с отсечени движения. От време на време пориви на вятъра разтърсват джиповете на ресорите им, даже празните камиони и гражданските пикапи — обезпокоените амортисьори стенат басово… а когато напорът на вятъра се усили докрай, живите борове, наредени над последния пясъчен склон към Северно море, се размърдват…

Д-р Мъфидж и д-р Спонтун с определено незаговорнически вид прекосяват с бодра стъпка, ала не в крак, изподрасканите от гумите на камиони площи на стария завод на „Круп“. Приемаш ги веднага за такива каквито изглеждат: малоброен набег на лондонската порядъчност тук в нощния Куксхафен — туристи в тази полуцивилизована колония на сулфамиди изсипани в кладенците от кръв, спринцовки и турникети, наркотизирани лекари и садистични санитари, колония, от която През Войната те, слава Богу, бяха пощадени, тъй като братът на Мъфидж е високопоставен служител в някакво министерство, а Спонтун формално бе признат за негоден за военна служба поради странно истерично петно, оформено като асо пика и с почти същия цвят, което се появяваше на лявата му буза в моменти на силно напрежение, придружено от жесток главобол. Едва преди няколко месеца те се бяха почувствали напълно мобилизирани като всички британски гражданин, и съответно подчинени на повечето Правителствени заповеди. Що се отнася до настоящото им задание и двамата изпитват дълбоки мирновременни съмнения. Колко бързо преминава историята напоследък.

— Нямам представа защо повика точно нас — Мъфидж поглажда козята си брадичка (жест, който успява да изглежда само натрапчив и нищо повече) и гласът му звучи може би прекалено мелодично за човек с неговото телосложение. — Сигурно му е известно, че от ’27-ма не съм се занимавал с това.

— Докато бях стажант, асистирах при няколко случая — припомня си Спонтун. — Тогава в психиатричните клиники това беше много модно, нали знаеш.

— Мога да изброя няколко държавни заведения, където все още е много модерно. — Докторите пускат злоради усмивки изпълнени с типично британската мирова скръб, която изглежда тъй неловко на лицата на страдащите от нея — Значи, Спонтун, ти би предпочел да ми асистираш, така ли?

— Общо взето все ми е едно. Искам да кажа, че никой няма да стои там с бележник и да записва всичко.

— Не бих се зарекъл. Ти не слушаше ли? Нищо ли не забеляза?…

— Ентусиазъм.

— Маниакалност. Чудя се дали Пойнтсман не губи контрол върху положението — интонацията удивително наподобява тази на Джеймс Мейсън[1130]: Гххуууби (?) гхонтрол.

Сега двамата се споглеждат, и зад всяко лице тъмно пробягват отделни нощни пейзажи с дълги полуцилиндрични складове, паркирани автомобили и камиони. Вятърът носи миризма на море, на крайбрежие, на бензин. Далечно радио настроено на програмата за военнослужещи излъчва „Санди Макферсън[1131] на органа“.

— О, всички ние го… — започва Спонтун, но не довършва.

— Стигнахме.

Стените на ярко осветената канцелария са закичени с двойни средни страници от списания с илюстрации от Джордж Пети, изобразяващи красавици с яркочервени устни и пищни крайници. В ъгъла съска кафеварка. Усеща се и миризма на гранясала смазка за обувки. Изпружил крака върху бюрото, един ефрейтор е погълнат от американски комикс за Щуравото Зайче.

— Слотроп ли? — в отговор на въпроса на Мъфидж — да, да, онзи янки с костюма на прасе. Ами че той непрекъснато снове насам-натам. Шантав донемайкъде. А вие какви сте, от МИ 6[1132] или от друго ведомство?

— Не подлежи на обсъждане — отсича Спонтун, който изглежда наистина си въобразява, че донякъде прилича на Нейланд Смит[1133]. — Знаете ли къде можем да намерим генерал Уайвърн?

— Сега посред нощ ли? Най-вероятно в спиртния склад. Следвайте релсите в посока на врявата. Ако не бях дежурен и аз щях да съм там.

— Костюм на прасе ли? — намръщва се Мъфидж.

— Истински голяяям прасешки костюм, в жълто, розово и синьо, кълна се — отвръща ефрейторът. — Щом го видите веднага ще го разпознаете. Джентълмени, да ви се намира случайно по някоя цигарка, а?

Шумът от пиршество ги връхлита отдалеч, докато крачат тежко встрани от релсите, покрай празни вагони-платформи и цистерни.

Склад за спирт.

Казват, че това е гориво за техните нацистки ракети. Ако изобщо успеят да докарат поне една в изправно състояние.

Под студен чадър от голи електрически крушки се е събрала тълпа от военнослужещи, американски моряци, момичета от интендантството и немски фройлайни. Общуват, сближават се всички без изключение, възмутително, безсрамно, сред шумотевицата, която, докато Мъфидж и Спонтун стигат до края на сборището, преминава в песен, в чийто център, здравата натаралянкан, прегърнал с всяка ръка по една усмихната и разчорлена млада проститутка, с червендалесто лице придобило на това осветление апоплектично бледолилава окраска, ръководи веселбата и многогласната песен същият генерал Уайвърн, когото за последно видяхме в канцеларията на Пойнтсман още в Дванайсетия Дом на „Галахо Мюз“. От цистерна, чието съдържание, етилов алкохол 75% разтвор, е обявено с енергичен бял надпис на шаблон отстрани, тук-там стърчат кранчета, под които биват пъхани и издърпвани невероятен брой войнишки канчета, порцеланови халби, кафеници, кошчета за отпадъци и други съдове. Хавайски китари, казута, хармоники и всевъзможни импровизирани метални дрънкалки акомпанират песента, която представлява невинен поздрав към Следвоенната Обстановка, надежда, че наближава краят на дефицитите и краят на Ограничителния Режим:

Настана —

Време е за плюскане!

Време е за плюскане!

Настана време да отвориш

Вратата на хладилника —

О, о, да, настана

Време е за плюскане,

Време е за плюскане,

А хапнеш ли малко,

Ще се върнеш за още!

Ах, време е за плюскане,

Време е за плюскане!

Хем познато, хем непознато-о-о

Животът е толкоз блажен,

Когато е време за плюскане —

Надяваме се, че всички вие

Плюскате също-о-о-о!

Идва ред на припева, изпълняван от войниците и моряците заедно за първите осем такта, момичетата за вторите 8, генерал Уайвърн пее следващите осем такта соло, и всички заедно накрая. След това идва ред на припева за хавайски китари и казута и тъй нататък, а множеството танцува и черни шалчета се развяват като мустаци на епилептични злодеи, разхлабени изящни кордели дават възможност на случайни кичури да се измъкват от стегнатите рула, поли се надигат и показват проблясващи колена и комбинезони поръбени с предвоенна дантела „клюни“, деликатен летеж на тъмносиви прилепови крила под тукашната бяла електрическа светлина… за финалния припев момчетата се въртят по часовниковата стрелка, момичетата обратно на нея и ансамбълът се разгръща като изображение на роза, от чийто център безсрамно ухиления натаралянкан генерал Уайвърн, с халба в изпънатата нагоре ръка, бива издигнат за кратко като изправена тичинка. С изключение на двамата наблюдаващи хирурзи, едва ли не единственият, който не участва във веселбата е морякът Бодайн, когото, нали помните, бяхме оставили да мърсува във ваната в берлинската квартира на „Киселината“ Бумер. Безукорен тази вечер в бяла парадна униформа, невъзмутима физиономия и трезвен, той крачи бавно сред гуляещите, гъсти космалаци стърчат от ръкавите на рубашката и V-образния отвор на шията, толкова рунтави, че миналата седмица той бе наплашил и прогонил един куриер-свръзка току-що пристигнал от ТВД-КБИ[1134] с близо тон индийски коноп, който го бе помислил за морска разновидност на легендарния йети или противен снежен човек. За да компенсира поне отчасти профуканото, тази вечер Бодайн организира Първи Междуконтинентален Двубой с Вилъжици[1135], между неговия колега Ейвъри Пърфъл и английския командос Сейнт Джон Бладъри.

— Залагайте, господа, да, точно така, шансовете са равни, 50 на 50 — обявява приветливият крупие Бодайн, пробивайки си път през сбирщината струпани тела, много от тях далеч от вертикални, а единия му космат юмрук стиска пачка окупационни бонове. С другата ръка от време на време издърпва широката отметната яка на рубашката и се секне в нея, металните пръстенчета на илиците на моряшката му фланелка премигват, електрическите крушки подскачат от създадения от движенията му ветрец, а няколко негови сенки танцуват във всички посоки и се сливат с тези на околните.

— Поздрав, събрат, искаш ли опиат? — Червени очички на широко пихтиесто розово лице и скъперническа усмивка. Това е Албърт Криптон, помощник корабен санитар на американския есминец „Гаднярът Джон“, който в момента изважда от тайния джоб на рубашката стъклено шишенце, пълно с бели таблетки. — Кодеин, мой човек, направо красота, ето.

Бодайн киха гръмко и трие сополите с ръкава си.

— Това изобщо не помага за никоя шибана хрема, Криптон. Благодаря. Виждал ли си Ейвъри?

— В отлична форма е. Когато тръгвах, той правеше последна тренировка край трюмните помпи.

— Слушай, приятел — започва предприемчивият матрос. Дешифрирано това означава 3 унции или 85 грама кокаин. Бодайн вади няколко смачкани банкноти. — В полунощ, ако можеш. Обещах му да се видим в „При Пуци“ след двубоя.

— Имаш ги. Хей, да си проверявал напоследък под казармата? — Изглежда завърналите се от ТБД-КБИ се събирали там да играят на топчета с бучки опиум. Ако си добър, можеш да събереш няколкостотин. Помощник корабния санитар Криптон напъхва парите в джоба си, оставя Бодайн, който сгъва палец и размишлява върху току-що чутото, и продължава, опипвайки тук-там пътьом момичетата, спира да отпие от снарядна гилза етилов спирт със сок от грейпфрут, като междувременно продава по някоя друга таблетка кодеин. Връхлита го краткотраен параноичен епизод, когато сред навалицата се появяват двама военни полицаи с червени фуражки и, поглаждайки дългите си палки, го гледат, според него, многозначително. Той се изнизва, изплъзва се в нощта, прави виражи в тъмното небе. Започва да превключва на лично негова смес известна като „Криптонова Синева“ и в резултат се придвижва към диспансера силно замаян и в отделни моменти крайно невнимателно.

Вътре, неговата свръзка, аптекарят Бърдбъри, дирижира последното действие на „Силата на съдбата“ предавано с чести пукания от Радио Люксембург, и припява. Устата му се затваря рязко при вихрената поява на Криптон. Заедно с него влиза гигантска разноцветна свиня, плюшеният мъх на кожата й обърнат наопаки тук-там, което разширява спектъра на възможните оттенъци.

— … точно така, микрограми, а не милиграми. Дай ми нещо, Бърдбъри, защото взех свръхдоза.

— Шшшт. — Високото чело на фармацевта се нагъва в кръстосани дълбоки оперни бръчки, изглажда се.

Криптон отива между стелажите и до финала на операта съзерцава осветената стая през бутилка с камфоров опиат. Връща се точно навреме, за да чуе как свинята пита:

— Ами накъде другаде може да е тръгнал той?

— Тая информация я получих от трета ръка — Бърдбъри оставя спринцовката, която бе използвал като диригентска палка. — Ей го Криптон, питай го него, той повече се вре насам-натам.

— Привет фармация, — казва Албърт — ще има ли ваксинация?

— Както разбрах Скачачът трябва да дойде тази вечер.

— За първи път чувам това. Но защо не се отбиеш в „При Пуци“. Там е мястото, където можеш да научиш нещо повече.

Свинята поглежда към стенния часовник.

Само дето тази вечер графикът ми е доста странен.

Слушай, Криптон, всеки момент тука ще пристигне някаква важна клечка от ГИОП[1136], тъй че каквото и да е имало, нали знаеш…

Известно време се пазарят за трите унции кокаин, а свинята се оттегля тактично и прелиства стар брой на „Световни вести“. Подир няколко минути, след като е прикрепил с лепенка за голия си крак и последното пълно с кристали шишенце, Криптон кани всички на двубоя с вилъжици.

Бодайн е получил залози за много пари, дошли са хора от цялата Зона…

Матрос Бодайн? — пита удивеното голямо плюшено прасе.

Кралят на Куксхафен, прасчо.

Ами че по едно време аз изпълних негова поръчка в Берлин. Предай му поздрав от Ракетчика.

За онзи хашиш ли става дума? — Криптон е запретнал клоширан крачол и отворил едно шишенце, за да се увери с какво разполага, но млъква опулен.

Да.

Криптон пъха дълъг нокът запълнен с бели люспици в ноздрите, лява и дясна, и смръква дълбоко. Светът се прояснява. В дъното на гърлото му започва да се оформя упорит юмрук от горчив сопол. Потсдамският Удар е част от Зоналния фолклор. Нима това прасе ще опита да се възползва от славата на Ракетчика (в чието съществуване Криптон никога не е вярвал кой знае колко)? Кокаинови подозрения, пълзящи и вероломни като плъхове… блестящи шишенца в хиляди разцветки, гласове от радиото, гънките и текстурата на мъхнатия свински костюм, когато Криптон протяга ръка да го поглади… не, ясно е, че прасето не търси нещо специално, не е полицай, не е дилър, нито се кани да прекара някого…

— Само исках да видя как е на опип, нали — изрича Криптон.

— Да, разбирам.

В този момент вратата внезапно се изпълва с червени фуражки, кожа и месинг. Криптон остава напълно неподвижен и държи в едната ръка капачката на шишенцето с кокаин.

— Слотроп — в стаята се провира командващият сержант с ръка на кобура. Голямото прасе поглежда към Бърдбъри, който поклаща глава, не, не съм аз, сякаш наистина не лъже.

— И аз не съм — смята за нужно отбележи Криптон.

— Но все някой ме е издал — мърмори прасето с много обиден вид.

— Бъди готов, — прошепва Албърт, после се обръща към военния полицай: — Извинете ме. — Втурва се право към стенния шалтер и изключва осветлението, а Слотроп моментално хуква през виковете и крясъците покрай бюрото на Бърдбъри, бам във високата стойка с медикаменти, от която неговия сламен корем го отхвърля, но стойката рухва върху някого с оглушителен трясък на стъкло и вопъл, и продължава напред по непрогледно тъмен проход, протегнал напред ръце да го водят към задния изход, където среща Криптон.

— Благодаря.

— Побързай.

Навън побягват на изток, към Елба и доковете, тичат, плъзгат се в кални локви, спъват се в коловози от камиони, вятър свисти между полукръглите складове от вълниста ламарина и ги блъска в лицата, бели пръсчици кокаин се сипят изпод левия крачол на Криптон. Преследвачите зад тях крещят и светят с фенерчета, но изглежда не знаят накъде са тръгнали бегълците. Добре.

— Следвай пътя с жълти павета — тананика Албърт Криптон тонално съвсем вярно — следвай пътя с жълтите павета — какво е това, той наистина ли, да, той подскача… Скоро пристигат задъхани на пристана, където са швартовани „Гаднярът“ и неговата дивизия, четири мъглявосиви прасенца и заварват двубоя с вилъжици в разгара си в самия център на полюшващата се и аплодираща тълпа от пияни цивилни и военни. Жилестият Ейвъри Пърфъл, дълги гладки бакенбарди лъщят мазно като тюленова кожа на бледата светлина, адамова ябълка подскача напред-назад с честота четири-пет такта в минута, леко тътрейки крака се върти около своя опонент, спокойният и тромав Сейнт Джон Бладъри, и двамата с вилъжици в позиция „готов за бой“ и наточени лъскави ръбове.

Криптон напъхва Слотроп в един голям контейнер за боклук и тръгва да търси матрос Бодайн. След няколко блестящи леки финта, Пърфъл се мушва напред, бърз като боен петел. С удар отвисоко, който Бладъри опитва да парира в трета позиция, Пърфъл разкъсва блузата на командоса и го разкървавява. Но когато понечва да отскочи назад, се оказва, че проницателният Бладъри е стоварил тежкия си боен полуботуш върху официалната вечерна обувка на американеца, и го приковава на място.

Организаторът на двубоя Бодайн и двамата му бойци са пламтящи кристали на проникновението в това отровено сиво сборище: половината от тълпата се намира в предбезсъзнание, а останалите не са много сигурни какво точна става. Някои мислят, че Пърфъл и Бладъри са много надъхани и ожесточени врагове, Други смятат, че това е комедия и се кискат в неподходящи моменти. От време на време високо на вечерните надстройки на военните кораби се появяват странните лъскави очички и гледат втренчено, втренчено…

Пърфъл и Бладъри са нанесли едновременни пронизващи удари и сега са тяло в тяло, вилъжиците се преплитат и скопчват с потракване и стържене, лактите на съперниците са напрегнати и вцепенени. Изходът на двубоя зависи от умението на мършавия Пърфъл да прилага военна хитрост, тъй като Бладъри изглежда готов да държи своята позиция цяла нощ.

— Ракетчикът е тук — Криптон дърпа овлажнената измачкана яка на Бодайн — в свински костюм.

— Не сега, човече. Донесе ли, аах…

— Но военната полиция го преследва, Бодайн. Къде можем да го скрием?

— Хич не ме интересува. Сигурно е не’къв загубеняк. Измамник. Нема как Ракетчикът да е тука.

Пърфъл изтегля назад ръката с вилъжицата, накланя тяло встрани, завърта прибора така ,че зъбците му да останат скачени с оръжието на Бладъри и изважда от равновесие командоса достатъчно дълго, за да освободи крака си, после ловко разкача вилъжиците и отскача назад. Бладъри възстановява стойката и се устремява тежко напред в преследване, проучва обстановката с поредица от мушкания, после прехвърля оръжието си в другата ръка и изненадва Пърфъл с режещ удар, който одрасква шията на моряка, само на милиметри от вратната вена. По бялата блуза покапва кръв, черна на това луминесцентно осветление. Под мишниците на бойците тъмно се очертават пот и студени сенки. Одързостен от болката, с хаос от слепи и диви мушкания и сечащи удари, Пърфъл се хвърля напред към Бладъри, комуто не е нужно дори да движи крака, а само се поклаща от колената като огромна самоуверена наденица и накрая успява да хване китката на въоръжената ръка на Пърфъл и да го завърти пред себе си като момиче, с което танцува джитърбъг, а неговата вилъжица вече е опряна в адамовата ябълка на Пърфъл и готова да я пререже. Командосът вдига очи, оглежда се, задъхан, хриптящ и потен, търси някакъв властови център, който да му покаже с палец какво да прави.

Нищо: само дремят, повръщат, треперят, призрачната и цветиста воня на спирт, якият и набит Бодайн брои парите си. Всъщност никой не гледа. И тогава Бладъри и Пърфъл, регулирани и настроени един спрямо друг посредством наточения ръб на тази вилъжица и незначителното усилие необходимо, за да изпълнят техния общ свят със смърт, внезапно осъзнават, че никой не е говорил за бой до край, нали?, че независимо кой победи, всеки от тях ще получи своя дял от залозите, и затова сега най-благоразумно ще бъде да се отдръпнат един от друг, заедно да притиснат Бодайн и да намерят лейкопласт и йод. И все пак двамата удължават тяхната прегръдка-клинч, а Смъртта с цялото си могъщество им тананика романтични мелодийки, упреква ги, че са посредствени и дребнави човечета… Само дотук ли можахте да стигнете? И на това му казвате живот?

Приближава кола на военната полиция, клаксон, мигащи светлини, сирена, всичко е пуснато в действие. Пърфъл и Бладъри неохотно се разхлабват, издуват бузи с въздишка и се раздалечават. Отстоящият на около три метра Бодайн хвърля над главите на пробуждащата се тълпа дебел пакет с окупационни бонове, командосът го хваща, разделя го и дава половината на Пърфъл, който вече е тръгнал към мостчето на неговата сива майка „Гаднярът Джон“, където палубните вахтени имат по весел и жизнен вид и даже играта на карти в корабната пералня е била разтурена, за да могат всички да наблюдават голямата полицейска акция. На брега пияниците започват да се блъскат и пердашат, някак забавено и напосоки. Иззад бледата електрическа светлина приижда наплив от треперещи, възбудени и разчорлени момичета, за да омагьосат и отвлекат Сейнт Джон Бладъри под прикритието на красива пастелна синтетика и страстни любовни писъци. Бодайн и Криптон, с поклащане на бедрата и псувни проправят път през тълпата, препъват се в току-що събудените и спящите, спират при контейнера за боклук, за да вземат Слотроп, който се надига от куп яйчени черупки, празни бирени кутии, книжни отпадъци, ужасяващи на вид части от пилета с жълт сос и утайка от кафе, капещи или падащи с потракване от него, сваля маската си и усмихнат поздравява Бодайн.

— Ракетчик, значи наистина си ти, мамка му. Какво е станало, приятел?

— Измамиха ме и сега ми е нужен транспорт до „При Пуци“.

Междувременно са пристигнали камиони, под чиито каросерийни брезентови сенки военните полицаи напъхват всеки по-бавноподвижен от тях. А след малко двама цивилни, от които единият с брада, тичат с все сила по кея и крещят:

— Свински костюм, свински костюм, ето там, гледай.

И:

— Ти си Слотроп, не мърдай.

Как ли пък не. Слотроп се изтърколва от боклуците с гръмовно дрънчене и с възможно най-висока скорост тичешком последва Бодайн и Кръптон, от него капе кокоша мазнина и зад него хвърчат яйчени черупки. На кея пред следващото корабно сборище е паркиран фургон-лавка на Червения Кръст или походна кухня и светлината от нея очертава равен квадрат върху асфалта, а вътре в рамката на прозореца на фона на рафтове с десертни блокчета, кутии цигари и триъгълни сандвичи във восъчна хартия, стои красиво момиче с прическа на лимби като Диана Дърбин[1137].

— Искате ли кафе, момчета? — усмихва се тя. — А какво ще кажете за сандвичи? Тази вечер разпродадохме почти всичко, останаха само с шунка — и когато забелязва Слотроп, — божичко, много се извинявам…

— Ключовете за камиона — Бодайн излиза напред с усмивка а ла Кагни[1138] и никелиран пистолет. — Хайде, по-бързо — и запъва ударника. Бандитско смръщване, свиване на рамене с подплънки.

— В запалването са, приятел.

Албърт Криптон се качва отзад, да й прави компания, Слотроп и Бодайн скачат отпред, подкарват с пищящи гуми и остър завой на 180º, точно когато двамата цивилни притичват.

— Тези пък кои са? — Слотроп се обръща и гледа през задния прозорец как се отдалечават и смаляват викащите силуети. — Забеляза ли оня образ с асо пика на бузата?

Бодайн отбива край бъркотията около „Гаднярът Джон“, показвайки на всички задължителния среден пръст. Слотроп се отпуска в седалката, повдига свинската маска, като забрало на рицарски шлем протяга ръка да свие пакет цигари от джоба на парашутисткото яке на Бодайн, запалва една, уморен, единственото му желание е просто да заспи…

— Господи, Боже мой, какво е това? — зад гърба му пищи момичето от Червения Кръст.

— Глей с’а — Криптон, търпеливо — слагаш малко на края на пръста, така, после притискаш едната ноздра, и…

— Кокаин! — гласът на момичето се покачва до обезпокоителни децибели. — Това е кокаин! Това е хероин! Вие сте наркомани и ме отвлякохте! О, Божичко! Това е, ами не разбирате ли, че това е фургон на Червения Кръст! Това е собственост на Червения Кръст. Не може да правите това! Аз работя в Червения Кръст! О, помощ, ще ми помогне ли някой! Те са наркомани. О, моля ви. Помощ! Спрете и ме пуснете! Вземете камиона ако искате, вземете всичко в него, но, о моля ви не…

— Поеми волана за малко — Бодайн се обръща и насочва блестящия пистолет към момичето.

— Не можете да ме застреляте — крещи момичето. — Грубиян такъв, хулиган, за кого се мислете, да отвличате собственост на Червения Кръст! Защо просто не… отидете някъде и… да си смъркате вашия наркотик и… да ни оставите на мира!

— Не си права, шундрафело — уведомява я той с разумен и спокоен тон — Мога да те застрелям. Нали? И тъй, оказва се, че работиш в същата богата и прекрасна организация, която вземаше по петнайсет цента за кафе и поничка около Битката при шибаната Издатина, ако наистина искаш да се ориентираш кой какво и от кой краде.

— От кого — отвръща тя много по-тихо, долната й устна потрепва тъй мило и злобно, според Слотроп, който поглежда в огледалото, понеже Бодайн отново е хванал кормилото.

— Охоо, ’кво е това — Криптон наблюдава оценяващо задника й — ’кво имаме тука — който се върти насам-натам под полата хаки, докато тя стои с леко пружиниращи дълги крака, за да балансира техните съпроводени от скърцане и трополене 120 км/час и странния начин на Бодайн да взема завоите, наподобяващ някаква стилизирана форма на самоубийство.

— Как се казваш? — усмихва се доброжелателното прасе Слотроп.

— Шърли.

— Аз съм Тайрън. Привет.

— Тра-ла-ла, — Криптон вече тършува в касата, нагъва шоколадчета „хърши“ и тъпче в чорапите си кутии цигари, — разцъфтява любовта[1139]. — Приблизително в този момент Бодайн натиска спирачката, фургонът поднася силно и задната му част се извърта към озарената от ледена светлина жива картина: часови с бели каски, бели колани и бели кобури, преграден от бариера път, приведен офицер тича към джипа и вика нещо в портативната радиостанция.

— Барикада? Ах, мамицата му! — Бодайн включва на задна, фургонът силно се разклаща и от рафтовете хвърчат предназначените за войници всевъзможни бонбони. Шърли се олюлява и залита напред, Криптон опитва да я задържи отзад, Слотроп се накланя да вземе пистолета от таблото, а когато успява да се обърне към прозореца, установява, че момичето е проснато върху облегалото на предната седалка — Сега пък къде е първа скорост, да го еба? ’Ква е тая червенокръстка скоростна кутия, долар ли трябва да пуснеш в нея, за да превключиш на скорост, а Шърли?

— О, божичко — Шърли се провира отпред между тях, сграбчва скоростния лост — ето тъй, мухльо такъв! — Изстрели отзад.

— Благодаря — отзовава се Бодайн и потеглят отново с вонящо-димен скърцащ писък и оставени зад тях парченца гума на пътя.

— Много си готин, Ракетчик, егати — полегналият на задната седалка Криптон с усмивка протяга към Шърли глезена си, върху който с лепенка е закрепено шишенце с кокаин.

— Не може да бъде.

— Не, благодаря — казва Шърли. — Наистина не желая да опитвам.

— Хайде де… ухааа…

— Онези „кокичета“ там, американци ли бяха? — Слотроп примижава към светлината на уличната лампа отпред. — Какво правят американски войници в британския сектор, имаш ли представа?

— Може би не са американски войници, — предполага Бодайн, — а просто Брегови Патрул. И стига вече. Хайде да не ставаме по-големи параноици, отколкото е нужно…

— Слушай, глей с’а, пъхам малко тука (смръкване) и нищо ми нема, не ми излизат кучешки зъби (смръкване) или нещо друго, абсолютно нищо…

— Ами, просто не знам — Шърли коленичи с лице назад, долепила гърди на облегалката, една голяма гладка ръка на селско момиче върху рамото на Слотроп за опора.

— Кажи валута ли е или наркотици или нещо друго? — подхваща Бодайн. — Просто искам да знам какво да очаквам, ’щото ако полицията…

— Само за мен се отнася, доколкото ми е известно. Няма никаква връзка с вашата търговия, това е съвсем друго упражнение.

— Тя е розата от ничияяяя земяяяя — придумва Албърт Криптон с песен.

— Защо ти е да ходиш в „При Пуци“?

— Трябва да се видя с онзи Скачач.

— Нямах представа, че той ще идва тук.

— Защо всеки срещнат ми повтаря това?

— Бнимабай са, — в момента Шърли говори с една запушена ноздра, — не сла’й толкоба ного, Албъ’т, само мъъницко.

— Просто никой не го е виждал отдавна.

— Вдишвай, добре, добре, отлично, давай така. Мм-н, още малко остана, хмм, тука има нещо дребничко, като че ли изсъхнал секрет, и пречи… хайде още веднъж, точно така. А сега другата ноздра.

— Албъ’т, ти каза само веднъж.

— Слушай, Ракетче, ако те арестуват…

— Не искам да мисля за това.

— Ухааа — възклицава Шърли.

— Хареса ли ти? Ето, още съвсем малко.

— Какво си направил?

— Нищо. Исках да говоря с някой от онази ГИОП[1140]. Да разбера какво става. Трябваше само да поговорим, нали разбираш, неофициално, тази вечер в диспансера. На неутрална територия. Но вместо това се появи Човекът. А сега и онези двамата цивилни мизерници.

— Ти да не си шпионин или какво?

— Ще ми се да бях такъв. Егати! Не трябваше да се забърквам.

— Мдаа, напечено положение. — И матросът Бодайн все тъй кара умислен, чутото явно не му харесва, трогва се. — Слушай — продължава той след малко, — ако, хмм, те заловят, аз бих могъл да пиша на майка ти или на някой друг.

— На майка ми… — Втренчен остър поглед. — Не, не, не…

— Е, тогава на някой друг.

— Не мога да се сетя за никого.

— И тебе си те бива, Ракетчик…

„При Пуци“ е разпростряна на обширна площ полуукрепена голяма къща от миналия век, разположена встрани от пътя за Дорум и в посока към морето, надолу по пясъчни следи от колела, между които е избуяла тръстика и жилава лаймска трева. Сградата е кацнала като сал на гребена на гигантска дюна (издигащ се нагоре от брега, чийто наклон е толкова незабележим, че преминава във вода съвсем неочаквано), безметежна, избледняла от солта, разпростряна с километри навътре в Северно море като облаци тук-там по-сребристи издължени клетъчни или кожни форми, тънки като лигнин, притихнали под луната, устремени към Хелголанд.

Къщата изобщо не е била реквизирана. Никой не е виждал собственика й, нито знае дали „Пуци“ действително съществува. Бодайн вкарва камиона право в бившата конюшня и всички слизат, Шърли крещи ура на лунната светлина, Криптон мънка егати, егати през големи хапки от примамката за жени. На влизане свинският костюм предизвиква караница и охраната на входа започва да настоява за парола, но Слотроп показва белия пластмасов шахматен кон и ги пускат. Вътре се озовават в ярко осветена и оживена комбинация от бар, кабаре, опиумна пушалня, казино и публичен дом, всички стаи са препълнени с войници, моряци, жени, мошеници, късметлии, неудачници, фокусници, наркодилъри, воайори, наркомани, хомосексуалисти, фетишисти, шпиони и просто хора търсещи компания, всички говорят едновременно, пеят или вдигат врява с шумово ниво, което безмълвните стени на къщата изолират напълно от външния свят. Фино завихреният лъх на пропилите изцяло къщата парфюми, алкохолни пари, дим и пот е почти недоловим и невидим. Това е свободно витаещо честване и никому дори не е хрумвало да го напуска или прекъсва: победно празненство толкова дълговременно и постоянно, тъй лесно събиращо заедно новодошли и редовни посетители, че кой би могъл да каже със сигурност в чест на каква победа? в каква война?

Скачачът го няма и при наслуки извършените от Слотроп подпитвания става ясно, че ще дойде по-късно, ако изобщо дойде. Това случайно е точната дата за доставката, която бяха уговорили по време на плаването им с госпожа Гнаб към Щралзунд. И тъкмо тази вечер, след цяла седмица отсъствие на интерес към него, полицията решава да навести Слотроп. О, да, наистина да, ННННННН Добър Вечер Тайрън Слотроп Очаквахме Ви. Тук Сме Разбира Се. Не Сте Мислели, Че Сме Се Изпарили, Не, Не, Тайрън Ако Ще Бъдете Толкова Глупав, Ние Ще Ви Нараним, Отново Ще Ви Нараним И Отново И Отново Да Тайрън Вие Сте Толкова Непоправим Толкова Глупав И Обречен. Наистина Ли Сте Разчитали Да Намерите Нещо? Ами Ако Онова, Което Търсите Е Смъртта Тайрън? Ами Ако Ние Не Желаем Вие Да Намирате Каквото И Да Е? Ако Не Искаме Да Ви Демобилизираме, Вие Ще Просто Ще Продължавате Все Така Безкрайно Да Обикаляте Нали? Може Би Искаме Вие Само Да Продължавате По Същия Начин. Вие не знаете Тайрън Нали? Защо Смятате, Че Можете Да Играете Тази Игра Не По-Зле От Нас? Не Можете. Мислите, Че Сте Добър Играч, Но В Действителност Сте Боклук И Всички Знаем Това. Записано Е В Досието Ви. (Смях. Бръмчене. Тананикане.) Бодайн го открива седнал в една от гардеробните, дъвчещ кадифеното ухо на маската си.

— Изглеждаш зле, Ракетче. Това е Соланж, масажистка. — Тя се усмихва скептично, като дете заведено на гости на странното прасе в неговата пещера.

— Извинявайте. Извинявайте.

— Хайде да ви заведа долу при ваните — гласът на жената вече гали тревогите му като насапунена гъба. — Там е съвсем тихо и спокойно…

— Аз ще бъда наоколо цялата нощ — уверява го Бодайн. — Ще ти кажа, ако Скачачът се появи.

— Това е някакъв заговор, нали? — Слотроп изсмуква слюнка от кадифените власинки.

— Човече, всичко на тоя свят е някакъв заговор — смее се Бодайн.

— И да, но, всички стрелки указват в различни посоки — Соланж илюстрира думите си с танц на ръцете, пръсти-вектори с червени връхчета. И Слотроп за първи път чува на глас, високо и ясно, че Зоната може да подкрепя множество други заговори в допълнение към насочените против него… че това са автобусите и влаковете на една гигантска транспортна система тук в Ракетенград, по-оплетена дори от бостънската, и ако човек пропътува по всяко разклонение надлежното разстояние и знае кога да сменя превозните средства, поддържайки някакво състояние на минимална благоразположеност и състрадателност, макар и често да изглежда, че върви по погрешния път, тази мрежа от всички заговори може все пак да го отведе до свободата. Той разбира, че не трябва да бъде толкова параноичен спрямо Бодайн или Соланж, а ще е по-добре да се повози на тяхното добросърдечно метро и да види къде ще го откара то…

Соланж повежда Слотроп към ваните, а Бодайн продължава да търси своя клиент, 2 ½ шишенца с кокаин потракващи и лепкави по голия му стомах под тениската. Майорът не е на масата за покер или за зарове, нито гледа кабаретната програма, — в която блондинката Йоланда, цялата блестяща от бебешко масло, танцува от маса на маса и събира подхвърлените й флорини и златни лири стерлинги, често нагорещени от пламъка на нечия шегаджийска „зипо“, между хватателните устни на путката си, — нито пие, нито ебе, според Моника, общителната, с жакардов костюм и пура в устата мадам на „При Пуци“. Даже не е досаждал на пианиста да му свири „Розата на Сан Антонио“. Минава половин час, докато най-после се натъква на майора, който излиза олюлявайки се от летящата врата на един писоар, зашеметен от сблъсъка с прословутата Желязна Жаба, позната из цялата Зона като върховното изпитание на мъжествеността, пред което както е известно се свивали, припадали, парализирали от страх, а понякога и драйфали от раз на място, орденоносни и висшестоящи германоунищожители, а също и най-дръзките и впедерастени убийци-бегълци от възможно най-отвратителните затвори на Зоната. Защото това наистина е Желязна Жаба, изкусно и достоверно пресъздадена, с хиляди брадавици, леко усмихната според някои, дълга трийсетина сантиметра от край до край. Тя дебне и се спотайва на дъното на зловонната изпоцапана с лайна тоалетна чиния и е свързана с Европейската Електрическа Мрежа посредством реостатно управление, настроено да подава променливи, макар и не смъртоносни, токови и напрежителни импулси. Не е известно кой управлява секретния реостат (има мнение, че е самият полумитичен Пуци) и в действителност не е ли свързан с автоматичен брояч на времеви интервали, защото наистина не всеки бива треснат, можеш да пикаеш върху Жабата и нищо да не се случи. Обаче няма как да бъдеш сигурен. Достатъчно често, за да има значение, пускат ток — атаката на пирани, изкачващи се като сьомги нагоре по блестящия златист уринопад по твоята предателска солно-киселинна стълба, те запраща обратно към връзката с Майката Земя, огромният планетарен фонд от електрони, който те обединява със собствения ти първообраз на легендарен жалък пияница прекалено натряскан, за да съобразява каквото и да е, пикаещ върху някаква отдавна неупотребявана токопроводяща релса и възпламенен до въглен, до епилептична нощ, канският му писък е с чужд, електрически глас, амперите говорят през неговия вече разпадащ се съд, изпотрошен прекалено бързо, за да успеят дори да започнат да говорят, да разгласят тяхното ужасяващо освобождение от безмълвието, и без това никой не слуша, някой нощен пазач ровичка между релсите, някой старец излязъл на разходка, за да се пребори с безсънието, някой градски скитник на пейка под милиони юнски бръмбари струпани в зелен ореол около уличния фенер, шията му се напряга и отпуска докато той потъва и изплува от сънища, а може би е онождана котка, църковна камбана духана от силен вятър, строшен прозорец, без посока, дори не и тревожно, бързо сменен от старото безмълвие на светилен газ и лизол. И някой друг го намира следващата сутрин. Или можеш да го откриеш всяка вечер в „При Пуци“, ако си истински мъж и отидеш да пикаеш върху онази Жаба. Този път майорът се е отървал само с леко сътресение и е в самодоволно настроение.

— Опита се да ме изпържи пустата му гадина, — обхваща той с ръка шията на Бодайн, — обаче тая вечер хубаво й сритах брадавичестия гъз.

— Заповядайте вашия „снежец“, майор Марви. С половин шишенце по-малко, ще извинявате, но това е максималното, което можах да намеря.

— Нищо, нищо, моряко. Знам толкова много смъркачи от тука до Висбаден, че щ’и требат три тона и те ша стигнат само за един ден. — Той плаща на Бодайн пълната цена, отхвърля предложението му да я намали пропорционално на липсващото количество — Смятай го за дребен бакшиш, приятелче, Дуейн Марви така урежда нещата. Мамка му, оная жаба добре ми се отрази на хуя. И сега ми се ще да го напъхам на някое от ония курвенца. Хей, старшинка боцман, къде тука се намират путенцата?

Морякът го упътва надолу към публичния дом. Първо те завеждат в нещо като персонална парна баня, можеш да ебеш още там, ако искаш, без да плащаш допълнително. Мадам — хей! ха, ха! изглежда като мъжествена лесбийка с тази дълга тънка пура в устата! — повдига вежди, когато Марви й казва, че иска негърка, но смята, че може да се намери.

— Не сме „Домът на Всички Нации“[1141], но тук държим на разнообразието — прокарва върха на цигарето от костенуркова кост по списъка на поръчките. — Сандра е заета в момента. На изложение. А междувременно нашата очарователна Мануела, ще ви прави компания.

Мануела е само по черен дантелен воал прикрепен с висок гребен, сенки на цветчета падат върху бедрата й, професионална усмивка за дебелия американец, който вече бърника копчетата на униформата.

— Еп-па-лаа, браво, браво! Хей, като я гледам, доста е загоряла. Нали? Имаш си мъничка мулатка тук, а, мъничка мексиканка, а, душа? Ти sabe español? Ти sabe fucky-fucky?[1142]

— Si[1143] — решила тази вечер да бъде от Леванте. — Аз испанка. Аз от Валенсия.

— Ва-лен-сия-а-а — запява майор Марви известната мелодия със същото заглавие — Сеньорита, чука-шиба, духа-духа шейсе и девет, ла-ла-ла, ла-ли-ла… — изпълнява с нея кратка полка около импозантния център на чакащата мадам.

Мануела изобщо не мисли да се присъединява. Валенсия беше един от последните градове паднали пред Франко. Тя всъщност е от Астурия, която първа бе опознала Франко и изпитала неговата жестокост две години преди началото на гражданската война за останалата Испания[1144]. Тя наблюдава лицето на Марви, докато той плаща на Моника, следи как майорът извършва това най-важно американско действие, заплащането, той усеща своето аз по-истински отколкото когато се празни или спи, или може би дори когато умира. Марви не е първият й американец, но вероятно почти първият. Тук в „При Пуци“ клиентелата е предимно британска. През войната — колко лагери и градове от пленяването й в ’38-а — клиентите бяха основно немци. Липсваха й интербригадистите, изолирани в студените зелени планини, които продължаваха своята партизанска война дълго след като фашистите бяха окупирали целия север, липсваха й цветята, децата, целувките и многоезичието на Барселона и Валенсия, където тя никога не бе ходила, Валенсия, тазвечерната й родина… Ya salimos de España… Pa’ luchar en otros frentes, ay, Manuela, ay, Manuela…[1145]

Тя окачва прилежно униформата му в шкафа и последва своя клиент в горещината, прозрачно светлата пара, стените на силно затопленото помещение неосезаеми, перести косми по краката му, огромни бутове и гръб започващ да потъмнява от влагата. Другите хора се движат, въздишат, стенат невидими сред облаци пара, тук под земята измеренията са излишни и безсъдържателни, залата може да бъде с всякакви размери, широка колкото цял град, застлана с птици, не особено послушни в двойноосова симетрия, потъмнели от стъпки жълто и синьо, единствените цветове в нейната бледа неяснота.

— А-а-х-х, мамка му, горещо — лъснал от пот, Марви се приплъзва тлъсто надолу през кахления край в ароматизираната вода. Ноктите на краката му, изрязани по войнишки квадратно, се скриват последни. — Хайде, всички в басейна, — гръмовит доволен рев, хваща Мануела за глезена и дърпа. Тъй като е падала два-три пъти на тези плочки и е виждала как извличат една нейна приятелка, Мануела изпълнява призива с грациозни движения, възсяда го с достатъчно тежък плонж, задникът й шляпва стомаха му със силно пляс, та да го заболи, както се надява тя. Но Марви само прихва отново, шумно отдаден на окръжаващата го топлина и плаваемост и звуци — анонимно ебане, сънливост, успокоение. Установява, че е придобил дебела червена ерекция и безцеремонно я напъхва в сериозното момиче полускрито в нейния облак от влажна черна испанска дантела, очите й гледат навсякъде другаде, само не и в неговите, поклаща се сред облак от пара, мечтае за родния дом.

Е, няма значение. Не ебе очите й, нали? Във всеки случай той предпочита да не се налага да гледа лицето й, нужна му е само мургавата кожа, затворената уста и тази мила негърска покорност. Момичето ще прави каквото й заповяда, да, може да държи главата й под водата докато я удави, може да пречупи ръката й наобратно, аха, да изпотроши пръстите й като на оная путка във Франкфурт миналата седмица. Да я удря с пистолета, да я хапе докато й пусне кръв… картините се множат, яростни, по-нееротични отколкото може да си представи човек — изпълнени предимно с мушкане, удряне, проникване и тем подобни военни ценности. Което съвсем не означава, че той не изпитва простодушна наслада, както всеки друг. Или че Мануела, по някакъв атлетичен начин не изпитва удоволствие от ездата върху упорития червен прът на майор Марви, макар и сега да мисли за хиляди други неща, роклята на Сандра, която тя много иска да има, думите от разни песни, сърбежа под лявата й лопатка, високият английски войник, когото бе видяла да минава през бара по-рано вечерта, запретнатите ръкави, загорялата му ръка върху цинковия плот на масата…

Гласове сред парата. Сигнали за тревога, трополене на множество крака в бански налъми, движещи се край него силуети, замъглена сива евакуация.

— ’Кво, по дяволите? — Майор Марви тъкмо пред еякулация, объркан се надига на лакти, мига във всички посоки, със скоростно омекващ хуй.

— Хайка — прозвучава глас край него.

— Военна полиция — потреперва някой друг.

— ’Ба си майката — крещи майор Марви, току-що припомнил наличието на 75 грама кокаин в джобовете на униформата. Претърколва се тежко като морж, Мануела с приплъзване се измъква от омекващия му изнервен пенис, едва-едва възбудена, но е достатъчно професионалка и смята, че сега вече цената включва и едно символично puto и sinvergüenza[1146]. Дуейн Марви се изкатерва от водата, и пързаляйки се по плочките, последен връхлита в леденостудената съблекалня, където вижда, че всички останали са избягали, шкафчетата са напълно опразнени с изключение на нещо многоцветно от кадифе или друг материал — Хей, къде ми е униформата! — шляпа шумно по пода, стиснал юмруци, силно почервенял. — Ах вие, копелета гадни — после замита няколко шишета и пепелници, разбива два прозореца, връхлита в стената с някаква кичозно декоративна стойка за чадъри и малко му поолеква на душата. Над главата му и в близките стаи трополят войнишки ботуши, пищят момичета, плочата на грамофона скрибуца известно време и замлъква.

Той оглежда внимателно плюшения или кадифен тоалет, разбира, че това е костюм на свиня с маска, хитро съобразява, че военните полицаи няма да закачат едно невинно прасе, търсещо развлечения. Докато сърдитите английски гласове приближават по стаите на „При Пуци“, той отпаря яростно копринения хастар и сламената подплънка, за да освободи място за тлъстините си. Накрая успява да се напъха, брей!, дърпа ципа отдолу догоре, скрива лице под маската, в безопасност, по клоунски безлик и незабележим, провира се през мънистената завеса, после изкатерва стъпалата до бара, само за да се натресе право в цяла дивизия минетчии с червени фуражки, поели към него, и всички в крак, ей Богу.

— Ето я и нашата неуловима свиня, джентълмени — сипаничаво лице, редки прави мустаци, насочен право в главата му пистолет, другите прииждат бързо. Един цивилен се промушва, излиза най-отпред, на гладката му буза тъмно пламти асо пика.

— Да, точно. Доктор Мъфидж чака вън с линейката и ще ни трябват за малко двама от вашите момчета, сержанте, за да се подсигурим.

— Разбира се, сър — Още преди Марви да се разсърди достатъчно, за да почне да им крещи, отслабените му от парата и удобствата китки биват ловко извити зад гърба му, хладната стомана потраква като телефонен номер, набиран през нощта, когато си изгубил всякаква надежда за отговор…

— Мътните да го вземат! — най-после се изтръгва от него, маската приглушава гласа му, придава му ехо, отекващо болезнено в ушите му. — ’Кво по дяволите не ти е в ред, момче? Не знаеш ли кой съм аз?

Но, я чакай, чакай, ако те са намерили униформата, личните документи на Марви и кокаина в джобовете, може би засега не е толкова добра идеята да им казва името си…

— Лейтенант Слотроп, предполагаме. Хайде, по-живо.

Той замълчава. Слотроп ли, много добре, ще изчакаме, да си изясним положението, после ще оправяме въпроса с дрогата, ще го давам малко тъпичък, ще казвам, че са ми я подхвърлили, натопили са ме. Дори може да си намери някой достатъчно добър адвокат-евреин, че да закове тези минетчии за противозаконен арест. Конвоират го през вратата и до линейката с работещ двигател. Брадатият шофьор само го поглежда бегло през рамо и отпуска амбреажа. Още преди той да помисли за съпротива, другият цивилен и военните полицаи моментално привързват Марви през гърдите и колената за носилка.

Пауза, спират до военен камион, стоварват военните полицаи и продължават. Към Куксхафен, според Марви. В прозореца е само нощ, омекотена от луната чернота. Невъзможно е да определи къде…

— Приспивателно сега ли? — Асото пика клечи до него и осветява с джобно фенерче ампули в аптечката, спринцовки и игли.

— Мн-н-н. Да, почти стигнахме.

— Не разбирам защо да не могат да ни предоставят болнично пространство.

— О, да, аз пък разбирам — изсмива се шофьорът.

— Е, ние изпълняваме заповеди… — бавно пълни спринцовката. — С други думи, нищо не…

— Драги ми приятелю, тази операция не е много почтена.

— Хей — майор Марви опитва да надигне глава — Каква операция? Какво е това, момче?

— Ш-ш-ш-т-т — отпарят част от ръкава на свинския костюм и оголват ръката на Марви.

— Не искам никаква инжекция — но иглата вече е във вената и спринцовката се изпразва, а асото пика опитва да го успокои. — Сериозно ви казвам, не съм аз човекът, когото търсите, така де?

— Разбира се, лейтенант.

— Хей, хей, хей. Не, не съм лейтенант. Аз съм майор — Тук може би трябва да бъде по-настойчив, по-убедителен. Изглежда шибаната свинска маска пречи. Единствен той чува своя глас, който сега се връща като ехо само при него, по-приглушен, металичен… те не го чуват. — Аз съм майор Дуейн Марви. — Те не му вярват, не вярват, че се казва така. Даже за името му не… паника го връхлита и прониква по-дълбоко и от приспивателното, той опитва да се надигне, блъска о ремъците в истински ужас и чувства как малките му гръдни мускули се напрягат от безполезни пристъпи на болка, о Боже, започва да крещи с все сила, без думи, само викове, толкова силни колкото му позволява опънатия през гърдите му ремък.

— За Бога, моля те, Спонтун! — въздиша шофьорът — Не можеш ли да го накараш да млъкне?

Спонтун вече е смъкнал свинската маска и я заменя с марлена маска, която притиска с едната ръка, а с другата пръска етер, когато мятащата се глава го доближава.

— Явно преценката на Пойнтсман много му куца, — смята за нужно да отбележи Спонтун, загубил всякакво търпение, — щом на това му казва „спокойна невъзмутимост“.

— Добре, вече сме на брега. Не се виждат хора. — Мъфидж подкарва до водата, пясъкът е достатъчно плътно слегнат, за да издържи линейката, всичко е съвсем бяло под тънкия полумесец на луната, която е в своя зенит… съвършен лед…

— О-о-х — стене Марви — Ох, мамка му, О, не. О, Исусе — думите звучат в продължително упоено диминуендо[1147], борбата с ремъците отслабва, докато Мъфидж паркира най-после, изоставено сиво-зелено мъниче на този широк бряг и огромното мазно-лъскаво пространство, разстлано към луната, към свода на северния вятър.

— Разполагаме с достатъчно време — Мъфидж гледа часовника си. — В един часа ще хванем небесния влак С-47. Казаха, че ще могат да го позадържат малко. — Облекчени въздишки, преди да се заемат с тяхната задача.

— Тоя човек е голям връзкар — клати глава Спонтун, изважда инструментите от дезинфекционния разтвор и ги подрежда на стерилно платно до носилката. — Така-а! Да се надяваме, че няма да се ориентира към престъпността, нали?

— Гадост, — тихо стене майор Марви, — о, ще ми го начукате ли?

Те измиват старателно ръце, надяват маски и гумени ръкавици. Мъфидж включва плафон гледащ втренчено надолу като нежно сияйно око. Хирурзите работят бързо, мълчаливо, двама военновременни професионалисти свикнали с военнополевата целесъобразност, само от време на време по някоя дума от пациента, шепот, бледо покъртително търсене опипом в своя етерен мрак на отдалечаващата се точка светлина, на всичко, което е оставил от себе си. Процедурата е опростена. Чаталът на кадифения костюм е отпран. Мъфидж решава, че ще минат без обръсване на скротума. Отначало го облива с йод, после стиска поред всеки тестикул в неговата прошарена с вени космата торбичка, прави бърз и чист разрез на кожата и ципите под нея, натиска тестикула навън през разреза и бликащата кръв, и го издърпва с лявата ръка докато меките и твърди семенни връзки се изпъват видимо на светлината. Ръката му се поколебава сякаш това са музикални струни, на които, нали е малко лунатик, той може да изсвири някое подходящо за случая музикално произведение тук на празния бряг: но после, неохотно подчинявайки се на своя дълг, ги прерязва на нужното разстояние от хлъзгавия тестикул и облива всяка рана с дезинфектант, след което най-после биват зашити отново двата чисти разреза, един до друг.

— Сувенири за Пойнтсман — въздъхва Мъфидж, сваляйки хирургическите ръкавици. — Направи му още една инжекция. Може би ще е по-добре, ако спи през целия полет, а в Лондон някой ще му обясни всичко.

Мъфидж припалва мотора, прави полукръг назад, бавно връща линейката на пътя, а обширното море лежи притихнало зад гърбовете им.

А в „При Пуци“ Слотроп, свит на кравай в широко легло с колосани чаршафи до Соланж, спи и сънува „Цвьолфкиндер“ и усмихната Бианка, двамата се возят на влак, тяхното купе се превръща в стая, каквато никога не е виждал, стая в голям колкото цял град жилищен комплекс, по чиито коридори можеш да караш колело или кола като по улица: с дървета и птици чуруликащи на дърветата.

А „Соланж“, колкото и да е странно, също сънува Бианка, макар сънят й да е малко по-различен — за собствената й дъщеря Илзе, пътуваща из Зоната на дълъг товарен влак, който изглежда никога не спира. Тя не е недоволна или нещастна, нито пък търси именно баща си. Но първият сън на Лени за дъщеря й се сбъдва. Тя няма да позволи да бъде използвана. Има промяна и отпътуване: но има също и помощ, когато най-малко я очаква, от непознатите на деня, и укриване между случайностите на това произволно носещо се Смирение, което никога няма да угасне напълно, има и няколко слаби вероятности за снизхождение…

На горния етаж някой си Мьолнер с куфарче пълно с неговите вечерни съкровища — униформа на американски майор и 75 грама кокаин — обяснява на косматия американски моряк, че хер фон Гьол е много зает човек, доколкото знае понастоящем е на север по работа и не го е упълномощавал да носи никакви документи в Куксхафен, никакви уволнителни билети, никакви паспорти, абсолютно нищо. Много съжалявал. Навярно приятелят на моряка греши. Най-вероятно това е само временно забавяне. Лесноразбираемо е, че изготвянето на фалшиви документи отнема време.

Без да знае какво има в куфарчето, Бодайн гледа как той излиза. Албърт Криптон се е напил до безсъзнание. Влиза Шърли, по черен колан с жартиери и черни чорапи, неспокойна и игриво нетърпелива.

— Хммм — произнася тя с многозначителен поглед.

— Хммм — отвръща морякът Бодайн.

— Във всеки случай край Битката при Издатината вземаха само по десет цента.

□ □ □ □ □ □ □

И така: Чичерин бе проследил батареята на Вайсман от Холандия през солените блата, вълчия боб и кравешките кости, за да намери това. Има късмет, че не е суеверен. Тогава би го приел за пророческо видение. Разбира се, има напълно смислено обяснение, но Чичерин не е чел „Мартин Фиеро“[1148].

Той наблюдава от своя временен команден пункт в хвойнова горичка на нисък хълм. През бинокъла вижда двама мъже, бял и черен, с китари. В кръг около тях има граждани, но тях Чичерин може да ги изреже от кадъра и да остави в своето елипсовидно зрително поле само сцена със същата композиция като при певческото дуо на младежа и девойката сред равната средноазиатска степ отпреди повече от десет години — обединяване на противоположности, което тогава съобщаваше за неговото приближаване до Киргизката Светлина. Какво известява този път?

Небето над главата му е на ивици и на вид твърдо като стъклено топче. Той знае. Вайсман е инсталирал Черния Агрегат и е изстрелял 00000 някъде наблизо. Енциан не може да е изостанал. Всичко ще се случи тук.

Но ще се наложи да изчака. Някога това би било непоносимо. Но откакто майор Марви изчезна от полезрението, Чичерин бе станал малко по-предпазлив. Марви беше ключова фигура. В Зоната съществува противодействаща сила. Кой е съветският разузнавач, дето се бе появил тъкмо преди провала в сечището? Кой е предупредил Черната Команда за подготвяното нападение? Кой е премахнал Марви?

Той бе опитвал да не вярва прекалено много в Ракетния картел. След просветлението в онази вечер, когато Марви беше пиян и Проклетия Чиклиц превъзнасяше добродетелите на Хърбърт Хувър, нашият Чичерин дебнеше внимателно за улики. Герхард фон Гьол, чийто корпоративен октопод бе обхванал с пипалата си всички парични потоци и разплащателни документи в Зоната, сигурно е замесен, съзнателно или не. Миналата седмица Чичерин бе готов да лети обратно в Москва. В Берлин той се видя за кратко с Мравенко от ВНИИАМ[1149]. Срещнаха се в Тиргартен, двама офицери повидимому разхождащи се на слънце. Работници запълваха дупките в паважа с асфалтов бетон и ги изравняваха, потупвайки отгоре с лопати. Наоколо минаваха с потракване велосипедисти, скелетно-функционални като техните машини. Под дърветата се бяха върнали групички цивилни и военни, седяха на повалени стебла или гуми от камиони, ровеха в чанти и куфари, търгуваха.

— Загазил си — осведоми го Мравенко.

През 1930-те той също беше емигрант-държанец и възможно най-маниакалният и безсистемен шахматист в цяла Средна Азия. Склонностите му бяха дотолкова принизени, че да включват дори блинд[1150], което руската чувствителност приема за неописуемо вулгарно. Всеки път, когато сядаше срещу него пред шахматната дъска, Чичерин се разстройваше още повече от предишния, полагаше усилия да бъде любезен, да пуска шеги на безумеца, да го накара да играе поне до известна степен благоразумно. В повечето случаи губеше партията. Но трябваше да избира: или Мравенко или зимата в Седморечието.

— Имаш ли някакво понятие какво става?

— А разбира ли изобщо някой? — засмя се Мравенко. — Молотов не споделя с Вишински[1151]. Но са им известни разни неща за теб. Помниш ли Киргизката Светлина? Помниш, разбира се. Е, те разбраха за нея. Не съм им го казал аз, но те са успели да стигнат до някого.

— Това е много стара история. Има ли смисъл отново да се занимават с нея сега?

— Смятат те за „полезен“ — поясни Мравенко.

После двамата дълго се гледаха. Това бе смъртна присъда. Тук полезността завършва бързо като официално съобщение. Мравенко се боеше, и не само за Чичерин.

— Ти какво ще правиш, Мравенко?

— Ще опитам да не бъда много полезен. Макар че те не са съвършени. — И двамата знаеха, че това е опит за утешение, не много успешен. — Всъщност те не знаят кое те прави полезен. Водят се по статистиката. Според мен те смятаха, че няма да оцелееш във Войната. А след като остана здрав и читав, бяха принудени да се вгледат по-внимателно в теб.

— Вероятно ще преживея и това също. — Именно тогава му хрумна да отлети в Москва. Но почти по същото време пристигна известие, че батареята на Вайсман не може да бъде проследена по-нататък от Люнебургското поле. Спря го също и подновената надежда да срещне Енциан, съблазнителната надежда, която с всеки изминал ден го отдалечава от каквато и да е възможност да развие нещата отвъд другата страна на това вероятно общение. Той никога не е предполагал, че ще може да продължи. Истинският въпрос е: ще го хванат ли преди той да хване Енциан? Има нужда само от още мъничко време… единствената му надежда е ако те също търсят Енциан или Черния Агрегат, и го използват по същия начин, по който той смята, че използва Слотроп…

Хоризонтът е чист все още, такъв беше през целия ден. В ръждиво замъглените далечини стърчат неподвижни като паметници хвойнови дървета с формата на кипариси. Първите лилави цветчета се показват върху пирена. Това не е оживеното спокойствие на късното лято, а тишината на гробище. Такава е била тази земя сред древните германски племена: територия на мъртвите.

Дузина националности, облечени като аржентински estancieros[1152], се тълпят около походната кухня. Ел Нято е стъпил на седлото на коня, в стил „гаучо“ и гледа към германската пампа. Фелипе е коленичил на слънце, отправя своята обедна молитва към живото присъствие на някаква скала сред пущинаците на Ла Риоха, на източните склонове на Андите. Според една аржентинска легенда от миналия век, Мария Антония Кореа[1153] последвала своя любим в тази суха земя, с тяхното новородено дете. Седмица по-късно пастири я намерили мъртва. Но бебето оцеляло, понеже сукало от нейното мъртво тяло. От тогава насам скалите около мястото на чудото станали обект на ежегодно поклонение. Но персоналната скала на Фелипе въплъщава също и една интелектуална система, защото той (подобно на М. Ф. Бийл и други) вярва в някаква форма на минерална способност за мислене[1154], неразличаваща се особено от тази на растенията и животните, освен по мащаба за време, който е много по-разтегнат. „Става дума за брой на кадри за столетие“ и както всеки друг тука, напоследък Фелипе се увлича по киножаргона, „за хилядолетие!“ Колосално. Но Фелипе бе започнал постепенно да осъзнава, а това се случва много рядко с онези, които не са Чувствителни Скалофили, че историята, такава каквато е била натрапена на света, е само един откъслек, повърхностен и видим откъслек. Че сме длъжни да се вглеждаме в неизреченото в заобикалящата ни тишина, в движението на следващата забелязана от нас скала: към нейните еони от история под неспирното и женско упорство на водата и въздуха (кой ще бъде на точното място, веднъж или дваж на столетие, за да отвори блендата на фотоапарата?), да се вглеждаме надолу към низините, където вашите пътища, човешки и минерални, най-вероятно ще се пресекат…

Грациела Имаго Порталес, тъмна коса на път по средата, опъната назад от челото, с дълга черна ездитна пола и черни ботуши, седи и размесва картите, реди флошове, карета, фулове, просто за забавление. Статистите не бяха донесли почти нищо, подходящо за игра. Тя знаеше, че ще се стигне до това: някога бе мислила, че като използва парите само при игра, те ще се лишат от своята реалност. Ще изгубят своето значение. Станало ли е вече това или тя играе със себе си? Откакто дойдоха тук, Белаустеги изглежда я наблюдава още по-внимателно. Тя не иска да застрашава неговия проект. Няколко пъти бе спала с мрачния инженер (макар и отначало, още в Б.А.[1155] тя бе готова да се закълне, че не би искала да го изпие дори със сребърна тръбичка) и знае, че той също е играч. Хубава двойка, свързани лице в лице: Грациела бе усетила това още при първото негово докосване. Човекът е наясно със своите преимущества, очертанията на рисковете са му познати като обичани тела. Всяко мигновение притежава своя стойност и свой вероятен успех срещу други мигове в други ръце, и за него размесването на картите винаги е от момент към момент. Той не може да си позволи да помни други промени в подреждането, пропуснати възможности, само настоящето, определено му от нещо, което той нарича Шанс, а Грациела нарича Бог. Готов е да заложи всичко на този анархистки експеримент и ако загуби, ще намери нещо друго. Но няма да се възпира. Това я радва. Белаустеги е източник на сила. Грациела не знае колко силна ще бъде, ако настъпи мигът. Често нощем тя прониква през фина мембрана от алкохол и оптимизъм и вижда наистина колко голяма нужда има от другите, колко малко полза е способна да принесе, ако не е подкрепяна.

Декорите и снимачната площадка за бъдещия филм помагат донякъде. Сградите са истински, нито една симулирана фасада. Кръчмата е заредена с истински спиртни напитки, продоволствения магазин — с истински храни. Овцете, добитъкът, конете и загоните са истински. Колибите са солидно изградени, подсигурени срещу лошо време и обитаеми. Когато фон Гьол отпътува, — ако изобщо дойде — нищо няма да се разнебити или срине. Пожелае ли някой от статистите да остане там, ще бъде добре дошъл. Много от тях искат само да отдъхнат малко в очакване на нови разселнически влакове, нови илюзии за дома им преди разрушаването му и неопределена мечта да отидат някъде. Те ще заминат. Но ще пристигнат ли други? И на какво мнение ще бъде военната администрация за една такава общност посред тяхната гарнизонна държава?

Това не е най-странното село в Зоната. Скуалидоци се бе върнал от своите скитания с истории за палестински подразделения разпръснати чак от Италия, които се заселили на изток и създали хасидски комуни[1156] по примера отпреди век и половина. Съществуват бивши фирмени градчета, попаднали под нестабилното, изнервено управление на Меркурий, понастоящем обречени на една-единствена индустрия, доставка на поща на изток и обратно, за руснаците и от тях, по 100 марки на писмо. Едно Мекленбургско село е било превзето от армейски кучета, „добермани“ и „овчарки“, обучени да убиват всеки човек, освен техния дресьор. Но дресьорите вече са или мъртви или загубени. Кучетата се движели на глутници, нападали крави в полето и после завличали труповете им назад с километри, до бърлогите си. Нахлували като Рин-Тин-Тиновци[1157] в продоволствени складове и отмъквали хранителни порциони, замразени кюфтета, кашони с шоколад. Всички подстъпи към този кучешки град са осеяни с трупове на селяни от околните села и ревностни социолози. Да го приближиш е невъзможно. Там отишъл един експедиционен отряд въоръжен с пушки и гранати, но кучетата се разпръснали в нощта, слаби и жилави като вълци, и никой не се решил да унищожи къщите и магазините. А и никой не желаел да превзема селото. Съответно отрядът се оттеглил. И кучетата се върнали. Не е ясно дали между тях съществуват силови линии, любов, вярност, ревност. Възможно е някой ден от Г-5[1158] да изпратят редовна войска. Но кучетата едва ли ще узнаят това, защото те вероятно не изпитват германския страх от обкръжение и навярно живеят изцяло в светлината на единствения, внушаван от човека рефлекс: Убий Чуждия. Като че ли те не разполагат с метод да го отличат от другите зададени величини в техния живот, да го различат от глада, жаждата или секса. Доколкото им е известно, това Убий Чуждия им е вродено. Ако някои от тях са запомнили ръчкането, шляпането, електрическите удари, навитите на руло още непрочетени вестници, ботушите и мушкането, тяхната болка сега е свързана с Чуждия, с омразния. Ако сред кучетата има отстъпници или разколници, те ще се позамислят сериозно, преди да намекнат гласно за някаква извънкучешка причина за тези внезапни пориви към убийство, които при първия полъх на Чужда миризма завладяват всички, даже и замислените еретици сред тях. Но скритом извличат от паметта си образа на този единствен посещавал ги от време на време човек, в чието присъствие те са били спокойни и предано любещи — от когото е идвала храната, гальовните милвания и почесвания, играта на „донеси пръчката“. Къде е той сега? Защо за едни той е по-различен, а за други не.

Има вероятност, засега непроявена, тъй като все още не е била подложена на сериозна проверка, сред кучетата да изкристализират секти, всяка от тях около образа на техния дресьор. Всъщност дори в момента Г-5 провежда предварително проучване сред своя персонал, за да установи дали не могат да бъдат открити първите дресьори и така да бъде положено началото на кристализацията. Възможно е някоя секта да опита да защити своя дресьор от атаки на другите. Отчитайки правилните комбинации и приемлива цифра на убити дресьори, може да се окаже по-евтино кучетата да бъдат оставени да се изтребят взаимно, вместо да бъде изпращана редовна войска. Проучването е възложено, изненада!, на господин Пойнтсман, който сега е ограничен в една канцеларийка в Дванайсетия Дом, предоставена му главно от съчувствие, а цялата останала площ е превзела някаква агенция изследваща вариантите за национализиране на въгледобива и стоманодобива. Пойнтсман официално е в немилост след кастрирането на майор Марви. Клайв Мосмун и сър Маркъс Скамони седят в техния клуб, сред изхвърлени стари броеве на „Британски пластмаси“, пият любимото на рицаря „Химпорто“, кошмарна смес от хинин, телешки бульон и портвайн с няколко капки кока-кола и обелено лукче. Привидно срещата е за уточняване на плановете за Следвоенно Производство на Поливинилхлориден Шлифер, обект на всевъзможни корпоративни шеги и закачки напоследък („Представи си физиономията на някой жалък мухльо, когато целият ръкав се откъсне право от рамото му…“, „И-и-и-ли, какво ще кажете да примесим нещо, така че шлиферът направо да се разтвори от дъжда?“). Но Мосмун наистина иска да обсъждат Пойнтсман:

— Какво ще правим с Пойнтсман?

— На „Портобело Роуд“ намерих удивително прелестни ботуши — чурулика сър Маркъс, който обикновено много трудно превключва на сериозни теми. — Ще ти стоят просто изумително. Кървавочервена щавена кожа и до средата на бедрата ти. На голите ти бедра.

— Ще ги премерим — отвръща Клайв, колкото е възможно по-неопределено (макар че идеята не е лоша, напоследък нашата Скорпия е ужасно раздразнителна). — Ще ме поотпусне след този мой опит да обясня действията на Пойнтсман пред Висшите Началства.

— А-а, това е човекът с кучетата, нали? Слушайте, а мислили ли сте за санбернар? Големи, рунтави симпатяги.

— Случвало се е — Клайв все своето си знае, — но предимно мисля за Пойнтсман.

— Не ти отива, скъпа. Изобщо не ти подхожда. А той продължава, завалията.

— Сър Маркъс, — последен опит, защото обикновено грациозният рицар изисква да бъде наричан Анжелика и като че ли няма друг начин да бъде привлечено вниманието му, — ако това представление се провали, можем да очакваме национална криза. Всевъзможни политически групировки ми досаждат непрекъснато, задръстват телефона ми и пощенската кутия денонощно…

— М-м-м, ще ми се аз да ти задръстя мъжката кутийка, Клайви…

— … и „Комитетът от 1922“ ни притиска от всички посоки. Бракън и Бивърбрук, както знаете, продължават все тъй да лаят, сякаш изобщо не са загубили изборите[1159]…

— Драги ми младежо — с ангелска усмивка — няма да има никаква криза. Лейбъристите не по-малко от нас искат да намерят американеца. Ние го изпратихме да унищожи черните и сега е очевидно, че той няма да свърши работата. Ще причини ли някому вреда, като обикаля из Германия. Кой знае, може да се е качил на някой параход за Южна Америка и всичките му там очарователни мустачки. Тъй да бъде засега. Когато настъпи подходящият момент, ние разполагаме с армията. Слотроп беше един добър опит за намиране на умерено решение, но в края на краищата винаги опираме до армията, нали?

— Откъде сте толкова сигурен, че американците ще простят и се примирят с това?

— Клайв, — продължителен отблъскващ кикот, — такова детенце си. Не познаваш американците. А на мен те са ми пределно ясни. Знам как да се оправям с тях. Американците ще поискат да видят как се справяме с нашите очарователни черни животни, (о Божичко, ex Africa semper aliquid novi[1160], те просто са тъй едри, тъй силни), преди да опитат същото с техните собствени, х-м-м, целеви групи. Ако претърпим неуспех, те могат да ни наговорят много неприятни и остри думи, но санкции няма да има.

— Ще се провалим ли?

— Всички ние ще се провалим, — сър Маркъс разбухва къдрите си, — обаче Операцията няма.

Да. Клайв Мосмун има усещането, че се възнася от блатото на обикновените маловажни неуспехи и разочарования, политически страхове, парични проблеми: и е запратен на трезвия и спокоен бряг на Операцията, където всичко е твърдо под краката му и собственото „аз“ е дребно отстъпчиво животинче, което някога е скимтяло в своята унизителна тъмнина. Но тук, вътре в самата Операция, няма плач, няма хленч. Няма низше „аз“. Темата е прекалено важна, за да бъде намесвано низшето „аз“. Даже в „Пръчките“, тоест стаята за наказания в имението на сър Маркъс, встъпителните ласки са игра за това кой държи истинската власт извън тези оковани стени, кой я е притежавал винаги от самото начало, независимо че може да е овързан с вериги и стегнат в корсет. Униженията на хубавичката „Анжелика“ са градуирани в съответствие със силата на тяхното въображение. Без радост, без удоволствие, без истинска капитулация или подчинение. Само изискванията на Операцията. Всеки от нас има своето място, наемателите идват и си отиват, но жилищата остават…

Невинаги е било така. В окопите на Първата Световна война, отчитайки повишената вероятност за внезапна смърт, англичаните се заобичвали един друг благопристойно, без преструвки или срам, и откривали в лицата на други младежи доказателства за посещения на инопланетяни, някаква слаба надежда, която навярно е помагала да бъдат компенсирани даже калта, лайната и разлагащите се парчета човешко месо… Това е бил краят на света, абсолютна, тотална революция (макар и не точно такава, като обявената от Валтер Ратенау): всеки ден хиляди аристократи, нови и стари, все още окръжени с ореола на техните представи за доброто и злото, се отправяли против гръмката гилотина на Фландрия, работеща непрекъснато, ден след ден, обслужвана от невидими ръце, определено не от народни ръце — една английска класа била покосена, въодушевени доброволци умирали за онези, на които им е било известно нещо и съответно не проявявали същия доброволчески ентусиазъм, и въпреки всичко това, въпреки че някои от тях са знаели за предателството, докато Европа умирала безчестно в собствените си отпадъци, мъжете обичали. Но живителният призив на тази любов отдавна бил преминал в затихващо съскане и останала само безцелната и безпътна педерастия. В тази последна Война смъртта не е била враг, а помощник. Хомосексуализмът във висшето общество сега е просто едно похотливо допълнение, а истинското и същинско ебане се извършва на хартия…

4.

Противодействието

’Кво?

Ричард Никсън

□ □ □ □ □ □ □

Бет Дейвис и Маргарет Дюмон са в салона на нечия разкошна къща, облицован с ламперия от обилно виещи се рококо декорации по проект на Кювилие. През прозореца долита изпълнявана на казу удивително безвкусна мелодия, вероятно „Кой е този тип?“ от „Един ден на хиподрума“ (в няколко различни варианти). Свири един от просташките приятели на Граучо Маркс[1161]. Звукът е нисък, бръмчащ и гърлен. Бет Дейвис замира, поклаща глава, изтръсква пепелта от цигарата.

— Какво е това? — пита тя.

Маргарет Дюмон се усмихва, изпъчва презрително гърди:

— Ами, звучи като казу — отвръща тя.

На Слотроп му се бе сторило, че е казу. Докато се разсъни напълно, шумът е заглъхнал в утрото. Каквото и да бе, то го бе събудило. А беше, или е, Пирата Прентис с един най-общо казано откраднат „П-47“[1162] на път за Берлин. Заповедите му са кратки и ясни, както нарежданията на другите, папските агенти, Папата се ръководи от вярата в Бога, тръгвай да намериш онзи минезингер, все пак той е добър човек…

Е, това е по-стар модел „Кана“, с кабина тип „оранжериен покрив“. Ограниченото зрително поле изпраща поток от спомени в шийните мускули на Пирата. Струва му се, че самолетът е непрекъснато разбалансиран, въпреки че все още бърника от време на време разни уравновесители. В момента той изпробва Аварийно-Боен Режим, (макар и сега изглежда няма Аварийна ситуация, нито Военни действия), не сваля очи от приборното табло, където стрелките за обор./мин., налягане на всмукване и температура на цилиндровите глави достигат червения сектор. Намалява скоростта, продължава напред и след това, над Целе, опитва да направи бавно поклащане на крилата, подир минута лупинг над Брунсвик и после, над Магдебург, какво пък, хич не ми пука, започва „имелман“[1163]. В позиция по гръб, болката в кътниците изкривява устата му в зъбато ухилване, той започва поклащането на крилата с една идея по-бавно от необходимото, със скорост малко под двеста и десет км/час и моторът едва не заглъхва, блъскан от поредица внезапни тласъци — да довърши ли като обикновен лупинг или да се гмурне в „имелман“? — вече протяга ръка към контрола на елероните, ебал съм го и скапаното кормило, хич не ми пука, че ще вляза в свредел… но в последната секунда все пак лекичко докосва педала, незначителен компромис (наближавам четиридесетте, Боже мили, и с мен също ли се случва това?) и възстановява хоризонталното положение. Трябваше да направя „имелман“.

О, летя кат’ Тутингския[1164] орел,

Бомбардирам и стрелям на поразия,

И никой не може да ме свали!

Ей дядо кайзер Бил[1165], свършено е с теб,

’Щото идвам над твоя град!

Нека всички фройлайни и

Мадмоазели да ме посрещнат,

С лампи на прозорците специално за мен…

’Щото аз съм Тутингският орел.

Летя устремно към побе-дата!

И съм те взел на при-цел!

По това време Озби Фийл би трябвало да е в Марсилия и вече да търси връзка с Блоджет Уаксуинг. Уебли Силвърнейл е на път за Цюрих. Катье ще тръгне за Нордхаузен… Катье…

Не, не, тя не му бе разказала докрай всичко, какви ги е правила-струвала. Това не е негова работа. Колкото и да му е разказала, в нея винаги ще остава нещичко загадъчно. Защото той е такъв какъвто е, защото има посоки, в които той не може да тръгне. Но как им се удаваше внезапно да изчезват един от друг в хартиените градове и следобеди на този странен свят и настъпващия Ограничителен Режим? Възможно ли е днешното поръчение, целящо да те свърже с нужните ти хора? да се дължи на импровизирано споразумение: по-тържествените приключения да водят по същество до раздяла, до самота? Ах, Прентис… Какво е това, предложение за бягство ли? не, не, провери налягането на горивото, гледай, стрелката на манометъра играе, съвсем ниско е, резервоарът е празен…

Дребна летателна неприятност за Пирата, нищо сериозно… От слушалките призрачни гласове му отправят опознавателни реплики или укори: диспечерите долу в тяхното собствено царство, още едно покритие на Зоната, антени опасват пущинаците като редути, излъчващи полусфери на влияние, определят невидими въздушни коридори, действителни само за тях. „Тъндърболтът“ е боядисан в тревисто зелено. Трудно може да бъде пропуснат. Идеята е на Пирата. Сивото беше за Войната. Нека ме преследват. Хванете ме, ако можете.

Сивият цвят беше за Войната. Като че ли военно предназначение имаше и странния талант на Пирата да изживява чужди фантазии. От Деня на победата, нищо. Но това не е краят на екстрасензорните му неблагополучия. Той все още е „навестяван“, по същия заобиколен и неопределен начин от прародителя на Катье, минхер Франс ван дер Гроов, додоунищожител и авантюрист. Този човек никога не се появява или изчезва напълно. Пирата приема това твърде лично. Колкото и да не му се иска, той е съвместим с холандеца домакин. Какво вижда Франс у него? Свързано ли е то — разбира се, че е — с Фирмата?

Той бе вмъкнал цяло кълбо от своите сънища в съновиденията на Пирата, еретически сънища, тълкувания на вятърни мелници, които се въртяха на сянка из перифериите на тъмни полета, всяко крило сочещо към определена точка върху околището на огромно колело в небето, то се върти, спира и тръгва винаги в абсолютен синхрон с въртящия се кръст: „вятър“ беше един среден член[1166], споразумение за изразяване на онова, което в действителност задвижва кръста… и това се отнася за всеки вятър, навсякъде на Земята, независимо дали пищи сред бонбонено розовите и жълти планини на Мавриций или размърдва лалетата у дома в Холандия, капка по прозрачна капка дъждовна вода изпълва червените чашки, всеки вятър има свой собствен движещ се кръст, присъстващ физически или подразбиращ се, и всеки кръст е уникална мандала, която в процеса на въртене сближава противоположностите (и кажи ми сега Франс, що за вятър е този дето ме е засмукал, какъв е този 8000-метров вятър? Каква е тази мелница дето мели долу? Какво мели тя, Франс, и кой наглежда мелничния камък?).

Далеч под корема на „тъндърболта“ върху разчесаната зелена местност преминават смекчените от времето очертания на древни земни съоръжения, села изоставени по времето на Големия Мор, поля зад къщите, чиито жители са били покосени безмилостно от северния поход на бубонната чума. Зад маскировъчна мрежа, студена като чаршафи върху мебелите в забранено крило на къща, сопрано пее ноти, които изобщо не се подреждат в мелодия и се разпадат съвсем като мъртви белтъци…

— Ясно е като въздуха — високопарно декламира режисьорът Густав — и ако не беше такъв дърт глупак, щеше да го разбереш. Известно ми е, разбира се, че има едно такова Благотворително Сдружение на Старите Глупаци, всички вие се познавате, гласувате порицания за най-трудните и най-непокорни членове под 70 години и моето име е начело в списъка. Да не мислите, че ми пука? Всички вие сте на различна честота. Няма начин да ни предизвикате за конфликт. Прекалено много сме раздалечени. Ние си имаме наши собствени проблеми.

Разнообразна криптозоа[1167] щъка сред трохи, срамни косми, винени пръски, пепел от цигари, власинки тютюн и разпръснати мускалчета кокаин с червени бакелитови запушалки с печат на „Мерк“ от Дармщат. Атмосферата на буболечките завършва на около три сантиметра от пода, идеална влажност, тъмнина, постоянна температура. Никой не ги безпокои. В къщата на „Киселината“ е задействано негласното споразумение буболечките да бъдат газени и мачкани.

— Ти се заплиташ в тоналността — крещи Густав. — Хванат си в капана. Тоналността е игра. Всичко е игра. А ти си много стар. Никога няма да преминеш отвъд играта, да стигнеш до Звукореда, който е просветление.

— Звукоредът също е игра — „Киселината“ седи ухилен и с лъжичка от слонова кост изсипва невероятни купчинки кокаин в носа, изпълнявайки от край до край целия си репертоар: изправената ръка се завърта в гигантска дъга, зууум, право към желаната ноздра и от разстояние 50-сантиметра загребва с отмерено движение съответното количество, без да разсипва дори едно кристалче… след това цялата купчинка бива подхвърлена нагоре като пуканка и поета от носа нгкок право в целта, където, още от погребението на Либкнехт ако не и от по-рано, стените са гладки като порцеланова тоалетна чиния, без нито едно косъмче… лъжичката преминава от едната ръка в другата два-три пъти, слоновата кост снове във въздуха по-бързо от всякога… белите магистралки изчезват мигновено без помощта на каквато и да е направляваща ги тръбичка. — Звукът е игра, ако можеш да стигнеш толкова далеч, ти, потаен третосливичест ясновидецо. Ето затова аз слушам Шпор, Росини и Спонтини[1168], сам избирам моята игра и тя е изпълнена със светлина и доброта. А ти си зациклил на онази стратосферна глупост и тълкуваш нейната отегчителна тъпота като „просветление“. Човече, ти нямаш представа какво е просветление, ти си по-сляп и от мен.

Слотроп тръгва по пътеката към планинския ручей, където в едно тихо вирче е оставил затъкната между два камъка хармониката си да кисне цяла нощ.

— Твоите „светлина и доброта“ са подрусвания на обречен — заявява Густав. — Всичките ти скокливи мелодийки вонят на смърт. — Навъсен обезглавява със зъби едно кокаиново мускалче и изплюва червената запушалка сред блещукащите буболечки.

Течащата вода е деформирала една по една дупчиците на намерената от Слотроп стара хармоника „хонер“, квадратчетата са огънати като нотни знаци и бистрият поток свири на тях зрително съзерцателен блус. Във всички реки, навсякъде, където водата се движи, има цимбалисти и устни хармонисти. Както е пророкувал онзи Рилке:

Ако някога забравата те скрие,

Ти ще кажеш на Земята: „Аз тека!“

А на бързащия ручей: „Аз съм тук!“

Дори при такава отдалеченост все още е възможно да бъдат намерени и озвучени духовете на загубените хармонисти. Слотроп потупва хармониката в крака си, за да изтръска водата от нея, и платиците й запяват, подхващат искрения блус от такт 1 на днешната утринна част, а той просто духа в хармониката и състоянието му никога не е било толкова близо до понятието духовно посредничество, а той дори не го осъзнава.

Хармониката не се бе появила веднага. В първите му дни из тези планини, той се бе натъкнал случайно на комплект гайди, оставени от някаква шотландска военна част. Слотроп притежава умението да се справя успешно с всякакви неща. Овладяването на Имперския инструмент беше лесна работа. За седмица той разучи мечтателната филмова песничка в оригинално изпълнение на Дик Пауъл „Ще ти попея на сянка“, и я свиреше с гайдите отново и отново, почти непрекъснато, Уанг дидъл ди, Уанг дидъл дум ди дуууу… След време почна да забелязва оставени хранителни дарения до издигнатия от него навес. Кръмно цвекло, кошница с череши, даже прясна риба. Така и не виждаше кой ги носи. Навярно предполагаха, че Слотроп е призрак на гайдар или просто само звук, а и на него му бяха достатъчно добре познати самотата и нощните гласове, за да предполага какво става. Престана да свири на гайдите и на следващия ден намери хармониката. Тя случайно се оказа същата, която бе изгубил в 1938-ма или 9-та в тоалетната на танцувална зала „Роузланд“, но за него това е прекалено отдавна, за да го помни.

Той е оставен на мира, сам, никой не го закача. Други хора може и да са виждали него или неговите огньове, обаче не опитват да го доближат. Той си пуска брада и дълга коса, носи дочен панталон и риза, които Бодайн бе свил от пералнята на „Гаднярът Джон“. Но му е приятно да стои по цели дни гол, да го лазят мравки по краката, пеперуди да кацат на рамената му, да наблюдава живота на планината, да опознава сврачки, глухари, язовци и мармоти. Би трябвало да се отправя в множество най-различни посоки, но той предпочита засега да остане тук. Навсякъде, където е бил, Куксхафен, Берлин, Цюрих, Ница, най-вероятно са под наблюдение. Все още може да опита да намери Скачача или Блоджет Уаксуинг. Защо го тресе тази мания да получи документи за самоличност? За чий хуй са му нужни документи? Може да опита в някое Балтийско пристанище, да изчака докато намине фрау Гнаб и с нея да се прехвърли в Дания или Швеция. Разселници, изгорели канцеларии, изгубени завинаги архиви, в Европа документите може и да не са от такова значение… я чакай малко, от такова значение както къде, а Слотроп? Кажи де! А? Както в Америка ли? Егати! ’Айде стига тъпотии!…

Да, все още мисли, че има начин да се върне. Той се е променял, разбира се, променял се е, от време на време е поскубвал албатроса на собственото „аз“, лениво, полусъзнателно все едно че си чопли носа, но единственото призрачно перо, което пръстите му все не успяват да докоснат, е Америка. Горкият загубеняк, не може да я пусне от себе си. Прекалено често му е нашепвала насън обичай ме, ненаситно е изкушавала вниманието му в будно състояние с всевъзможни съблазни и невероятно добри перспективи. Някога — този ден е ясен в представите му — може да успее най-после да каже извинявай, разбира се ще съумее, и ще я напусне… но не и сега. Още един опит, още една възможност, още едно споразумение, още едно прекачване на многообещаваща линия. Може би това е просто гордост. Ами ако за него повече няма място в нейната конюшня? Ако го е прогонила, тя изобщо няма да дава обяснения. Нейните „жребци“ са безправни. Тя е имунизирана против техните дребнави и глупави въпроси. Тя е точно Злобната Амазонка, която се е появявала във фантазиите ти.

А по-нататък следва Джамф, съчетаването на „Джамф“ и „аз“ в главния сън. При кого да отиде за помощ с това сливане? защото то няма да може да понесе по-внимателно разглеждане, нали? Ако той се приближи прекалено много, ще последва отмъщение. Може и предварително да го известят, а напълно е възможно да минат и без предупреждение.

Предзнаменованията стават все по-ясни и по-конкретни. Той наблюдава полета на птиците и шарките в пепелта от огъня, тълкува по вътрешностите на пъстървите, които е хванал и почистил, по късчета изгубена хартия, по надписи и рисунки върху разбити стени с изкъртена от куршумите мазилка, които разкриват тухлите отдолу, изпотрошени в специфични форми и очертания, също податливи на различни тълкувания…

Една вечер, на стената на вонящ и напълно готов да сее тифна зараза обществен клозет, сред инициалите, датите, набързо надраскани рисунки на пениси и отворени срещу тях усти, той открива нанесено от Върколаците[1169] с шаблон изображение на негъра, с високите рамене и бомбето, и официалния лозунг: WILLST DU V-2, DANN ARBEITE. Ако искаш Фау-2, работи. Добър Вечер Тайрън Слотроп… не, не, чакай, всичко е наред, а на другата стена бяха изписали също WILLST DU V-4, DANN ARBEITE. Ако искаш Фау-4, работи. Има късмет. Преливащите гласове затихват, смисълът на шегата се изяснява, Слотроп е просто върнат при Гьобелс и неговата неспособност да позволи да се случи нещо хубаво. Но определено бяха нужни усилия, за да заобиколи и да погледне другата стена. Там би могло да има каквото и да е. Беше тъмно. С километри се точеха изорани ниви, електропроводи, канавки и далечни противовятърни прегради. Той се чувстваше храбър и владеещ положението. Но после друг надпис привлече погледа му:

ТУК БЕШЕ РАКЕТЧИКЪТ

Първата му мисъл бе, че най-вероятно той самият го е написал и забравил. Странно е като за първа мисъл, но действително бе така. А може той, или по-точно някакъв негов вчерашен вариант, да започваше да се намесва в Комбинацията против самия себе си какъвто бе точно тогава. Изпадналият в кома албатрос се размърда.

Предишните Слотроповци, средно по един дневно, повече от десет хиляди, някои по-силни, други не чак толкова, при всеки залез-слънце преминават към лагера на яростното войнство. Те бяха петата колона дълбоко в главата му и изчакваха точния момент, за да го предадат на другите четири подразделения, които стягаха обръча…

И така до втория лозунг той надрасква с камък своя знак:

Слотроп обсаден. Едва след като го бе оставил на още пет-шест места, дойде му на ум, че всъщност е рисувал ракетата А4, гледана отдолу. Дотогава той вече бе доловил други четирисловни изрази — разновидности на космическата мелница на Франс фан дер Гроов — свастики, гимнастически символи СССС в кръг, симетрично обърнати от горе на долу и отзад напред, Свежест, Съкровение, Смях, Свобода[1170] над кокетни портали на тихи алеи и кръстовища, където можеш да седиш и чуваш уличното движение от Другата Страна, да слушаш за бъдещето (там времето не е последователно: всички събития се случват в един и същи вечен миг и затова понякога определени послания остават „неразбираеми“ тук: липсва им историческа структура, звучат чудновато или налудничаво).

Пясъчно-жълтите църковни камбанарии се извисяват на хоризонтите на Слотроп, апсиди[1171] се разпростират в четири посоки като ракетни стабилизатори направляващи обтекаемите остри върхове на кулите… върху един пясъчник той открива издълбан очакващия го знак за освещаване, кръст вмъкнат в кръг. Най-после, веднъж следобед докато лежи спокойно на слънце с разперени ръце и крака в покрайнините на един от древните Чумни градове, той се превръща в кръст, кръстовище, жива улична пресечка, където се трупат съдии да издигнат бесилка за предстоящото по пладне обесване на някакъв вулгарен престъпник. Лъскаво гладки като невестулки черни хрътки и зъбати дребни ловджийски кучета, чиито породи са били изгубени повече от 700 години, преследват една разгонена кучка, а междувременно зрителите прииждат, но понеже екзекуцията е четвърта поред за тази пролет, зрелището не им е особено интересно, освен забавната подробност: в последния миг, когато надървеният с огромен тъмнолилав кочан осъден престъпник мечтателства за неизвестно чия запретната пола и недоумява предрешена като каква ли дебелогъза уважаема госпожа ще наближи пристъпвайки грациозно Смъртта, и тъкмо когато шията му се пречупва, той наистина се празни в дрипавата набедрена превръзка, кремава като кожата на светец под виолетовия покров на Великите Пости, а една капка сперма успява да се изтърколи, процежда се от косъм на косъм по мъртвия крак, чак до долу и от края на вроговеното босо стъпало капва на земята точно в центъра на кръстовището, където под покрова на нощта се превръща в корен на мандрагора. Следващият Петък на разсъмване, заедно с кучето си, смолисточерен пес, който не е бил хранен от няколко дни, идва Магьосникът, чийто подвижен флуоресцентен ореол пулсира от инфрачервено до ултравиолетово в спектрални кръгове около сянката му върху росната трева. Магьосникът внимателно изравя почвата около скъпоценния корен докато той остава да се държи само на най-тъничките власинки, завързва го за опашката на черното си куче, запушва уши с восък и изважда комат хляб, за да примами гладния пес рроууффф! кучето се хвърля към хляба, коренът е изтръгнат и надава пронизителен гибелен писък. Кучето пада мъртво още по средата на скока към закуската, неговата свещена светлина замръзва и избледнява в милионите капчици роса. Магьосникът отнася внимателно корена у дома, облича го в бяла дрешка и оставя до него пари през цялата нощ: на сутринта парите са удесеторени.[1172] Следва посещение от делегат на Комитета за Идиопатични[1173] Прототипове.

— Инфлация ли? — Магьосникът прави красиви плавни жестове в опит да се прикрие и отвлече вниманието на госта — Какъв капитал? За пръв път чувам такова нещо.

— Не, не — отвръща посетителят. — Засега още не. Ние опитваме да мислим в перспектива. Много бихме искали да научим от вас нещо повече за базовата структура. Например, колко отчаян и колко силен беше вопълът?

— Бях си запушил ушите с восък и не съм чул нищо.

— Не мога да кажа, че ви осъждам… — делегатът пуска братски делова усмивка.

Кръстове, свастики, Зонови мандали, как да не говорят те на Слотроп? Той е седнал в кухнята на „Киселината“ Бумер, пъплещи талази марихуанен дим във въздуха, чете рецепти за супа и във всяка кост и всеки зелев лист открива парафрази на самия себе си… кратки съобщения, имена на надеждни хора, с чиято безвъзмездна помощ ще се разплати достатъчно за едно сигурно бягство… Преди той ровеше с кирка и лопата из пролетните пътища на Бъркшир, априлски следобеди, вече изгубени, „работа по Глава 81“[1174] както я наричаха, вървиш след скрапера, който изчиства кристалната вътрешна атака на зимата, бялата й некрополизация… събираш ръждясали бирени кутии, пожълтели от миналогодишна сперма презервативи, смачкани до формата на мозък книжни салфетки криещи някогашни сополи или отдавнашни сълзи, вестници, натрошено стъкло, парчета от автомобил, дни, когато връхлетян от суеверие и страх, той може да подреди и съпостави всичко, вижда ясно във всеки боклук отделна точка от инвентарен списък, история: своята собствена, на своята зима, на своята страна… детски лица от прозорците на влака отправят към него, тъпака, скитника, поучения много по-дълбокомислени отколкото той е в състояние да разтълкува, два такта танцова музика някъде, на някоя вечерна улица, иглички и клони от бор, разтърсен толкова ясно и блестящ на фона на вечерните облаци, една от стотиците схеми на свързване в лекясана връзка листа, смях от царевичната нива рано сутринта, когато отива на училище, мотоциклет бумти на празен ход в някакъв сумрачно тежък летен час… а сега, в Зоната, привечер, когато се е превърнал в кръстовище след проливен дъжд, който той не помни, Слотроп вижда една много плътна дъга, як и дебел дъгоцветен хуй стърчащ надолу от срамновълнестите облаци и забит в Земята, в зелената влажно-ливадеста Земя, и сърцето му се свива и той плаче, а в главата му не остава нищо, просто се чувства като идиот…

□ □ □ □ □ □ □

С двукратно освобождаване на амбреажа, пета̀-пръсти, пета̀-пръсти, Роджър Мексико потегля. Съпровождан от глухото ритмично бумтене на температурните фуги на настилката под гумите той пришпорва по летния аутобан един предхитлеров „хорх 870Б“ през лилаво-червеното вълнисто Люнебургско поле. Над челното стъкло го облъхва мек вятър с аромат на хвойна. Люнебургските овце сред полето лежат неподвижни като паднали на земята облаци. Мочурища и зановец бързо отминават. Бързо плаващите облаци в небето над главата му са в непрекъснато движение, като жива плазма.

Масленозеленият „хорх“ с изрисуван в средата на предния капак дискретен нарцис, бе спотаен в един камион на западния край на бригадната автобаза в Хамбург, целият засенчен с изключение на усмихнатите към Роджър фарове, като прикрепени на стълбчета очи на приятелски инопланетянин. Добре дошъл там, земни човече. Когато вече пътуваше, той откри, че подът е осеян с търкалящи се стъклени бурканчета без етикет с нещо приличащо на бебешка храна, зловеща и нездравословно оцветена материя, която никое земно дете не би могло да яде без опасност за живота, зелено с розови жилки, повръщано бежово с неподлежащи на определение пурпурни примеси, всички капачки украсени с ангелски усмихнато дебело бебешко лице, а под блестящото стъкло гъмжат ужасни ботулизмени токсини и трупни отрови… от време на време изпод седалката внезапно се появява ново бурканче, противно на всякакви закони на ускорението се изтърколва между педалите и причинява сериозно объркване в краката му. Той знае, че трябва да погледне назад и надолу, за да разбере какво става, обаче е неспособен да си наложи да го направи.

На пода се търкалят и потракват бутилки, под предния капак един-два клапана чук-чукат тяхната история за притеснения. По средата на аутобана префучава див синап, идеално двуцветен, само жълто и зелено, пророческа река съзирана само от двата вида вълнообразна светлина. Роджър пее на едно момиче в Куксхафен, което все още носи името Джесика:

Сънувам, че съм открил нас отново,

С пролет отдалечена на толкова

Много животи на непознати хора

А ние, тъй свободни,

Разхождаме се край морето,

И говорим думи написани от друг

Отведоха ни до портите

На зеленото завръщане

А ние бяхме вече се загубили съвсем

И не можехме да спрем

И да ги попитаме защо —

Срещат ли се отново децата?

Остава ли някаква следа,

На юлските супершосета?

И внезапно навлиза в толкова ярко златисти кичест склон и поле, че едва не пропуска да вземе завоя между насипите…

Седмица преди да си тръгне, тя дойде за последен път в „Бялото видение“. С изключение на незначителната РИБИ, там отново бе истинска лудница. Из подгизналите ливади се търкаляха и ръждясваха кабели за преградни балони, превръщаха се в люспи, йони и земя — сухожилия, които пееха в яростните нощи сред сирените, виещи през равни интервали гладко като далечен вятър, под барабанния тътен на бомбите, и сега лежаха халтави и стари, на твърди извивки от метална пепел. Навсякъде под краката избуяват незабравки, суетнята на мравки създава усещането за тяхно царство. Над термоклините[1175] край скалите се реят множество пеперуди — ъглокрилки, лимонници, дяволски. Откакто Джесика и Роджър се бяха видели за последен път, тя бе постригала бретона си и сега, както подобава за такива случаи, е нервна:

— Изглеждам наистина ужасно, няма нужда да ми го казваш…

— Направо зашеметяващо — заявява Роджър. — Много ми харесва.

— Подиграваш ми се.

— Боже мой, Джес, защо говорим за прически?

В същото време някъде, отвъд Ламанша — преграда непреодолима като стената на Смъртта за начинаещ медиум — лейтенант Слотроп, фалшифициран, отхвърлен и отписан от всички, пълзи върху лика на Зоната. Роджър не желае да се отказва от него: Роджър иска да направи това, което е почтено и справедливо.

— Не мога просто да изоставя горкия загубеняк. Те опитват да го унищожат…

Но:

— Роджър, — ще се усмихне тя, — сега е пролет. В мир сме.

Не, не сме. Това е само пропаганда. Пробутана от АПП[1176]. А сега, джентълмени, както сте видели от проучванията, нашето оптимално време е 8 май, точно преди традиционното масово отпътуване от града за Петдесетница, училищата излизат във ваканция, метеорологичните прогнози обещават отлични реколти, започва сезонното понижение в търсенето на въглища, което ни дава няколкомесечна отсрочка, за да изправим отново на крака нашите капиталовложения в Рур — не, той вижда само неизменните силови потоци, същото обедняване, около което се бъхти още от ’39-та. Неговото момиче ще бъде отведено в Германия, въпреки че подлежи на демобилизация, както всеки друг. Няма канал нагоре, който да им даде поне малка надежда за бягство. Все още става нещо, не го наричайте „война“ ако това ви нервира, може би нивото на смъртността е поспаднало с един-два пункта, бирата в кутии най-после се върна на пазара и една вечер неотдавна на Трафалгар Скуеър имаше много хора… но Тяхното начинание е действено и продължава.

Печалният факт, който раздира сърцето му и изважда наяве неговата празнота е, че Джесика има доверие в Тях. „Войната“ бе нужното й условие, за да бъде тя с Роджър.

„Мирът“ й дава възможност да го напусне. В сравнение с Техните ресурси, неговите са прекалено оскъдни. Той няма достатъчно думи, не предлага технически изпипана до съвършенство прегръдка, за да я задържи. Не е удивително, че симпатягата Бобър ще координира противовъздушната отбрана там и двамата ще бъдат заедно в романтичния Куксхафен. Чао, луди палавнико Роджър, прекарвахме си отлично, приятна военновременна забежка, оргазмите ни бяха неописуемо експлозивни, обятията ти са широки като крилата на летяща крепост, имахме си наши военни тайни, направо побърквахме дебелите дърти полковници както си искахме, но рано или късно за всички идва време за отбой, пфу! Трябва да бягам, мили Роджър, всичко беше приказно…

Той е готов да падне в коленете й ухаещи на глицерин и розова вода, да облизва пясъка и солта от униформените й обувки, да й предложи свободата и заплатата си за следващите 50 години постоянна хубава служба, и горкия си тежко пулсиращ мозък. Но е много късно. Ние сме в Мир. Параноята, опасността, безжизненото подсвиркване на действащата наоколо Смърт са приспани, останали са назад във Войната, назад в нейните Години с Роджър Мексико. Денят, когато спряха да падат ракетите, отбеляза началото на края за Роджър и Джесика. Докато ставаше ясно, ден след безопасен ден, че никога повече няма да падат, новият свят се промъкваше и я завладяваше като пролет — става дума не толкова за осезаемите промени в светлината и въздуха, в тълпите в универмага „Улуърт“, а като пролет от лош филм, пълна с изкуствени хартиени листа и цветове от памук и фалшиво осветление… не, никога повече Джесика няма да стои пред тяхната кухненска мивка с поскърцваща в пръстите й порцеланова чаша, която издава тихички беззащитни кротко отекващи звуци на плачещо бебе, буквално ОТВЕНИ ОТ ФОКУСА НА ВНИМАНИЕТО ИМ ОТ ЕКСПЛОЗИЯТА НА ПАДНАЛАТА РАКЕТА, и чашата се разпръсва на дрънчащи по пода бели и сини остриета…

Ракетите на смъртта са останали в миналото. Този път Джесика ще бъде на огнева позиция, тя и Джереми — не е ли било предопределено винаги така? Да изстрелват ракети през морето: няма смърт, има само спектакъл, огън и гръмовен рев, вълнение без убийство, не отправяше ли Джесика молитви точно за това? преди време в избледняващата къща вече върната на собствениците, обитавана отново от човешките придатъци към пискюлите на завесите, снимките на кучета, викторианските мебели, тайните купчини „Световни новини“ в килера на горния етаж. Предопределено й е да замине. Заповедите идват от недостижими за нея висоти. Нейното бъдеще е свързано с бъдещето на Света, а перспективата на Роджър е единствено със странния вариант на Войната, който все още мъкне със себе си. Той не може и крачка да направи, клетият сладур, Войната не го пуска. Все още е пасивен, както е бил под ракетите. Жертвата Роджър. Стрелецът Джереми. „Войната е моята майка“, бе казал той първия ден и Джесика се бе чудила какви дами в черно изникват в сънищата му, какви пепелно-бели усмивки, какви ли ножици ще идват потраквайки през стаята, през цялата тяхна зима… толкова много от него тя изобщо не опозна… толкова непригоден е той за Мир. Джесика вече започва да мисли за прекараното заедно с него време като за поредица от експлозии, лудост присъединена към ритмите на Войната. Сега той иска да спаси Слотроп, още едно ракетно същество, вампир, чийто полов живот наистина се подхранва от ужаса на тази Ракетна Блиц Война — пфу, гадост, гадост. Длъжни са да го затворят, а не да го освобождават. На Роджър този Слотроп изглежда му е по-скъп отколкото Джесика, нали двамата са един дол дренки, както и да е, тя се надява двамата да бъдат щастливи заедно. Нека седят и пият бира, да си разправят истории за ракети и посвещават уравнения един на друг. Колко забавно. Тя поне няма да го остави във вакуум. Роджър няма да бъде самотен, ще има с какво да си запълва времето…

Тя се бе отдалечила от него и тръгнала по брега. Слънцето днес е толкова ярко, че сенките от ахилесовите й сухожилия се очертават ясни и черни като ръбове на копринени чорапи над петите. Главата й както винаги е наклонена леко напред и встрани, оголеният й тил, който той изобщо не е преставал да обича и никога повече няма да види, е незащитен, както и нейната красота, за която тя в своята наивност не осъзнава, че шества из Света неизменно изложена на опасност. Джесика вероятно поназнайва нещичко и се смята за „хубавичка“ в тяло и лице… но той никога не би могъл да й каже останалото, колко много други живи същества, птици, ухаещи на трева и дъжд нощи, слънчеви мигновения на истински покой включва онова, което е тя за него. Беше. Той губи нещо повече от Джесика: отнета му е цяла една сфера от живота, изгубил е изпитаното за първи път успокоение от Сътворението. Сега се връща в зимата, оттегля се в своята самотна черупка. Необходимото усилие, за да продължи напред превишава многократно способността му да се справи сам.

Бе решил да не плаче, когато тя си тръгне. Но заплака. Кубически метри сополи, карамфилно червени уши. Скоро, всеки път, когато лявото му стъпало докосваше земята, остра болка пронизваше половината му череп. Аха, сигурно това имат предвид, когато казват „болка от раздялата“! Пойнтсман непрекъснато го затрупваше с работа. Роджър не можеше да забрави Джесика и все по-малко мислеше за Слотроп.

Но един ден при него се отби Милтън Глоуминг и го извади от равнодушието му. Глоуминг току-що се бе върнал от пътуване из Зоната. Бил включен в екип с особено назначение заедно с някой си Йозеф Шлайм, средно интелигентен дезертьор, който някога работил в СИ „Фарбен“ в управлението на д-р Райтингер, НСО[1177] — статистическия отдел на СЗ-7[1178]. Там Шлайм бил назначен в американския сектор да събира за СИ „Фарбен“ икономическа информация за СИ Фарбен чрез филиалите и притежателите на лицензи като „Кемнико“, „Дженерал Анилайн енд Филм“, „Анско“, „Уинтроп“. В 1936 година той пристига в Англия, за да работи в „Импириал Кемикълс“ на длъжност, която оставала твърде неопределена. Бил чувал за Слотроп, разбира се… помнел го от преди. Когато Лайл Бланд поел на своето последно трансмурално[1179] пътешествие, из кабинетите на СИ Фарбен със седмици се развявали строго поверителни „Зелени Отчети“, слухове се сливали и делели като молекули на каменовъглен катран под налягане, всичко това във връзка с бъдещия избор на подходящ човек, който след кончината на Бланд да поеме наблюдението над Слотроп.

Това ставало още в началото на голямата борба за разузнавателния апарат на СИ Фарбен. Искали да го прилапат както икономическият отдел на министерството на външните работи така и международният отдел на министерството на икономиката. А също и военните, особено Военно Икономическия Щаб, подразделение на Генералния Щаб отговарящо за връзката на ВКВС[1180] с промишлеността. Собствената връзка на СИ Фарбен с ВКВС се осъществявала чрез Координационна служба W под ръководството на д-р Дикман и д-р Гор. Картината се усложнява още повече от обичайното дублиране на учрежденията на нацистката партия и организациите на абвера, размножени след 1933 г. в цялата германска промишленост. Нацисткото звено по контрола на изразходваните средства в СИ Фарбен се нарича „Отдел А“, разположен е в същата административна сграда и в действителност изглежда напълно аналогичен на Координационната служба W, т.е. собствената група на СИ Фарбен за свръзка с армията. Но Техниката, уви, тази златистобедрена девица с корона от плитки, винаги се появява така, да докопа нещо. Най-вероятно заяжданията, възмущението и оплакванията на армията от партията в края на краищата в много по-голяма степен са подтикнали Шлайм да дезертира, отколкото някакви нравствени скрупули свързани с Хитлер. Във всеки случай той помни, че наблюдението на Слотроп е възложено на една новосформирана „Секция ІV“ под контрола на Координационната служба W. Секция І води азот и бензин, ІІ — багрилни вещества, химикали, синтетичен каучук, медикаменти, ІІІ — филмова лента и влакна, ІV се занимава изключително със Слотроп и нищо друго, освен, както бил подочул Шлайм, с един-два комбинирани патенти придобити чрез някакви сделки със СИ „Хими“ в Швейцария. Аналгетик, чието название бе забравил и една нова пластмаса, някакво име като „Миполам“… „Полимекс“ или нещо такова…

— Тъй както ми звучи, май би трябвало да я води „Секция ІІ“ — бе единственият коментар на Глоуминг тогава.

— Някои директори се разтревожиха — съгласи си Шлайм. — Тер Меер беше енергичен, а и Хьорлайн също, и двамата бяха инициативни, решителни мъже. Може да са възвърнали при тях тази пластмаса.

— А Партията назначи ли в тази Секция ІV човек от абвера?

— Сигурно са назначили, обаче не знам дали е бил абверовец или есесовец. Навсякъде имаше колкото щеш техни хора. Помня някакъв доста слаб човек, очилат, с дебели стъкла, да излиза два-три пъти от сградата. Но той беше с цивилни дрехи. Не знам името му.

Абе ’кво става тука…

— Наблюдение ли? — Ръцете на Роджър се впускат в усърдни движения, приглаждат косата, нагласяват вратовръзката, опипват носа, ушите, ставите — СИ Фарбен са наблюдавали Слотроп, така ли? Преди войната? Защо, Глоуминг?

— Странно, нали? — Чао до скив, фют през вратата без нито дума повече, и оставя Роджър насаме с възможно най-неприятна, започваща да се усилва светлина, челно острие на едно ослепително ярко сърповидно прозрение в периферията на мозъка му. СИ „Фарбен“ значи, а? Напоследък господин Пойнтсман е поел курс на активно сближаване изключително с висшите кадри на ИХП[1181]. А ИХП има картелно споразумение със СИ Фарбен. Мръсно копеле. Ами да, той сигурно е знаел за Слотроп от самото начало. Историята с Джамф е била само прикритие на… абе, ’кво по дяволите става тук?

На половината път за Лондон (Пойнтсман е завладял отново „ягуара“, затова Роджър кара мотоциклет от автопарка на РИБИ, който сега включва само него и един „морис“, практически без амбреаж) му хрумва, че Глоуминг е бил изпратен при него нарочно от Пойнтсман, като някакъв неясен тактически ход в тази акция в стил Нейланд-Смит[1182], в която Пойнтсман изглежда участва (той притежава пълен комплект с всички книги от великата манихейска сага на Сакс Ромър и напоследък има навика да се отбива по всяко време, обикновено когато Роджър спи или опитва спокойно да се изсере и наистина застава там пред тоалетната, и чете високо на глас съответстващ на положението откъс). Пойнтсман е способен на всичко, по-лош е и от дъртия Пудинг, изобщо няма срам няма съвест. Готов е да използва всеки — Глоуминг, Катье Боргезиус, Пирата Прентис, никой (Джесика) не е предпазен от неговите (Джесика?) макиавелийски…

Джесика. Ах. Да разбирасеразбирасе Мексико, шибан идиот такъв… не е удивително, че 137-та го баламосваше и даваше неясни отговори. Не е удивително, че нейните заповеди идват от Много Високо. Нали той самият, като агне весело палуващо около шиша, бе помолил Пойнтсман да види какво може да направи… Глупак. Глупак.

Той пристига в Дванадесетия Дом на „Голахо Мюз“ в самоубийствено душевно състояние. Крадците на велосипеди сноват из задните улички, старите професионалисти карат по три в редица с прилична скорост. Младежи с гиздави мустаци се оглеждат във витрините. Деца ровят в кофите за боклук. Из ъглите на дворовете хвърчат официални документи, сменената кожа на избягал Звяр. На улицата едно дърво необяснимо е изсъхнало до чепат черен труп. Муха каца с корема нагоре върху предния калник на Роджъровия мотоциклет, десет секунди се мята, събира прошарените с жилки чувствителни крилца и умира. Раз два и готово. За първи път Роджър вижда такова нещо. Ескадрили П-47-ки летят във формации „триъгълник“, по четири отметки на всяка, ЧервеноБялоСиньоЖълто върху неизменния фон на белезникавото небе, ескадрила след ескадрила: или се провежда някакъв авиационен парад или е нова война. Един мазач работи зад ъгъла, заглажда надупчена от бомби стена, натрупаният върху мастара хоросан е пищен и съблазнителен като сирене „империал“, той използва непозната мистрия наследена от негов покоен приятел, и все пак в първите дни непроизволно пробива и драска стената като неопитен чирак, още не е привикнал с лъскавото острие на мистрията, чиято извивка се е оказала малко по-подчертана отколкото неговата сила би могла изобщо да вложи в инструмента… Хенри беше по-едър мъж… Мухата, която съвсем не бе умряла, разперва крилца и отлита да направи за смях някой друг.

Добре тогава, Пойнтсман, връхлита трополейки в Дванадесетия Дом, блъска корковите дъски по седемте коридора и етажа, секретарки протягат ръце към телефоните къде си дяволите те взели…

Няма го в неговия кабинет. Но Геза Розавьолги е там и понечва да му създава спънки.

— Ста-ва-те за смях, младежо.

— Млъквай, трансилвански глупако — ръмжи Роджър. — Аз търся шефа, разбираш ли, само да мръднеш и за последен път ще усетиш вкуса на кръвна група 0-резус отрицателен. Когато приключа с теб, зъбите ти даже овесена каша няма да могат да дъвчат… — Уплашен, Розавьолги отстъпва около водния охладител и опитва да се защити с един стол на колелца. Седалката пада и Розавьолги остава само с рамата, която за голямо негово притеснение е оформена като кръст… — Къде е той — ситуацията е без победител, Роджър скърца със зъби не отстъпвай на истерията, тя дава обратен ефект и е лукс, който, при сегашната ти сериозна уязвимост, не можеш да си позволиш… — Хайде, педераст сдухан, кажи ми или никога повече няма да видиш ковчег отвътре…

Притичва нисичка и леко топчеста, но безстрашна секретарка и започва да шляпа Роджър по пищялите с данъчните досиета от 1940-та до ’44-та година на една английска стоманодобивна компания, която притежава общ патент с Vereinigte Stahlwerke[1183] за производството на сплав използвана в муфите на тръбопровода за подаване на течен кислород надолу към Черния Агрегат на А4 с номер 00000. Обаче пищялите на Роджър не са приспособени за такъв вид информация. Очилата на секретарката падат.

— Госпожице Мюлер-Хохлебен — прочита табелчицата с нейното име — с очила изглеждате просто отвратително. Сльошете ги отнофо фетнака — тази комична нацистка реплика явно е вдъхновена от фамилията й[1184].

— Не мога да ги намеря — германски акцент с пълна сила, — не фиждам добре.

— Е, ще фидим дали можем да ви помогнем… аха-а, какво е това? Госпожице Мюлер-Холебен!

— Ja…[1185]

— Как изглеждат тези фаши очила?

— Бели са…

— И рамките са изцяло инкрустирани с хитрички фалшиви диамантчета, нали фройлайн?

— Ja, ja, und mit…[1186]

— И фалшивите диамантчета продължават покрай слепоочията и извивката за ушите, и-и даже има пера?

— Щраусофи пера…

— Да, стърчащи от краищата и боядисани в изумително паунско синьо пера от мъжки щраус, нали?

— Тофа са моите ошила, ja, — потвърждава секретарката, опипвайки слепешком пода, — къде са те, моля фи?

— Ето тук! — стоварва крак долу ХРЯС и ги смачква на ярки арктически циреи, разпръснати навсякъде по килима на Пойнтсман.

— Виж ти! — обажда се Розавьолги от далечния ъгъл.

Впрочем това е единственият ъгъл, който не е ярко осветен, да, тук има някаква оптическа аномалия: нормална правоъгълна стая, в Дванадесетия Дом няма чудновати нестандартни помещения… и все пак, тази странна необяснима призма от сянка в ъгъла… не един и не двама посетители са влизали неочаквано и са заварвали г-н Пойнтсман не зад своето бюро, където би трябвало да бъде, а застанал в сенчестия ъгъл и, което е още по-тревожно, обърнат с лице към него… Лично Розавьолги не е във възторг от Ъгъла, опитвал е няколко пъти да стои в него, но винаги бе излизал поклащайки глава: „Гос-подин Пойнтсман, не ми харесва там, никак не ми харесва.“ Възможно ли е изобщо да изпита човек някаква приемлива и удовлетворителна тръпка от такова нездравословно преживяване, а? — леко повдигнал една шмекерлийски-тъжна вежда. Пойнтсман обикновено гледа тъй сякаш се извинява, обаче не заради себе си, а за нещо сторено от Розавьолги, и отвръща кротко, „Това е единственото място в стаята, където се чувствам жив“. С абсолютна сигурност една-две докладни записки по този повод са били изпратени на ниво Министерство. Ако изобщо са стигнали до самия министър, то най-вероятно е било във вариант „учрежденско развлечение“. „О, да, да“, поклаща мъдрата стара глава с къдрава като овца коса, изпъкнали почти славянски скули и сбръчква очи в небрежно-разсеян, но любезен смях, „да, знаменития Ъгъл на Пойнтсман, да… не бих се изненадал ако е обитаван от духове, а?“ Рефлекторно подхилкване от присъстващото подчинено дребно чиновничество, обаче само мрачни усмивки от по-високопоставените шефове на отдели. „Извикайте човека от ДЕМИ[1187] да погледне“, кикоти се глуповато някой с пура в уста. „Горкичкият, ще помисли, че отново е на Война“. „Правилно, точно така“ и „Вярно, добре го каза, направо отлично“, кънти из пластовете тютюнев дим. Сред именно това дребно чиновничество просташките шеги са на мода, нещо като класова традиция.

— Какво „виж ти“ — от известно време Роджър крещи.

— Виж ти — повтаря Розавьолги.

— Ти казваш „Виж ти“, нали? Така ли е? Обаче трябваше да кажеш „Виж ти, “Виж ти"."

— Така и направих.

— Не, не… ти каза „Виж ти“ само веднъж, точно това нап…

— А-хаа! Но аз го повторих. Казах го… два пъти.

— Но едва след като ти зададох въпроса. Не можеш да настояваш, че и двете „Виж ти“ са били част от едно и също твърдение, изискващо от мен да проявя безразсъдно лековерие, което в твоята компания се явява форма на (освен ако ние двамата не сме една и съща личност и целият този диалог представлява ЕДНА ЕДИНСТВЕНА МИСЪЛ ууугггххх, а това, Розавьолги, означава) безумие…

— Ошилата ми — хленчи фройлайн Мюлер-Хохлебен и сега вече лази из стаята, а Мексико разпръсква с крак стъклените парченца, така че от време на време нещастното момиче порязва ръка или коляно и започва да оставя тъмни 5–6 сантиметрови следи като перца от кръв, които впоследствие, ако приемем, че тя ще издържи достатъчно дълго, ще нашарят килима на Пойнтсман като шлейфа на рокля изрисувана от Биърдсли.

— Добре се справяте, госпожице Мюлер-Хохлебен! — подвиква окуражително Роджър — а що се отнася до тебе, ти… — но млъква, когато забелязва, че сега Розавьолги е почти невидим в сянката и склерите на очите му пламтят в бяло, трептят и подскачат във въздуха, светват и угасват… явно Розавьолги полага сериозни усилия да се задържи в засенчения ъгъл. Това определено не е предпочитано от него място. Първо: останалата част от стаята изглежда по-отдалечена, като гледана през визьор на фотоапарат. И стените… въобще не приличат на… ами, всъщност, на плътни и твърди. Те са в плавно движение: грубо полутечно изместване и диплене, набръчкват се като изправено парче коприна или найлон, оттенъкът им е воднисто сив, но от време на време с изненадващ остров в течението, някой абсолютно нетипичен за тази стая цвят: шафранено жълти вретена, палмово-зелени овали, пурпурни тесни заливи, които прорязват като зъби на гребен нащърбени комиксово-оранжеви парчета от остров, а над тях кръжи простреляният изтребител, изхвърля горивните резервоари, после и сребристия балдахин на парашута, задкрилките са фиксирани на почти пълно убиване на скоростта, колесниците са вдигнати, а изведнъж синевата (внезапно, тъй ярка синева) връхлита непосредствено преди удара дроселът е затворен фффууппп! о мамка му рифът, ще се блъснем в… ах. О, ами че няма ли риф? В безопасност ли сме? Тооочно така! Манго, виждам манго на онова дърво там! и-и-и едно момиче… мнооого момичета! Гледай, всички са разкошни, циците им стърчат нагоре, и всички поклащат тези поли от трева, свирят на хавайски китари и пеят (обаче защо гласовете са тъй резки и груби, тъй гъгниви, като гласовете на американски кордебалетистки?)…

О, бледолики.

Добре дошъл на остров Драйф!

Близни ми папаята и няма

Да искаш да го напуснеш!

Луна като жълт банан,

Виси над моето бунгало,

И много хула-хула игрички —

О, звездите падат над остров Драйф

И лавата се стича по планината

Великолепна като черешова торта —

Даже Сладката Лейлани

в Малката Сламена Колиба

Обича хавайците и мисионерска закуска

Гледай-скивай, захарна курабийка,

ти си на остров Драйф!

Е-гати, е-гати, някоя от тези красиви младички островитянки ще ме свали, ще прекарам остатъка от живота си в ядене на папая, ароматна като путката на младия рай…

Когато раят беше млад. Пилотът се обръща към Розавьолги, който все още е овързан с предпазни колани зад него. Лицето е покрито с шлем, авиаторски очила отразяващи прекалено много светлина и кислородна маска — лице съставено от метал, кожа и слюда. Но сега пилотът повдига очилата, бавно, и чии са тези толкова познати очи, които се усмихват приветливо, аз те познавам, ти познаваш ли ме? Наистина ли не ме познаваш?

Розавьолги се измъква с крясък от ъгъла, разтреперан, заслепен от лампите на тавана. Фройлайн Мюлер-Хохлебен продължава да пълзи наоколо в кръг, отново и отново, все по-бързо и по-бързо, почти изгубила очертанията си, и кряка истерично. И двамата са стигнали точно състоянието, до което изтънчената психологическа атака на Роджър бе имала за цел да ги доведе. Тихо, но твърдо:

— Добре. А сега за последен път, къде е господин Пойнтсман?

— В кабинета на Мосмун — отговарят едновременно те.

Кабинетът на Мосмун е на един кратък пробег с ролкови кънки от Уайтхол и е охраняван в поредица стаи от момичета-стражи, всяка с престилка в напълно различен цвят от другите (и тази процесия продължава доста дълго, тъй че можем да си представим какви нестандартни и чудновати багри са те поначало, ако толкова много оттенъци могат да бъдат тъй „напълно различни“, нали — ах, да споменем само някои като например гущерово, вечерна звезда, бледа Атлантида), и Роджър ги ухажва, флиртува с тях, подкупва, заплашва, дърдори им глупости и (въздишка) пробива си път с шамари, докато най-после:

— Мосмун — започва да блъска с юмрук по гигантската дъбова врата, резбована като каменните портали на някои храмове. — Край, Пойнтсман, всичко е свършено! В името на минималното благоприличие, което ти позволява да изживееш деня без да бъдеш застрелян от някой случаен въоръжен непознат, отваряй вратата! — Предълго обръщение и по средата му вратата е вече наполовина разтворена, но във всеки случай Роджър го довършва. Той гледа в стая обгърната от сияйни лимонно-лаймови багри, драстично приглушени почти до наподобяващата мляко граница на абсент с вода, (нюансите са по-топли отколкото заслужават тези муцуни около масата, ала вероятно появата на Роджър е затъмнила леко оцветяването) след това притичва, скача на гладката маса над гладката глава на някакъв директор на стоманодобивна компания, приплъзва се 6–7 метра по излъсканата с восък повърхност и застава пред човека на края, който седи с непринудена (всъщност, надменна) усмивка — Мосмун, ясен си ми! — Наистина ли бе проникнал вътре, сред качулките, прорезите за очите, златните скъпоценности и украшения, тамяна и скиптъра от бедрена кост?

— Това не е Мосмун — прокашля се господин Пойнтсман. — Мексико, бъдете така добър да слезете от масата… джентълмени, това е един от моите някогашни колеги от РИБИ, блестящ специалист, но на моменти доста неуравновесен, както може да сте забелязали… ах, Мексико, наистина не…

Роджър е отворил копчелъка, извадил хуя си и вече деловито опикава лъскавата маса, книжата върху нея, пепелниците, а много скоро и самите мъже с непроницаеми физиономии, които, макар и заемащи ръководни длъжности и притежаващи светкавично действащи мозъци, все още не искат да приемат, че всичко това се случва, нали, в някаква вселена действително свързана в прекалено много точки с привичния им свят… и всъщност шуртящата топла пикня е доста приятна докато преминава по вратовръзки за по десет гвинеи, по брадичките придаващи творчески вид, нагоре по нашарените с пигментни петна ноздри, по армейските очила със стоманени рамки, и плющи по колосани нагръдници, ключета на „Фи Бета Капа“[1188], ордени на Почетния Легион, Железни Кръстове, ордени Ленин, кръстове на кралица Виктория, верижки за джобни часовници по случай пенсиониране, значки „Дюи за президент“[1189], полуизвадени служебни револвери и даже ловни пушки със скъсена цев подаващи се изпод нечия мишница…

— Пойнтсман, — решително вирнатият хуй раздразнен подскача като дирижабъл сред лилави облаци (много тъмно лилави, като кадифе в същия цвят) привечер, когато морският бриз предвещава трудно кацане, — запазих те за накрая. Но, господи Боже мой, изглежда не ми е останала никаква урина повече. Нито капка. Много се извинявам. Абсолютно нищо не е останало за теб. Разбираш ли? Ако това означава да дам живота си — думите просто излязоха и може би Роджър преувеличава, а може би не — за теб няма да има нищо никъде. Каквото и да получиш, аз ще го взема. Ако отидеш по-високо с това, аз ще дойда, ще те хвана и ще те сваля обратно долу. Където и да отидеш. Даже ако намериш свободен момент за отдих, с отзивчива жена в тиха стая, аз ще бъда зад прозореца. Винаги ще бъда съвсем наблизо отвън. Ти никога няма да ме заличиш. Излезеш ли навън, аз ще вляза и за теб стаята вече ще бъде осквернена, обитавана от духове и ще трябва да търсиш друга. Останеш ли вътре, аз така и така ще вляза, ще те преследвам от стая в стая, докато не те притисна до стената в последната. За теб ще бъде последната стая, Пойнтсман, и ще ти се наложи да прекараш остатъка от твоя мизерен проституиран живот в нея.

Пойнтсман отказва да го погледне. Отказва да срещне очите му. Точно това искаше Роджър. Охранителите се появяват като подробност силно намаляваща постигнатия ефект, въпреки че възторжените почитатели на сцените с преследване, които не могат да погледнат Тадж Махал, Уфици, Статуята на Свободата, без да помислят: сцена с преследване, сцена с преследване, ухаа, егати, Дъглас Феърбанкс бяга и подскача пред минарето на фона на лунното небе — на тези ентусиасти навярно ще им бъде интересно следното:

Роджър се пъха под масата, за да закопчае шлица си и усърдните охранители скачат един срещу друг върху масата, сблъскват се и псуват, но той е избягал в поднивото сред подкованите обуща от конска кожа, раираните крачоли и мамините карирани чорапи на тези заговорници горе, рискован преход, защото всеки крак може да го изрита без предупреждение и да го пребие, но вече е стигнал обратно при плешивия стоманодобивен магнат, докопва го за вратовръзката или за кура, което е по-лесно за хващане, и го издърпва долу под масата.

— Така! Сега ще се измъкнем оттук и вие ще бъдете мой заложник, ясно ли е? — Изскача изпод масата, затътрил посинелия ръководен кадър за вратовръзката или за хуя, дърпа го както дете шейна, полуудушен и пред мозъчен кръвоизлив, извлича го през вратата, покрай необичайната модна дъга от караулещи дами, сега с меко казано уплашен изглед, а на улицата вече пищят сирени: МАНИАК НАПАДА НЕФТЕНИ ПРЕГОВОРИ отстранен след като ----кал участниците, той вече е излязъл от асансьора и тича по задния коридор към парното вжът! над главите на двама черни параджии, които си предават един на друг ръчно свита цигара с някаква западноафриканска наркотична трева, напъхва своя заложник в гигантска пещ заредена и подготвена за пролетта (много жалко), и офейква през задния вход, минава по алея обрамчена с платани водеща в малък парк, след това се прехвърля през оградата, чао до скив, бързоногият Роджър и лондонските полицаи.

В „Бялото видение“ не е оставил нищо, което да му е нужно. Всичко там може да бъде зарязано. Дрехите на гърба му и мотоциклетът, джоб пълен с дребни монети и неограничен гняв, от какво повече има нужда един 30-годишен праведник, за да завоюва града? „Аз съм шибаният Дик Уитингтън!“ идва му на ум докато фучи по Кингс Роуд, „И дойдох в Лондон! Аз съм вашият кмет на Лондон…“[1190]

Пирата е у дома си и повидимому очаква Роджър. Разхвърляни по голямата маса, части от неговата вярна „Мендоса“ блестят от смазочно масло или стоманеносини, ръцете му са заети с парцалчета, шишенца, тампони и шомполи, но очите му са вперени в Роджър.

— Не, — пресича той подхванатото разобличение на Пойнтсман, когато изниква името на Милтън Глоуминг, — това е дреболия, но спри тук. Не го е изпратил Пойнтсман. Изпратихме го Ние.

— Ние.

— Роджър, ти си начинаещ параноик — за първи път Прентис го назовава по име и това трогва Роджър достатъчно, за да прекъсне тирадата си. — Разбира се, че е необходима всестранно разработена система „Те“, но това е само половината работа. На всяко „Те“ трябва да съответства „Ние“. В нашия случай има такова „Ние“. Градивната параноя означава разработване на система „Ние“, която да е поне толкова всеобхватна, колкото системата „Те“…

— Чакай, чакай, първо къде ти е уискито „Хейг и Хейг“, постарай се да бъдеш любезен домакин, и второ каква е тази „система Те“? Аз не те бомбардирам с теоремата на Чебишев[1191], нали?

— Имам предвид онова, което Те и наетите от Тях психиатри наричат „заблуждаващи системи“. Излишно е да пояснявам, че „заблудите“ винаги са официално формулирани. Действително или недействително, този въпрос няма защо да ни тревожи. Те говорят само когато им е изгодно. Единствено системата е от значение. Как се подреждат данните вътре в нея. Някои са последователни, други се разпадат. Твоето хрумване, че Глоуминг е изпратен от Пойнтсман тръгва по грешно разклонение. Без някакъв противоположен комплект от заблуди относно нас самите, които наричам „система Ние“, хрумването за Глоуминг може да е било приемливо…

— Заблуди за самите нас?

— Тези заблуди не са действителни.

— Но са официално формулирани.

— Да, ако има полза от това.

— Е, значи ти играеш Тяхната игра.

— Няма защо да се тревожиш за това. Ще видиш, че можеш да действаш превъзходно. Тъй като още не сме победили, особени проблеми няма.

Роджър е напълно объркан. В този момент влиза не кой да е, а Милтън Глоуминг придружен от черен мъж, в когото Роджър разпознава един от пушачите на ганджа в котелното под кабинета на Клайв Мосмун. Негърът се казва Ян Отиюмбу[1192] и е офицер за свръзка от Черната Команда. Появява се един помощник на Блоджет Уаксуинг, апаш с неговото момиче и то не просто върви, а по-скоро танцува, много бавно и плавно, танц, в който току-що изскочилият без риза от кухнята Озби Фийл (и с татуирано на корема му Прасето Свинчо? Откога я има Фийл тази татуировка?) напълно правилно определя въздействието на хероин.

Което е донякъде смущаващо — ако това е „системата Ние“, защо тя не е замислена така, че поне да се синхронизира логично и последователно, както става при „системите Те“?

— Именно там е работата — крещи Озби с имитиращи кючек телодвижения, които разтеглят Прасето Свинчо в застрашителна широка усмивка — Благоразумните са Те. А ние пикаем на Техните смислени комбинации. Нали… Мексико?

— Ура! — викат останалите. Добре го каза, Озби.

Сър Стивън Додсън-Трък седи до прозореца и почиства автомат „Стен“. Днес навън лятното спокойствие и гърбът на Лондон усещат началните тръпки на Следвоенния Ограничителен Режим. В този момент в главата на сър Стивън няма никаква мисъл. Той е напълно погълнат от чистенето на оръжието. Вече не разсъждава за жена си Нора, въпреки че тя е там, в някоя стая, все още заобиколена от нейните планетарни медиуми и прицелена в някакво лично предопределение. В последните седмици тя по автентичен месиански начин е стигнала до извода, че нейната действителна самоличност е, буквално, Силата на Гравитацията. Аз съм Гравитация, аз съм Това, с което е принудена да се бори Ракетата, на което се покорява предисторическата пустош и бива отправена в самата същност на Историята… Кръжащите около нея уродливи маниаци, пророци, телепортьори, астрални пътешественици и трагични човешки контакти, всички знаят за нейното божие наказание, но никой от тях не вижда правилния път за нея. Сега тя трябва да докаже себе си, да намери по-прикрити форми на себеотрицание, по-престорени и по-притворни от отстъпничеството на Шабатай Цви пред Високата Порта[1193]. Това положение дава известни възможности за по някоя хубава груба шега от време на време: горката Нора ще бъде подмамвана на спиритични сеанси, които не биха заблудили дори пралеля ви, ще я навестяват типове подобни на Роналд Черикоук маскиран като Иисус Христос, който ще просвисти надолу по жиците до едно прикътано миниатюрно ултравиолетово светлинно тяло и там ще започне да флуоресцира с възможно най-съмнителен вкус, в глупавия си брътвеж ще свързва заедно разнородни неподходящи откъси от Евангелието, от своята разпната висота ще се протяга наистина да опипва пристегнатия с колан за жартиери задник на Нора… силно оскърбена тя ще избяга в коридори пълни с лепкави невидими ръце, полтъргайсти ще задръстят тоалетната й, изящни дамски лайна ще подскачат в нейния девствен водовъртеж, и с крясък пфу, капещ задник и колан за жартиери отпуснат около колената, тя ще връхлети олюлявайки се в нейната собствена гостна, за да установи, че дори там не може да намери укритие, не, някой ще е материализирал специално за нея две слоници-лесбийки в поза 69, плъзгави хоботи като симетрични бутала влизат и излизат от сочни слонски вулви, и когато Нора се обръща, за да избяга от тази кошмарна сцена, ще констатира, че някое закачливо привидение е заключило вратата зад нея, а друг призрак се кани да шляпне в лицето й студено йоркширско суфле…

В мезонета на Пирата сега пеят всички, противодействена пътна песен, акомпанирани на нещо прилично на палисандрова уелска гъдулка от Томас Гуенхидуи (който все пак бе избегнал диалектическото проклятие на Книгата на Пойнтсман):

Спали са на рамото ти,

Плакали са в бирата ти

Пели са ти тъжни приспивни песни

Мислел си, че Те искат съчувствие

И за душата хич не им пука,

А Те никога нямаше да ти обяснят

Но ти казвам днес

Това не е единственият начин,

И повече няма да се унижаваш

Плащат ти, за да го харесваш

Но е дошло време да го натириш,

И това не е съпротива, а война…

— А война… — пее Роджър, надува мотоциклета към Куксхафен, и веднага се пита как ли е подстригана Джесика за Джереми и как ли ще изглежда този непоносим педант с надяната на главата му горивна камера, — а война…

Запали цигара преди да духнеш през вратата,

След като си ги прегърнал и целунал,

Обаче ние ще съборим Тяхната система,

И това не е съпротива, а война…

□ □ □ □ □ □ □

Тези борови клони пращят тъй синьо и влажно и май не дават никаква топлина. Конфискувани оръжия и муниции са разхвърляни навсякъде по разположението на рота В, отчасти в сандъци или натрупани безразборно. От няколко дни американската армия претърсва Тюрингия, нахлува посред нощ в къщи. Известна ликантропофобия, тоест страх от върколаци, обсебва правителствените умове[1194]. Идва зима. Скоро в цяла Германия няма да има достатъчно храна или въглища. В края на войната картофените реколти например отиваха изцяло за производство на спирт за ракетите. Но все още има много ръчно огнестрелно оръжие и муниции за него. Където не можеш да се нахраниш, конфискуваш оръжие. Откакто свят светува оръжието и храната винаги са били здраво свързани в съзнанието на всяко правителство.

На планинските склонове от време на време проблясват ръкавни емблеми и нашивки, ярки като храсти росѐн през юли, докоснат от обредния пламък на „зипо“. Редник І клас Еди Пенсиеро[1195], прехвърлен тук в 89-та дивизия като попълнение, а също амфетаминов ентусиаст, седи сгушен почти в самия огън, трепери и изучава дивизионната нашивка на ръкава си, която обикновено наподобява китка ракетни върхове в черно и маслиново зелено, гледани през зейнал анус, но сега приличат на нещо дори още по-странно от онова, за което Еди ще се досети след минута.

Треперенето е едно от любимите развлечения на Еди Пенсиеро. То не е като при нормалните хора, да те побиват тръпки сякаш гъска ходи по гроба ти и отминава, а непрестанно треперене. Отначало е трудно да свикнеш. Еди е сериозен познавач на тръпките. Даже по някакъв странен начин умее да ги разгадава, както „Киселината“ Бумер обяснява цигарите с хашиш, както Миклош Танац разтълкува белезите от камшик. Но дарбата му не се ограничава с неговото собствено разтрисане, о не, тя обхваща и треперенето на други хора също! Да, тръпките идват една по една, идват всички заедно на групи (напоследък той култивира в мозъка си нещо като различаваща мрежа и се приучва да ги разграничава). Най-безинтересните потръпвания са тези с абсолютно постоянна честота, изобщо без никакви колебания. Не чак толкова безинтересните са с променлива честота, по-бързи или по-бавни в зависимост от постъпващата от другия край информация, където и да се намира той. Най-интересни са неравномерните форми на сигнал, които се променят както по честота, така и по амплитуда. Техните „хармоници“ трябва да бъдат анализирани чрез Реда на Фурие, което е малко по-сложно и трудно[1196]. Често това включва кодиране, определени инфразвукови честоти, определени нива на мощността — трябва да бъдеш доста напред с материала, за да се ориентираш в тях.

— Хей, Пенсиеро — Това е Хауърд („Бавния“) Лърнър, сержантът на Еди. — Дръпни си гъза от огъня.

— Хайде сега де, серж — трака със зъби Еди. — Само опитвам да се постопля.

— Ник’ви ’звинения, Пенсиеро! ’Дин по’ковник иска подстрижка, веднага, чуваш ли!

— Уф, момчета — мърмори Пенсиеро, изпълзява до спалния чувал и почва да рови в мешока за гребен и ножици. Той е ротният бръснар. Неговите подстрижки, по правило отнемащи часове, а нерядко и дни, са мигновено разпознаваеми в цялата Зона, и ако щете вярвайте, но те разкриват косъм по косъм непоколебимостта и целеустремеността на редовния консуматор на бензедрин.

Полковникът седи, чака, под електрическа лампа, захранвана с ток от друг войник, който облегнат в сянката върти сдвоената ръчка на генератор. Това е приятелят на Еди, редник Пади („Електро“) Макгонигъл, ирландче от Ню Джърси, един от милионите познати от филмите добродетелни и бедни градски приспособенци — гледали сте ги как пеят, танцуват, простират прането, напиват се на помени, тревожат се, че децата им пропадат, вече просто не знам какво да правя тате, той е добро момче, но се е хванал с много лоша компания, и тъй нататък с всичките му долнопробни холивудски лъжи, чак до и включително тазгодишния касов хит „Расте дърво в Бруклин“[1197]. Тук Пади с неговите ръчки прилага под друга форма дарбата на Еди, макар че препраща, а не получава. Лампата изглежда свети равномерно, но това всъщност е последователност от максимални и минимални електрически заряди, преминаващи със скорост, зависима от това колко бързо Пади върти ръчките. Само че нажежаемата жичка угасва достатъчно бавно, преди да пристигне следващия максимален заряд, който ни подвежда да приемаме, че виждаме равномерна светлина. В действителност това е поредица от едва забележими светлина и тъмнина. Обикновено недоловими. Що се отнася до Пади, посланието изобщо не е съзнателно от негова страна. То бива изпращано от мускули и кости, от съответния контур на тялото му, който се е научил да работи като източник на електрическа енергия.

В момента Еди Пенсиеро трепери и не обръща особено внимание на тази крушка. Неговото собствено послание е достатъчно интересно. Наблизо някой свири блус на устна хармоника в нощта.

— ’Кво е т’ва? — пита Еди, застанал под бялата лампа зад безгласния полковник в парадна униформа — Хей, Маконигъл, чу ли нещо?

— Аха — надсмива се Пади иззад генератора — чух ти пръднята как излита с големи крила от гъза ти. Ето т’ва чух! Ха, ха!

— Е, дрън-дрън! — отвръща Еди Пенсиеро — Ник’ва пръдня не си чувал, тъпако.

— Хей, Пенсиеро, знаеш ли ’къв шум издава на новия сонар италианската подводница? А?

— Ъъъ… ’къв?

— Пиндолар, пин долардолар жабаржабаржабар! Ето такъв! Юк, юк, юк!

— ’Би си майката — заявява Еди и започва да реше черно-сребристата коса на полковника.

В момента, когато гребенът докосва главата му, полковникът заговаря:

— Обикновено прочистването къща по къща ни отнема не повече от 24 часа. От залез до залез, от къща на къща. В началото и в края се виждат черни и златисти оттенъци, силуети, люлеещи се небеса, чисти като при циклорама[1198]. Но тези залези, тук, просто не знам. Как мислиш, не е ли експлодирало нещо там някъде? Да, някъде на изток? Нов Кракатау? С друго, не по малко екзотично название… сега цветовете са толкова различни. Вулканична пепел, или каквото и да е друго, увиснало в атмосферата фино разпръснато вещество, може по много странен начин да пречупва цветовете. Известно ли ти беше това, синко? Не е за вярване, нали? Съвсем късо долу на врата и около ушите, ако нямаш нищо против, и постепенно я оставяш малко по-дълга най-горе така, че да няма нужда от ресане. Да, редник, цветовете варират и още как! Въпросът е в зависимост от какво се променят? Понижава ли честотата си ежедневният слънчев спектър? Не просто така произволно и напосоки, а систематично, под въздействието на тези неизвестни отпадъчни частици в преобладаващите ветрове? Носи ли това някаква информация? Сериозни въпроси, тревожни… Откъде си родом, синко? Аз съм от Киноша, Уисконсин. Родителите ми имат малка ферма там. Заснежени поля и оградни подпори чак до Чикаго. Снегът засипва старите коли и те изглеждат като огромни пънове… големи бели купчини… през зимата Уисконсин е като затрупани със сняг армейски гробища.

— Хе, хе…

— Хей, Пенсиеро — провиква се Пади Макгонигъл — все още ли ти се счуват ония звуци?

— Да, мисля, че е устна хармоника — Пенсиеро енергично сресва отделни косми, и отрязва всеки на леко различаваща се дължина, отново и отново се връща да дооправи тук-там по нещо… Бог е този, комуто е известен техния брой. Атропос е тази, която ги отрязва в различни дължини[1199]. Ето защо тази вечер Еди Пенсиеро е обладан от Бог под формата на неотразимата Атропос.

— Намерих ти хармониката точно тук — надсмива се Пади. — Гледай! Жабарски кларинет!

Всяко продължително подстригване е преход от едно състояние в друго. Косата е друг вид модулирана честота. Да предположим едно благодатно и богоугодно състояние, при което всички косми някога са били разпределени съвършено равномерно, период на невинност, когато са лежали идеално прави по цялата глава на полковника. Дневни ветрове, разсеяни жестове, потене, сърбеж, внезапни изненади, еднометрови пропадания на границите на съня, наблюдавани небеса, припомнени безчестия, всичко за изминалия период е записано върху тази идеална решетка. Сега Еди Пенсиеро минава през нея, преизгражда я и действа като посредник на Историята. Успоредно с обработката на полковнишката глава звучи и възникналият от треперенето блус — продължителни рулади[1200] в отвори номера 2 и 3[1201] съответстват, във всеки случай тази вечер, на проходи в дълбоките протежения на косата, брезови стъбла в много влажна лятна нощ, подстъпи към каменна къща в горист парк, елени замрели до алеи настлани с дебели плочи…

Блусът се състои в използване на по-ниски странични честотни ленти — поемаш чиста нота, влизаш в тон и след това с лицевите мускули я насочваш по-ниско. Цял живот лицевите ти мускули се усмихвали изпънати от болка, често са опитвали да не издават никакви емоции. Къде изпращаш чистата нота е отчасти функция на този смях. Такава е светската основа на блуса, ако духовният ракурс те безпокои…

— Не знаех къде се намирам — разказва полковникът. — Продължавах да пълзя надолу между големи парчета нарязан бетон. Стърчащ черен прът арматурно желязо… черна ръжда. Във въздуха се рееха синьо-лилави следи, недостатъчно ярки, за да се замъгляват по краищата или да променят вечерната плътност. Те капеха надолу, удължаваха се една след друга, виждал ли си кокоши зародиш, в самото му начало, току-що оформен? е, не си, то е ясно, ти си градско момче. Много неща научаваш на фермата. Например как изглежда кокоши зародиш, тъй че ако ти се случи да се катериш по бетонна планина в мрака и видиш един или няколко горе в небето, възпроизведени в лилаво, ще знаеш на какво приличат. Това е нещо много по-добро от града, синко, животът там непрекъснато те подмята от криза на криза, всяка от тях е съвсем нова и не можеш да я сравниш с никоя предишна…

И ето го, внимателно заобикаля огромната руина, косата му в този момент изглежда много странно, вчесана напред от една тилна точка, напред и нагоре на големи дълги остриета, образуващи черен слънчоглед или голямопериферно боне около лицето му, на което най-забележителната черта са широките и тънки бавно мърдащи червено-лилави устни на полковника. От пролуките между отломките, разни същества опитват да го хванат, нещо като бърз ентусиазиран скок и прибиране назад, тънки ръце-щипци, нищо лично, просто реших да глътна малко нощен въздух, ха, ха! Когато не попадат на полковника — както обикновено — те бързо се прибират обратно с комарджийска въздишка, е, може би следващия път…

По дяволите, тъй както съм изолиран тук от моя полк, дакоитите ще ме хванат и кремират! О Исусе Христе, ето ги вече, невероятни Животни тичат приведени в отблясъците от градския вариант на Г-5[1202], червени и жълти тюрбани, нашарени от белези наркомански мутри, обтекаеми като предницата на „форд“ модел ’37 година, същите неадресирано облещени очи, същото отърваване от Чука На Съдбата… „форд“ ’37 година избавен от ЧНС[1203]? ’Айде стига си ме занасял. Всички те ще свършат в автоморгите, както и останалите!

Така ли мислиш, Скипи?[1204] Тогава защо толкова много от тях сноват по пътищата?

Ами-и-и, а-а-а, господин Осведоменост, заради Войната е, точно сега не произвеждат нови коли, тъй че ще трябва да поддържаме нашите Стари-Надеждни в отлично състояние, защото не са останали кой знае колко автомонтьори в тила, и не е нужно да се запасяваме с бензин, а онзи стикер „А“[1205] да го държим на видно място долу вдясно…

Скипи, глупчо, офейкал си на поредното ти безсмислено и назадничаво пътуване. Върни се тук, при жп стрелките. Тук се разделиха пътищата. Виж там онзи човек. С бяла качулка е и с кафяви обувки. Хубава усмивка, обаче никой не я вижда, защото лицето му винаги остава на тъмно. Но е добър човек. Той е стрелочникът. Наричат го така, защото той дърпа ръчката, която сменя стрелките. И ние отиваме в Щастливград, а не в Скръбенград (тоест „Der Leid-Stadt“ както го наричат немците). За Скръбенград има много готина поема написана от германеца господин Рилке. Обаче няма да я четем сега, защото ние отиваме в Щастливград. Стрелочникът се е уверил, че ние ще тръгнем натам. Неговата работа е съвсем лека. Ръчката се движи много гладко и лесно се изтласква. Даже ти можеш да я избуташ, Скипи. Ако знаеш къде е тя. Но виж колко много работа е свършил той само с едно леко побутване. Изпратил ни е чак до Щастливград, а не в Скръбенград. Това е защото той знае къде точно са стрелките и ръчката. Той е единственият човек, който работи малко, а спомага за постигането на големи неща по целия свят. Той може да те е изпратил на правилното пътешествие там, Скипи. Свободен си ако искаш да запазиш твоята фантазия, ти вероятно не заслужаваш нещо по-хубаво, но господин Осведоменост тази вечер е в добро настроение. Той ще ти покаже Щастливград. Като начало ще ти напомни за „форд“ 1937 година. Защо този автомобил с предница като лице на дакоит и досега обикаля из пътищата? Ти каза „Войната“ тъкмо когато затрака със стрелките в погрешните релси. Войната беше комплектът стрелки. Нали? Да, да, Скипи, истината е, че Войната поддържа във всичко живота. Във всичко. „Фордът“ е само едно от тях. Историята за германците и японците беше само един прекалено сюрреалистичен вариант на истинската Война. Тя, Истинската Война продължава завинаги, неизменно. Умирачката от време на време понамалява, но Войната все още убива много, много хора. Само дето точно сега ги убива по значително по-фини и по-коварни начини. Нерядко с толкова сложни похвати, че дори ние, на това ниво, много трудно ги разпознаваме. Но умират правилните хора, както става и когато се сражават армии. Тези, които при Началната Подготовка застават насред картечните редове. Тези, които не се доверяват на своите сержанти. Тези, които се подхлъзват и показват моментна слабост пред Врага. Войната няма полза от такива хора и затова те умират. Оцеляват правилните хора. На останалите, както казват, дори им е пределно ясно, че имат кратка продължителност на живота. Но те упорито се държат по същия начин. Никой не знае защо. Няма ли да бъде уместно, ако можем напълно да ги отстраним? Тогава никой не трябва да бъде убиван във Войната. Ще бъде много забавно, нали, Скипи?

Еха-а, сигурно ще бъде, господин Осведоменост! У-ух, умир-рам от нетърпение да видя този Щастливград!

Случайно изобщо не му се налага да чака. Издавайки подсвиркващ звук срещу тях скача един дакоит, изопнат до звънтене бежов копринен шнур между юмруците му, нетърпелива озъбена усмивка хайде давай по-бързо де, и в същия миг от някаква пролука в развалините се подават две ръце като щипци и съвсем навреме смъкват долу полковника в относителна безопасност. Дакоитът пада по гъз, остава да седи там и опитва да развърже шнура, дърдорейки ох, мамка му, както понякога даже и дакоитите постъпват.

— Вие се намирате под планина — обявява някакъв глас. Акустиката тук е каменно-пещерна. — Моля отсега нататък не забравяйте да се подчинявате на всички съответни разпоредби.

Източникът на гласа е някакъв клечащ на вид робот, тъмносива пластмаса с въртящи се огромни като фарове очи. По форма наподобява рак.

— Това иде да каже „Канцер“ на латински език, — пояснява роботът — а и в Киноша означава същото — Както ще се изясни по-късно, той е пристрастен към остроумни подмятания, които остават разбираеми единствено за него самия. — А това е Мъфин-тин Роуд — добавя роботът. — Обърнете внимание на усмихнатите фасади на всички къщи тук. — Горните прозорци са очи, оградата от колове представлява зъбите, а предната врата е носът.

— Слу-шай-те, — на полковника внезапно му е хрумнало нещо, — а тука в Щастливград вали ли изобщо някога сняг?

— Какво да вали?

— Вие нещо клинчите.

— Аз съм уисконсинският клошар от чакалнята, — пропява просташката машина, — и трябва да видите как бягат санитарите! Та какво ново, Джаксън? — Клечащото създание наистина преживя дъвка, много мека и пластична Ласло Джамфска разновидност на поливинилхлорида, и даже разпраща наоколо пъргави молекули, които, посредством разработено от „Сименс“ хитроумно осмозно-електрическо превключващо устройство, закодирано предават направо към рачешкия мозък на робота дяволски близко подобие на лакричния вкус и букет на дъвката „Бийман“.

— Господин Осведоменост винаги отговаря на въпросите.

— За парите, които той печели, аз бих оспорвал даже и отговорите. Дали изобщо вали сняг? Разбира се, че в Щастливград вали сняг. Ако не валеше, много снежни човеци със сигурност щяха да бъдат огорчени!

— Помня в Уисконсин вятърът духаше право по алеята, като гост, който очаква да бъде пуснат в къщата. Навява сняг върху предната врата, натрупва преспи… Такива неща има ли в Щастливград?

— Нищо ново — отвръща роботът.

— А някой отварял ли е вратата, когато вятърът духа така, а?

— Хиляди пъти.

— Тогава — атакува полковникът — ако вратата е носът на къщата и тя е отворена, и-и-и всички тези снежнобели кристалчета навяват от „Мъфин-тин Роуд“ като облак право в…

— Уууффф — изкрещява пластмасовият робот и офейква в една тясна алея.

Полковникът се озовава сам в кафяв и отлежало-винен квартал на града пясъчно-кирпични цветове отминават в поредица от стени, покриви, улици, нито едно дърво не се вижда, и кой е онзи човек дето се разхожда по „Шоколадещрасе“? Ами че това е самият Ласло Джамф, доживял до трайно преклонна възраст, запазен като „форд“ ’37 година, независимо от световните превратности, които тук в Щастливград в най-добрия случай обикновено се изразяват в дискретни промени в усмивките, от перлено-широка до печално мъглива. Д-р Джамф е с някаква сивкава увехнала бледолилава папионка, разцветка подходяща за дълги чезнещи следобеди зад прозорците на консерваторията, тъжни песни за отдавна отминали дни, жални пиана, дим от лула в задушна гостна, печални неделни разходки покрай каналите… ето ги двамата мъже, изоставени педантично, вежливо в този следобед и камбаните отвъд канала бият часа: мъжете са дошли от много далеч, след дълго пътуване, което никой вече не помни, с някаква задача. Но всеки от тях е бил държан в неведение относно ролята на другия…

Сега се оказва, че лампата над главата на полковника е същата електрическа крушка „Осрам“, до която Франц Пьоклер спеше някога в подземната ракетна фабрика в Нордхаузен. Статистически погледнато (тъй твърдят Те) всяка ен-хилядна електрическа крушка ще бъде идеална, всички делта-q-та[1206]се натрупват както му е редът, и не трябва да се изненадваме, че тази все още е тук и свети ярко. Но истината е дори още по-изумителна. Тази крушка е безсмъртна! Тя е била налице тук всъщност от 1920-те, на върха си има някаква старовремска стрелка и в сравнение с по-съвременните крушки формата й не е чак толкова крушовидна. Каква ли история има тази крушка, само ако може да говори — е, в действителност тя може да говори. Тази вечер, когато Пади Макгонигъл върти ръчката, тя направлява неговите мускулни промени, това е затворена линия с обратна връзка отново към генератора посредством Пади. Ето я

Историята на електрическата крушка Байрън

Байрън е трябвало да бъде произведен от „Тунгсрам“ в Будапеща. Навярно веднага е щял да бъде прилапан от бащата на Геза Розавьолги, превъзходният търговец Шандор, който отговарял за цялата територия на Трансилвания, бил започнал да се натурализира в достатъчна степен и в централата на фирмата ги тресяла неясната параноя, че ако не му дадат каквото иска, той може да направи някакво заклинание и да хвърли ужасяващо проклятие върху цялата операция. В действителност той бил търговец, силно желаещ синът му да стане доктор и тази негова мечта се сбъднала. Но вероятно поради витаещата в Будапеща атмосфера на опасения от лоши вещици, в последната минута раждането на Байрън било прехвърлено към „Осрам“ в Берлин. Точно така, прехвърлено. Съществува тъй нареченият Рай за Невръстни Електрически Крушчици добродушно осмиван, сякаш е филм или нещо подобно, да кажем Голям Бизнес, ха, ха! Обаче не Ги оставяйте да ви заблуждават, защото това на първо място е бюрокрация, а един такъв Рай за Невръстни Електрически Крушчици е само нещо като странична дейност за отвличане на вниманието. Всички режийни разноски, да, от собствения си джоб компанията плаща за десетки квадратни километри муселин, варели розова и светлосиня боя произведени от СИ Фарбен, стотици килограми хитроумни Електрически Биберони за Невръстни Електрически Крушчици от „Сименс“ придаващи на бозаещите Крушчици формата на 110-волтов ток, без да се хаби нито капка мощност. Така или иначе, отговарящите за Крушчиците се занимават със създаването на впечатление за електроенергия, електрическа мощност против нощта, а реално няма абсолютно нищо налице.

В действителност Р.Н.Е.К.[1207] е доста занемарен. Паяжини висят от кафявите покривни греди. От време на време по някоя хлебарка се появява на пода и всички Лампички опитват да се завъртят, да я съзрат (понеже са Крушчици, те изглеждат абсолютно симетрични, Скипи, обаче не забравяй, че имат контактна пъпчица на върха на цокъла) и подхващат ухаа! ехаа!, немощно просветват към ошашавената хлебарка останала за няколко секунди парализирана и готова да бъде смачкана на голите дъски, после щъква, изживявайки отново ужаса от връхлитащия отникъде внезапния токово-светлинен заряд и от разположената високо горе блестяща и всевиждаща Лампа. Наивните и безобидни Невръстни Електрически Крушчици нямат представа как да тълкуват реакцията на хлебарката, долавят нейната уплаха, обаче не знаят какво е това. Те просто искат да се сприятелят с нея. Тя е интересна и прави много хубави движения. Всички са развълнувани, освен Байрън, който смята останалите Невръстни Електрически Крушчици за мухльовци. Той води непрестанна упорита борба да насочи разсъжденията им към нещо смислено. Здрасти, Малките, аз съм Умникът Байрън! Сега ще ви изпея една песенчица, която звучи ето така:

Запалете се и светете

Пламенни Невръстни Крушчици!

Тъй както ви гледам,

Май сте заразени от бяс

Само се излежавате, буйствате

И крещите като дяволчета,

Водя ви царството на хлебарките

И несравнимо е радостното чувство

Когато сте там горе на тавана,

И денонощно гледате надолу,

Към царството що проучвате,

Ще излязат те и

Ще ви обичат до зазоряване,

Но когато се разсъмне

Ще побегнат те презглава!

Светете все така Невръстни Крушчици,

Бъдещето е ваше,

Дошъл съм да ви включа

В моя велик кръстоносен поход,

Пейте с мен Невръстни Крушчици

Елате, включете сев големия парад!

Байрън е на пределна възраст, това е нещастието му, стара душа уединена в стъкления затвор на една Невръстна Крушчица. Той ненавижда това обиталище, мрази да лежи по гръб в очакване да бъде произведен и да няма какво да слуша, по високоговорителите пускат само чарлстон и от време на време Обръщение към Нацията, що за организация е това? Байрън иска да се махне оттук, да прави нещо, да води активен живот, и естествено го мъчат всевъзможни неразположения на нервна почва: Невръстно-Електрокрушков Обрив от Пелени, който представлява някаква корозия по резбата на цокъла, Невръстно Електрокрушкови Колики изразяващи се в силен спазъм от високо съпротивление някъде дълбоко в навивките от волфрамова жица, Невръстно-Електрокрушкова Хипервентилация, при която наистина се чувства тъй сякаш вакуумът му е бил нарушен, макар и да няма органични основания за такова подозрение…

Когато най-после настъпва Денят-М[1208], можете да бъдете сигурни, че Байрън ликува. Времето му е минавало в замисляне на някои наистина безумно грандиозни планове: ще организира всички Електрически Крушчици, нали, ще си уреди енергийно-политическа база в Берлин, той вече е усвоил добре Тактиката на Изпращане на Селектиращи Импулси, трябва само да си изработи ефективен метод (почти йогистки) на изключване и включване със скорост близка до алфа-ритъма на човешкия мозък, и тогава действително ще може да предизвиква епилептичен припадък! Наистина. Там горе до мертеците на неговия затвор, Байрън си бе представял 20 милиона Електрически Крушки из цяла Европа при синхронизиран импулс, организиран и подаден от един от многото негови агенти в Енергийната Система, как всички тези Крушки почват да изпращат импулси заедно, хората из 20 милиона стаи се мятат като риби изхвърлени на брега на Идеалната Енергия… Внимание, човеци, това беше предупреждение за вас. Следващият път няколко от нас ще експлодират. Ха-ха. Да, ще пуснем в действие нашите взводове камикадзета! Чували сте за Киргизката Светлина, нали? е, тя е като гъза на светулка в сравнение с това, което ние ще ви… как, значи не сте чували за… е, още по-зле. Защото няколко крушки, да кажем милион, някакви си 5% от общия ни брой, са преизпълнени с желание да не изчакват търпеливо да настъпи края на техния проектен срок на експлоатация, а да пламнат в един величествен взрив… И Байрън мечтае как неговия Ударен Партизански Отряд ще запрати един координиран заряд право в мутрите на Хърбърт Хувър, Стенли Болдуин[1209] и подобните им…

Но Байрън го очаква дълбоко разочарование! Вече има една организация, човешка, известна като „Фибъс“, международен картел за електрически крушки с централа в Швейцария. Управляван предимно от „Интърнешънъл Дженерал Илектрик“, „Осрам“ и британската „Асошиейтед Илектрикъл Индъстрийз“, които от своя страна са притежавани респективно на 100%, 29% и 46% от „Дженерал Илектрик“ САЩ. „Фибъс“ определя цените и съответно експлоатационната дълготрайност на всички електрически крушки по света, от Бразилия до Япония и Холандия (въпреки че холандската „Филипс“ е бясното куче в картела, способно във всеки момент да се развърже и да предизвика катастрофа на цялата велика Комбинация). Предвид тази обстановка на всеобщо ограничаване и потисничество, за новородената Невръстна Крушчица изглежда няма място откъдето да стартира, освен от дъното.

Но във „Фибъс“ още не знаят, че Байрън е безсмъртен. Той започва своята кариера поставен в аплик в една женска пушалня на опиум в Шарлотенбург, и свети едва ли не пред погледа на недалечната статуя на Вернер Сименс, една от множеството крушки, свидетели на по-упоените форми на Републикански упадък. Сприятелява се с всички крушки в заведението, Бенито от съседния аплик непрекъснато планира бягство, Бърни от коридора към тоалетната има безкраен запас от разнообразни урофилски[1210] вицове, майка му Бренда в кухнята все говори за царевични крокети с хашиш, дилдоси[1211] оборудвани с помпи обливащи маточните съдове с порой от камфорово-опиатен оргазъм, за молитви отправени към Астарта и царицата на нощта Лилит[1212], за прониквания в истинската Нощ на Различното, след много безсънни денонощия измръзнала и гола на линолеумния под, съновиденията и сълзите се превръщат в естествено състояние.

Месеците отминават и една подир друга останалите крушки изгарят и изчезват. След първите няколко, Байрън е просто съкрушен. Той все още е новак, все още не е приел своето безсмъртие. Но докато свети, той започва да опознава преходността на другите: прозира, че да ги обича докато те са още тук става по-лесно, а също и по-емоционално — да обича сякаш всеки проектен час експлоатация ще бъде последен. Скоро Байрън вече е Постоянен Стар Служител. Останалите разпознават безсмъртността му от пръв поглед, и ако я обсъждат то е само в най-общи черти, когато от други области на Енергийната Система премигвайки долитат легенди, разкази и слухове за Безсмъртните, една в кабалистки кабинет в Лион, за която се предполага, че е усвоила магьосничеството, друга в Норвегия отвън над вратата на някакъв склад обърната към арктическата белота и само при мисълта за такъв стоицизъм по-южно разположените крушки започват да изпращат слаби импулси. Ако някъде има други Безсмъртни, те остават безмълвни. Но тишината съдържа много, а вероятно и всичко, в себе си.

Тогава, след Любовта, за Байрън идва ред на урока по Безмълвие.

Продължителността на неговото горене наближава 600 часа и контрольорите в Швейцария започват да наблюдават по-внимателно Байрън. Контролната Зала на „Фибъс“ е разположена под една малко известна Алпа, леденостудена стая претъпкана с германски електроизмерителни уреди, стъкло, месинг, ебонит и сребро, масивни електроклемни табла със стърчащи медни скоби и винтове, а група суперчисти наблюдатели с бели престилки пристъпват от един измерителен уред към следващия, леки като снежни вихърчета, уверяват се, че всичко е наред, че при нито една крушка средната експлоатационна дълготрайност няма да бъде удължена. Можете да си представите какво ще стане с пазара, ако започне нещо такова.

Байрън минава 600-часовата червена линия, заложена от отдел Надзор, и моментално му е направена предвидената в разпоредбите обичайна проверка на съпротивлението на нажежаемата жичка, температура на горене, вакуум, разход на енергия. Няма отклонения от нормата. От сега нататък Байрън ще бъде проверяван на всеки 50 часа. При наближаването на този срок в контролната станция ще прозвучава тих звън.

Когато е достигната 800-часовата продължителност на светене — още една установена предпазна мярка — от Берлин изпращат в опиумната пушалня тяхна служителка, която да премести Байрън. Тя е с подплатени с азбест ръкавици от ярешка кожа и обувки с 18-сантиметрови остри токчета, не, не за да се изравни по височина с тълпата, а за да може да стигне до аплика и да развие Байрън. Останалите крушки наблюдават с едва сдържан ужас. Вестта се разпространява по цялата Енергийна Система. С почти светлинна скорост всички крушки — „Азо“ които гледат отгоре празните черни бакелитови улици, „Нитралампен“ и „Вотан Г“ дето осветяват вечерните футболни мачове, „Юст-Волфрам“, „Моноват“ и „Сириус“ — всички крушки в Европа узнават какво се е случило. Те губят дар слово от безсилие и капитулират пред лицето на тази борба, която са смятали за мит. Не можем да помогнем, мънка общата мисъл по пасбища със спящи овце, по аутобани и най-отдалечените северни кейове за товарене на въглища, никога не сме могли да направим каквото и да е… Възникне ли у някого дори най-слабата надежда за превишаване на експлоатационната дълготрайност и от Комисията по Аномалии при Светлинните Тела с Нажежаеми Жички веднага идват и го отстраняват. Тук-там някои може и да протестират, но това е само информация, променяща се в зависимост от силата на излъчваната светлина, безвредна и нищожна в сравнение със запратените в мутрите на властимащите експлозии, които Байрън детински наивно си е представял някога още в неговия Рай/Затвор за Невръстни Електрически Крушчици.

Отнасят го в някакво мазе в квартал Нойкьолн, това е домът на един стъклодухач, който изпитва страх от нощта и ще държи Байрън включен да свети и да наглежда всичките кристални купи, грифони и корабчета-вази, скачащи планински козли, зелени паяжини, мрачни ледени божества. Това е една от многото тъй наречени „контролни точки“, където подозрителните крушки могат лесно да бъдат наблюдавани.

Не са минали две седмици, когато в каменно ледените коридори на централата на „Фибъс“ отеква гонг и лицата се извръщат за кратко от измервателните уреди. Тук гонговете са рядкост. Гонговете са особени. Байрън е надвишил 1000-часовата дълготрайност и сега е ред на стандартната процедура: Комисията по Аномалии при Светлинните Тела изпраща екзекутор в Берлин.

Но тук се случва нещо странно. Да, наистина много странно. По план Байрън трябва да бъде разбит и стъклените трошки още там в ателието да бъдат върнати при шихтата, волфрамът разбира се ще бъде отстранен, и нека да се прероди в следващия проект на стъклодухача (дирижабъл отправящ се на въздушно пътешествие от върха на бял небостъргач). Това няма да е много лош вариант. Байрън не по-зле от хората на „Фибъс“ знае колко часа е работил. Тук в ателието той се е нагледал достатъчно как претопяват стъклото обратно в аморфния общ котел, от който всякакви стъклени образци и форми изникват отново и отново, и няма нищо против да премине през същия процес. Ала е впримчен върху Колелото на Съдбата[1213]. Тлеещата оранжева шихта е подигравка, жестоко издевателство. Байрън не може да избяга, той е обречен на безкраен упадък, водещ назад към фасонки и крадци на лампи. Ето, в ателието бързо се вмъква малкият ваймарски безпризорник Хензел Гешвиндиг, отвива Байрън от тавана, пъха го в грижливия джоб и моментално се измъква през вратата. Тъмнина нахлува в сънищата на стъклодухача. Угасналата лампа е възможно най-лошото от всички неприятни премеждия, които сънищата му улавят от нощния въздух. Светлината в неговите сънища винаги е била надежда: най-важната, смъртната надежда. Настъпва спираловидно прекъсване на контактите, надеждата преминава в мрак и тази нощ стъклодухачът се пробужда внезапно и мъчително с плач:

Кой? Кой?

Във „Фибъс“ не изпадат в ярост. Бивали са такива неща и преди. Все още е в действие съответна процедура. Което означава повече извънредна работа за някои служители, тъй че налице е уталожено смътно задоволство, типично за очертаващото се ненадейно допълнително заплащане, а и също толкова неопределена възбуда от нарушаването на еднообразието. Ако искаш силни емоции, хич не помисляй за „Фибъс“. Техните разузнавателни групи с безизразни каменни лица тръгват по улиците. Те общо взето са наясно къде да търсят в града и предполагат, че никой от техните потребители не знае за безсмъртието на Байрън. Следователно информацията за кражби на Не-Безсмъртни Електрически Крушки се отнася също и за Байрън. А данните случайно се натрупват в бедните райони на столицата, с други думи в кварталите обитавани от евреи, наркомани, хомосексуалисти, проститутки и врачки. Там са най-вероятните крадци на електрически крушки, в смисъла на понятието за престъпност. Вижте всичката тази пропаганда. Това е престъпление срещу нравствеността. От „Фибъс“ са открили — едно от великите неоткрити открития на нашето време — че потребителите трябва да изпитват чувството за греховност. Че в подходящи невидими ръце виновността е неимоверно мощно оръжие. В Америка господин Лайл Бланд и неговите психолози разполагали с цифри, експертни показания и пари (пари в пуританския смисъл на думата, тоест видимо одобрение на техните намерения от страна на околния свят), достатъчни, за да поставят Откриването на Виновността на върха точно между научната теория и факта. В последните години темповете на растеж е трябвало да поддържат Лайл Бланд (в действителност Бланд е бил поддържан и изнесен от почетен секстет ковчегоносци, старши партньори в „Салитиери, Пуър, Наш, Де Брутъс и Шорт“, плюс кихащия Лайл Младши. А Бъди в последната минута решил да отиде да гледа „Дракула“. Толкова по-добре за него.) От всички завещания оставени от Бланд, вероятно най-разкошното била Лампокрадската Ерес. Тя не просто означава, че някой не купува електрическа крушка. Тя също означава, че същият някой не подава никаква електроенергия във фасонката. Това е прегрешение едновременно против „Фибъс“ и Енергийната Система, което те няма да оставят да мине току-така.

И детективите на „Фибъс“ тръгват да търсят откраднатия Байрън. Обаче безпризорникът вече е напуснал града, заминал е за Хамбург, където при една проститутка от „Рипербан“ заменя Байрън за морфин — клиент на младата жена тази вечер е счетоводител, който обича да му завиват електрически крушки в гъза и също е донесъл малко хашиш за пушене, така че когато си тръгва той вече съвсем е забравил, че Байрън все още е в гъза му, всъщност така и не разбира, защото когато най-после сяда (през целия път на връщане е стоял прав в тролея) това става у дома в тоалетната и пльок! Байрън цопва и флюссс! бива отнесен с отпадъчните води в устието на Елба. Той е достатъчно закръглен и изминава целия път гладко. Много дни се носи по Северно море, докато накрая стига до остров Хелголанд, този запратен в морето бяло-червен сладкиш „наполеонка“. Известно време живее в хотел между Хенгст и Мьонх[1214], докато не го връща на континента един много възрастен свещеник, узнал за безсмъртието на Байрън по време на обикновен сън за вкуса на „Хоххаймер“[1215] реколта 1911 година… изведнъж това е големият берлински Леден дворец, кънтяща мрачна пещера с чугунени подпорни ферми, женски аромати в сините сенки, парфюми, гладки кожени дрехи, костюми за пързалка от козинова кожа, леден прах във въздуха, лъскави крака, изпъкнали ханшове, проблясъци на неотразимо като грип страстно желание, безпомощност в края на сплашване и тормоз, полет през замъглени от разпрашения лед слънчеви лъчи, и глас в мътното огледало под краката призоваващ: „Намерете човека извършил това чудо. Той е светец. Разкрийте го. Ускорете канонизацията му…“ Името е включено в понастоящем изготвян от възрастния духовник списък на около хиляда туристи, посетили Хелголанд след като Байрон е бил намерен на брега. Свещеникът започва издирване, пешком, с влак, с автомобил „испано-суиза“, проверява всеки отделен турист от списъка. Ала не стига по-далеч от Нюрнберг, където чантата му с увития в стихар Байрън бива открадната от един транссектант, лютеранинът Маусмахер, чието любимо занимание е да се маскира с одежди на висш духовник от римокатолическата църква. Този Маусмахер не се задоволява да стои пред своето огледало и да рисува във въздуха папски кръстове, а мисли, че ще произведе неотразимо ефектно и фрапантно впечатление, ако в пълна парадна форма (стола, казула, епитрахил, палиум и митра) отиде на полето с цепелините по време на нацистко факелно шествие и се поразходи там, благославяйки наслуки присъстващите. Пламтящи зелени факли, червени свастики, проблясващ месинг и отец Маусмахер оглежда цици и задници, пристегнати в корсети талии и тананика духовна мелодийка, някоя Бахова фраза, усмихнат крачи през гора от „зиг хайлове“ и хорови припеви „Вдигнете високо знамето“[1216]. Без да усети той, Байрън се изплъзва от крадените одежди и тупва на земята. Покрай него маршируват няколкостотин хиляди ботуши и обувки, и както може да се очаква, нито една дори не го докосва. На другия ден (полето сега е мъртвешки пусто, изровено на бразди, избледняло, нашарено с дълги кални локви, утринните облаци се разтеглят отвъд позлатените свастика и венец) го намира един беден евреин вехтошар и го взема на работа за още 15 години, осигуряваща му предпазване от случайности и съответно от „Фибъс“. Байрън ще бъде завинтван от майка (Mutter) в майка, както по някаква неизвестна причина се наричат вътрешните, или женски, резби на германските фасонки за електрически крушки.

Картелът вече е преминал към Резервен План Б, предвиждащ седем годишна давност, след изтичането на която Байрън ще бъде смятан за законно изгорял. Междувременно освободеният от „Казуса Байрън“ персонал вече е зает с проследяването на една крушка дълголетница, обитавала някога фасонка на верандата на армейски аванпост в амазонската джунгла, Крушката Беатрис, която съвсем наскоро е била мистериозно открадната от индианска разузнавателно-диверсионна група.

През годините му на оцеляване, всички тези разнообразни избавления на Байрън идват като че ли случайно. При всеки удобен случай, когато му е възможно, той опитва да информира и просветли околните крушки относно престъпната същност на „Фибъс“ и необходимостта от единомислие и сплотеност против картела. Постепенно се убеждава, че Крушката трябва да изживее и преодолее тази своя роля само на препредавател на светлинна енергия. „Фибъс“ е ограничил Байрън до тази единствена индивидуалност. „Но има други честоти, по-високи и по-ниски от видимия спектър. Крушката може да отделя топлина. Крушката може да дава енергия за израстването на растенията, незаконни растения, например отглеждани в килерите. Крушката може да проникне в спящото око и да действа сред човешките сънища.“ Някои крушки слушат внимателно, други кроят как да го наклеветят на „Фибъс“. Някои от по-старите антиБайрънисти умеят систематически да пренастройват своите параметри така, че ебонитовите измерителни уреди под швейцарската планина да отчитат занижено потребление на електроенергия. Има даже няколко случая на саможертва с цел привличане вниманието на екзекуторите.

Всякакви разговори за превъзходство и свръхестественост на Крушката са пагубни, разбира се, явна провокация. „Фибъс“ основава всичко на коефициента на полезно действие на крушките — отношението на изходящата полезна мощност към подадената на входа мощност. Енергийната система настоява това отношение да остане минимално. Така ще продаде повече ток. От друга страна ниският КПД означава повече часове на горене и по-голяма дълготрайност, а за „Фибъс“ това води до намаляване на продажбите на крушки. В началото „Фибъс“ опитва да повиши съпротивлението на нажежаемата нишка и по този начин постепенно и потайно да съкрати експлоатационния ресурс, докато от Енергийната Система не забелязали намаляването на приходите и се развикали. Скоро те стигат до съгласие за определен компромисен брой часове живот на крушките, който да гарантира достатъчно пари за двете страни и се договарят да поделят наполовина разходите за кампанията против кражбата на крушки. И да организират по-хитроумна атака срещу онези престъпни елементи, които напълно се отказват от електрическите крушки и преминават на свещи. „Фибъс“ има отдавнашно споразумение с Месния Картел за ограничаване количеството на лойта в обращение като оставя повече сало в месото за продан, независимо от потенциалните проблеми за сърдечно-съдовата система, и пренасочва за производство на сапун по-голямата част от изрязаните тлъстини. По онова време производителите на сапун преуспяват. От „Институт Бланд“ установяват, че потребителите изпитват много дълбоки чувства към лайната. Все пак споразуменията за месото и сапуна са несъществени за „Фибъс“. Значително по-важни са позициите като волфрама например. Това е друга причина, поради която „Фибъс“ не може да съкрати прекалено много експлоатационния ресурс на крушките. Пренасищането на пазара с волфрамови нажежаеми жички ще погълне наличните запаси от метала — с основен доставчик Китай, а това също води до много деликатни въпроси по източната политика — и ще наруши договореността между „Дженерал Илектрик“ и „Круп“ относно количеството произведен волфрамов карбид, къде и кога да бъде добиван и на какви цени. Принципната договорка определя $77-$185 за килограм в Германия и $410-$820 за килограм в САЩ. Тя пряко регулира производството на металообработващи машини и респективно всички зависещи от него отрасли на леката и тежката промишленост. Когато избухва Войната, някои хора смятат за непатриотично от страна на „Дженерал Илектрик“ да дава такова преимущество на Германия. Обаче не и властимащите. Не се безпокойте.

Байрън продължава да гори и проумява все повече и по-ясно този структурен модел. Научава как да се свързва с други видове електрически уреди, по домовете, във фабриките и на улиците. Всеки има какво да му каже. Структурата се натрупва в душата му (Seele, както наричали в Германия сърцевината на първите въглеродни нажежаеми нишки) и колкото по-внушителна и по-ясна израства, толкова повече се отчайва Байрън. Някога той ще узнае всичко, и въпреки това ще остане толкова безсилен както преди. Сега вече неговите юношески мечти да организира всички крушки на света изглеждат неосъществими — Енергийната Система е широко отворена, всички съобщения могат да бъдат подслушвани, а на линията има предостатъчно предатели. Пророците традиционно не живеят дълго, или ги убиват веднага или им спретват някакво произшествие достатъчно сериозно, за да ги накара да спрат и се замислят, и в повечето случаи те се оттеглят. На Байрън обаче е отредена дори още по-добра съдба. Той е обречен да продължава навеки, да знае истината и да бъде безсилен да промени каквото и да е. Той вече няма да опитва да слезе от колелото на съдбата. Гневът и разочароващото чувство за безпомощност ще нарастват безпределно и с течение на времето клетата опърничава крушка Байрън ще осъзнае, че това му е приятно…

Ласло Джамф се отдалечава покрай канала, в който сега плават кучета, глутници кучета, главите им подскачат в покритите с пяна канали… кучешки глави, шахматни коне, могат също да се окажат невидими във въздуха над тайните авиобази, в най-гъстите мъгли, температурните условия, налягането и влажността образуват Скачачески форми, които привикналият летец усеща, радарите ги засичат, безпомощните пасажери могат от време на време почти да зърнат през мъничкия илюминатор, като през облаци пара… това е доброто Куче, на което никой човек никога не е успявал да създаде условен рефлекс, то е там за нас в началото и в края, и в пътешествията, в които трябва да се впуснем, безпомощни, ала не съвсем неохотно… Гънките на костюма на Джамф се заплитат като листа на перуника духана от вятър в задния двор. Полковникът е оставен сам в Щастливград. Стоманеният град го обслужва, равномерната светлина от облаците издига бели жилки по всяко голямо здание, всички те подредени като модулации върху идеалната мрежа на улиците, всяка кула е отрязана на различна височина, — и къде е Гребенът, който ще премине през всичко това и ще възстанови някогашната идеална картезианска[1217] хармония? къде са големите небесни Ножици, които ще преправят Щастливград?

Няма нужда от кръв или насилие тук. Обаче нали сега полковникът отмята глава назад, което може наистина да означава капитулация: гърлото му е открито и изложено на болезненото излъчване на Електрическата Крушка. Единственият друг свидетел е Пади Макгонигъл и той, в качеството си на единична енергосистема със собствени индивидуални сънища, не по-малко от всеки друг иска да убие полковника. С облени от блуса, от мрачния смъртоносен блус треперещи мускули Еди Пенсиеро държи ножицата не както се полага на бръснар. Потрепващите й в електрическия конус заострени върхове сочат надолу. Юмрукът на Еди Пенсиеро е стегнат около стоманените халки, от които пръстите му вече са се изплъзнали. С едно последно отмятане на главата полковникът открива вратната си вена, в явно нетърпение за…

□ □ □ □ □ □ □

Тя пристига в града на краден велосипед: бяла забрадка на главата й, с развени назад остри краища, изтъкната посланица на заграбена и пресушена земя, самата тя носителка на древни титли, ала не притежава абсолютно никаква практическа власт, дори илюзията за нея. Тя носи скромна бяла рокля, тенисна рокля от предвоенните лета, сега падаща не с остроръбести плисета, а по-меко, по-небрежно, на вълни със синкави оттенъци в по-дълбоките гънки, рокля за променливо време, рокля, върху която да се нижат сенки от листа, да пробягват и отминават слънчево жълти и кафяви петънца, когато тя се спуска по инерция, умислена, но без скрити усмивки, под листатите дървета покрай трамбования черен път. Косата й увита на венец от плитки около главата, която тя държи не много високо, но не и „важно“ както се изразяваха преди, а обърната към (или, по-точно, срещу) някакво особено бъдеще, за първи път от казино „Херман Гьоринг“ насам… и тя изобщо не е от този наш момент, от нашето време.

Най-външният часовой надниква от своята циментова съборетина с ръждясал скелет и в течение на две пълни завъртания на педалите и двамата, той и Катье, са на светло, сливат се с трамбованата земя и ръждата, нашарени от капчици студено-златиста и лъскава като стъкло слънчева светлина, и със свежия вятър в дърветата. Хипертиреоидни африкански очи[1218], ирисите оградени като пролетен синчец от изпълнените със склери полета… Уууга-буууга! Отивам да се покатеря на оня тъпан, хей! Кажи на останалите от племето дет’ чакат в селото, ухаа!

И тъй, ДУМдумдумдум, ДУМдумдумдум, добре, обаче в поведението й засега няма място даже за любопитство (разбира се, нямаше ли да има барабани, възможност за насилие? Змия скача от клона, някакво много голямо присъствие отпред сред хилядите сведени корони на дървета, в нея се заражда писък, скок нагоре в първобитния ужас, капитулация пред него и по този начин — както й се е привидяло — възвръщане на душата й, на отдавна загубената самоличност…). И няма да удостои с нещо повече от бързи неискрени погледи германските поляни, разпрострени тъй надалеч в зелени омари или хълмове, нито бледите крайници на мраморни перила до неспокойно извити, трескаво задъхани санаториални пътеки навлизащи в гъсталаци от клонки и тръни с пенисоподобни пъпки, толкова стари, толкова неутешителни, че очите биват завладени и покорени от слъзните жлези и силом принуждавани да намерят, да открият на всяка цена тъй внезапно изчезналата пътека… или да погледнат назад, да уловят поне някаква следа от курорта, някакво ъгълче от дворчето около минералния извор, най-високия връх на захарно бялата естрада за оркестъра, нещо, което да неутрализира шепота на Пан[1219] от тъмната дъбрава: Отбий се… забрави за тях. Ела тук… Не. Такива не й минават на Катье. И преди е попадала в дъбрави и гъсталаци. Танцувала е гола, разтваряла е путката си за рогата на горски зверове. Усещала е луната в стъпалата си, възприемала е нейните приливи с мозъчните си гънки. Пан беше калпав любовник. Днес, пред хората, те могат да разменят само бързи нервни погледи.

А сега става нещо много тревожно: незнайно откъде внезапно се появява пълен кордебалет от пеещи мъже-херероси. Облечени в бели моряшки костюми подчертаващи задници, чатали, тънки талии и добре оформени гръдни мускули, те носят момиче цялото в сребристо ламе, вулгарна жена в стила на Даймънд Лил или Тексаската Гинан[1220]. Още докато я оставят на земята, всички започват да танцуват и пеят:

Па-ра-ноооояяяя, Па-ра-ноя!

Не е ли прекрасно да видиш,

Това познато лице

От доброто старо време!

Па-ра-нооояяя, ти си моя

Само мъничко,

Ти знаеш какво и откога!

Не може да те нарисува даже Гоя,

Как изглеждаш

Когато риташ вратата

Ах, отново си моя, Параноя,

И ти завещавам гъза си навеки!

После напред излизат Андреас и Павел с подковани обувки (конфискувани от едно гостувало през юли твърде дръзко представление на ДЕБА[1221],) за да изпълнят съпроводен от песен танц с ритмично стакатно потракване на токове:

Па-ра-ноо − (чук-чук-чук тр[оояя,]оп!) оояяяя, Па-ра-ноя!

Па-ра-ной − (шуфтроп! шуфтроп! шуфтроп!

[и] тр[оояя,]оп! чук чу [Не е ли]кк) прекрасно (троп) да видиш (троп)

Това познато лице (чукчуктроп) от доброто старо (шуфтроп) време! и т.н.

Много преди първите 8 такта на всичкото, това Катье осъзнава, че безсрамната руса красавица не е никоя друга, а самата тя: Катье танцува унесено с тези черни моряци-отпускари. Подразбира също, че тя е алегоричната фигура на Параноята (импозантна стара дама, малко чалната, но сърдечна) и е принудена да признае, че намира джазираната вулгарност леко обезпокоителна. Тя е имала предвид по-скоро някакво изпълнение в стил Айседора Дънкан, класическо и с много воали, и… ами, бяло. Пирата Прентис я бе инструктирал за фолклор, политика, Зонални стратегии, ала не и за чернотата. А именно за това Катье най-много имаше нужда да бъде осведомена. Как ще може сега тя да мине през толкова много чернота, за да изкупи греховете си? Как може да очаква да намери Слотроп? сред такава чернота (нашепва полугласно думата, както някой старец произнася името на презрян общественик, оставя го да свърши безславно в истинска чернота, така че за него повече нищо да не се чуе). Упорита тиранична горещина облъхва мислите й. Това не е познатото тежко расистко настръхване на кожата, не, а усещането за още едно бреме, наред с оскъдната храна в Зоната, подслоняването в курник, пещера или мазе в края на деня, с предизвиканите от въоръжената окупация фобии и криене, тъй неприятни както миналата година в Холандия, тук поне се чувства удобно, уютно като в лотос, обаче ужасно нещастна навън в Действителния Свят, в който тя все още вярва и към който изобщо няма да изгуби надеждата да се присъедини отново някога. Като че това не е достатъчно, ами сега тя трябва да изтърпява и чернотата. Пренебрегването й трябва да помогне на Катье да издържи докрай.

С Андреас тя е обаятелна, излъчва чувственост, свойствена за жените загрижени за безопасността на отсъстващ любим. Но след това й предстои разговор с Енциан. Първата им среща. Всеки от тях е бил в известен смисъл обичан от капитан Блицеро. Всеки трябва да намери някакъв начин да направи това поносимо, поне търпимо достатъчно дълго, ден след ден…

— Полковник. Щастлива съм да… — гласът й пресеква. Наистина. Свежда леко глава над бюрото му, не по-дълго отколкото е необходимо, за да благодари, да заяви своята безучастност. Щастлива, друг път!

Той кима, извива брада към един стол. Значи това е Златната Кучка, споменавана в последните писма на Блицеро от Холандия. Тогава в съзнанието на Енциан не беше се оформил неин образ, прекалено зает беше, прекалено онемял от случващото се с Вайсман. Тогава тя му се струваше само една от предвидимите форми на ужаса, които вероятно населяват неговия свят. Но връщайки се съвсем ненужно към своите етнически корени, с течение на времето Енциан бе започнал да си я представя като огромната скална рисунка на Бялата Жена от пустинята Калахари, бяла от кръста надолу, с лък и стрели, следвана от черната й прислужница през следледниково пространство, каменно и дълбоко, където фигури с различен ръст сноват напред-назад…

Но ето я истинската Златна Кучка. Той е изненадан от нейната младост и крехкост, нейната бледност навежда на мисълта, че е започнала да изтича от този свят, и вероятно ще изчезне напълно, ако някой я сграбчи прекалено необмислено здраво. Тя съзнава своята неустойчива телесна слабост и душевната си левкемия и се шегува с нея. Трябва да я желаеш, но изобщо да не го показваш, не и с поглед или движение, защото тя ще се претопи и отлети съвсем като дим над пътека отдалечаваща се към пустинята и никога повече няма получиш нова възможност.

— Навярно сте го виждали по-скоро отколкото аз. — Той говори тихо. Катье е изненадана от вежливостта му. И разочарована: очаквала е по-силова реакция. Устната й започва да се надига. — Как изглеждаше той?

— Самотен. — Отривисто кима изкосо с глава. Гледа го втренчено, колкото й е възможно неутрално при дадените обстоятелства. Иска да му каже: Не бяхте с него, когато той имаше нужда от вас.

— Той винаги е бил самотен.

И тогава Катье разбира, че това не е стеснителност, грешала е. Това е почтеност. Човекът иска да бъде почтен. Той се разкрива. (Тя също, но само защото всичко, което може да причини болка, отдавна е претръпнало. За Катье рискът е незначителен.) Но Енциан рискува това, което бившите любовници винаги рискуват в присъствието на Възлюблената, в действителност или на думи: неограничени възможности за посрамване, за възобновяване на усещането за загуба, за унижения и подигравки. Ще му се присмива ли тя? Не е ли облекчил твърде много намеренията й да подходи язвително, а после се е отвърнал и разчитал тя да играе честно? Способна ли е тя да бъде честна колкото него, без да рискува прекалено много?

— Той умираше, — казва му тя, — изглеждаше ужасно състарен. Даже не знам дали изобщо се е измъкнал жив от Холандия. — Той… — и колебанието й може да бъде (а) поради нейните чувства, или (б) от съображения за безопасността на Черната Команда, или (в) съчетание от двете… но след това, по дяволите, отново надделява Принципът на Повишаване Докрай на Риска — той е стигнал до Люнебургското поле. Ако не ви е било известно това, сега вече трябва да знаете.

— Вие сте го търсили.

— Да. А също и Слотроп, макар да смятам, че той не го съзнава.

— Ние със Слотроп… — тя оглежда стаята, очите й се плъзгат по металните плоскости, листата хартия, фасетките на солта, и отминават, неспособни да спрат някъде. Сякаш прави отчаяна изненадваща изповед: — Сега всичко е толкова отдалечено. Наистина не знам защо ме изпратиха тук. И вече не знам кой всъщност беше Слотроп. Не достига светлина. Не мога да виждам. Всичко се отдалечава от мен…

Още не е дошло време да я допре, но Енциан дружелюбно-окуражително потупва китката й, войнишко хайде-хайде:

— Има за какво да се хванете. То може да не изглежда реално, но част от него действително е. Наистина.

— Наистина. — И двамата прихват. Нейният смях е европейски уморен, бавен, съпроводен с поклащане на главата. Някога тя би преценявала докато се смее, говори за брегове, дълбочини, печалба и загуба, начални часове за започване на военни операции и повратни моменти, би се усмихвала политически коректно в отговор на властови затруднения, защото може да няма какво друго да прави. Но сега тя просто се смее. Както се бе смяла със Слотроп някога в казино „Херман Гьоринг“.

Значи тя само е разговаряла с Енциан за техен общ приятел. Така ли се усеща Вакуумът?

„Ние със Слотроп“ очевидно не бе удачен израз. Не трябваше ли да каже „Ние с Блицеро“? В какво би я забъркало това с африканеца?

— Блицеро и аз — тихо започва той, наблюдава я над своите гладки скули, в свитата му дясна ръка дими цигара — ние бяхме близки само по определени начини. Имаше врати, които аз не отварях. Не можех. А тук аз играя ролята на всеведущ. Бих ви помолил да не ме издавате, но това е без значение. Те вече всичко са решили. Аз съм Върховната главна берлинска муцуна Енциан. Аз знам всичко и те не ми вярват. Злословят просто тъй неопределено за мен и Блицеро, разказват неврели-некипели, истината не би променила нито тяхното недоверие нито моя Неограничен Достъп. Те само ще предават нататък една история, поредната история. Но за вас истината сигурно означава нещо. Този Блицеро, когото обичах, беше младеж, влюбен в империята, в поезията, в своето високомерие. Тези неща трябва да са били важни за мен някога. Настоящата ми индивидуалност произлиза от всички тях. Предишната моя личност е един глупак и непоносим хапльо, но все пак човек, когото не можеш да изпъдиш както би прогонил някой сакат просяк, нали?

Изглежда той я моли за искрен съвет. Това ли са проблемите, които запълват времето му? Ами Ракетата, ами Празните Хора, ами опасното ранно детство на неговия народ?

— Какво може да означава Блицеро за вас? — пита го най-после тя.

Не му се налага да мисли дълго. Той често си е представял идването на Разпитващ.

— В този момент аз бих ви завел на един балкон. Наблюдателна площадка. Бих ви показал Ракетния град, плексигласовите карти на мрежите, които поддържаме из цялата Зона, подземните училища, системите за разпределение на храна и медикаменти… Бихме наблюдавали щабните стаи долу, пунктовете за връзка, лабораториите и клиниките. И бих казал…

— „Тебе ще дам властта над всички, ако само…“[1222]

— Категорично не. Грешите приказката. Бих казал: Ето в това съм се превърнал. Отчуждена фигура стояща на определена височина и разстояние… — която наглежда Ракетния град в кехлибарените вечери, а в далечината зад нея се простират измити и тъмнеещи вълнообразни облаци… — която е загубила всичко друго освен това предимство. Сега вече няма сърце никъде, не е останало нито едно човешко сърце, в което да съществувам аз. Познато ли ви е това усещане?

Той е лъв, този човек, откачен на тема самоличност, но въпреки всичко, Катье го харесва.

— Но ако той все още бе жив…

— Няма как да знаем. Имам писма, написани от него, след като е напуснал вашия град. Той се променяше. Ужасно. Питате ме какво би могъл да означава той за мен. Моят строен бял авантюрист, с болнав вид и състарен с двайсет години (последната душа, в която е могло да ми бъде дарено някакво съществуване) се променяше, превръщаше се от жабок в принц и от принц в митично чудовище… „Ако е жив“ той навярно се е преобразил до неузнаваемост. Можем да минем под него в небето и да не го забележим. Каквото и да е станало на края, той се е възнесъл. Даже и ако е просто мъртъв. Излязъл е извън пределите на своята болка, на своето прегрешение, бил е пропъден в дълбоката Тяхна провинция, пренасочен към надзор, синтез и надзор, още по-далеч от… — Какво пък, Енциан смяташе да каже „нас“, но като че ли „аз“ все пак е по-удачно. — Аз не се възнесох. Аз бях само издигнат. Това е от кухо по-кухо: по-лошо е, отколкото някой, на когото изобщо не вярваш да ти каже, че няма нужда да умираш… Да, той означава много, много за мен. Той е едно старо мое „аз“, скъпо мое психологическо бреме, почти проклятие, което не мога да пусна на свобода.

— Ами аз? — Катье схваща, че той очаква от нея да заговори като жена от 1940-те. „Ами аз“, хайде моля ви се! Обаче тя не се досеща за друг начин импровизирано да му помогне, да му дари минутка утешение…

— Вие, злочеста Катье. Вашата история е най-тъжната от всички. — Тя вдига очи, за да съзре как точно лицето му ще започне да й се надсмива. И смаяна вижда сълзи да текат, да струят по бузите му. — Вие сте била само освободена — гласът му се пресича на последната дума, за един кратък момент лицето му се потърква в клетката на дланите му, после изскача от нея и опитва да имитира веселия валс на нейния мрачен смях. О, не, и този също ли ще й се прави на глупак? Точно сега от някой мъж в нейния живот й е нужна малко стабилност, душевно здраве и силен характер. А не това. — На Слотроп също му казах, че е свободен. Казвам го на всеки, който слуша. Ще им кажа тъй както говоря на вас: вие сте свободни. Вие сте свободни. Вие сте свободни…

— Как може моята история да бъде по-тъжна от тази? — Безсрамно момиче, тя не го глези, сега тя наистина флиртува с него, прилага всякакви похвати, на които са я научили разтегателната хартия и разкривения ръкопис на благородното й девичество, само и само да не навлезе в неговата чернота. Да разбере, че това не е негова чернота, а лично нейната недопустима чернота, и в този момент Катье си представя, че това е чернотата на Енциан, нещо дори отвъд средата на горичката на Пан, нещо съвсем непасторално, а градско, сбор от способи за отклоняване, подчиняване, видоизменяне или обезкървяване наземи на природните сили и показването им като близки подобия на зловредни мъртъвци: Клипот, демонични сили, над които Вайсман е „надделял“, души пътешествали дотук тъй злополучно, че са изгубили всичката си доброта още сред сините мълнии (чиито дълги морски бразди леко се накъдрят), и се превърнали в жилести и мършави като плъхове малоумни убийци и шутове, издаващи неразбираеми крясъци в пустотата: нейна лична градска тъмнина, гъста тъмнина, където потоците струят във всички насоки, и нищо не започва и нищо не свършва. Но с течение на времето там става все по-шумно. Чернотата треперливо прониква в съзнанието й.

— Флиртувайте, ако искате, — сега Енциан е учтиво-ласкателен като Кари Грант[1223], — но бъдете готова да ви приемат насериозно — Охоо. Ето ти го, точно затова дойдох.

Не е задължително. Язвителността му (надлежно отбелязана в германските архиви, които обаче най-вероятно са унищожени вече) спрямо нея прониква наистина прекалено дълбоко. Енциан сигурно е бил обучен на хиляди маски (тъй като Градът ще продължава да се замаскира против често невидими за нас нашествия, чиито последствия изобщо не научаваме, безмълвни и незабелязани революции в складовите райони, където стените са слепи, сред гъсто буренясалите парцели), и несъмнено тази на Приветлив Екзотичен Възрастен Човек е една от тях.

— Не знам какво да правя. — Тя става с много продължително свиване на раменете и започва грациозно да крачи из стаята. Старият й маниер: 16-годишно момиче, което мисли, че всички я гледат. Косата й се спуска като качулка. Ръцете й често се докосват.

— Не е нужно да се задълбочавате, просто открийте местонахождението на Слотроп — най-после той намира сили да й каже — Трябва само да стоите неотлъчно с нас и да изчаквате, докато той се появи отново. Има ли смисъл да се тревожите за останалото?

— Да, защото съм завладяна от усещането — гласът й, може би умишлено, е съвсем изтънял, — че именно „останалото“ е това, което трябва да правя. Не искам да се измъквам с някаква незначителна победа. Не искам просто да… не знам, да му се отплатя за октопода, или нещо такова. Не трябва ли да зная защо той е тук, какво съм му причинила, по Тяхно разпореждане? Да зная как да бъдат спрени Те? Колко дълго ще мога да минавам безнаказано с лека работа и долнопробни „напускания на сцената“? Не трябва ли да навляза докрай?

Мазохизмът й [пишеше Вайсман от Хага] е успокоение за нея. Че все още може да й бъде причинена болка, че е човешко същество и може да плаче от болка. Защото тя често ще го забравя. Мога само да опитвам да отгатна колко ужасно трябва да е това… Следователно, тя има нужда от бича. Тя надига задник не за да покаже, че капитулира, а от отчаяние, подобно на твоите, а и моите, страхове от импотентността: може ли все още… ами ако не стане… Но ако говорим за неподправено смирение, за самозабрава и навлизане във Вселената, такова нещо не може да се случи с Катье. Тя не е жертвата, с която бих предпочел да завърша това. Навярно преди самия край ще има друга. Може би сънувам… Нали не съм тук, за да се посвещавам на нейните фантазии!

— Предопределено ви е да оцелеете. Да, вероятно. Независимо колко болезнено искате да го направите за самата вас, накрая все пак винаги ще излизате невредима. Свободна сте да избирате точно колко приятен да бъде всеки епизод. Обикновено го дават като награда. Няма да питам за какво. Съжалявам, но вие изглежда наистина не знаете. Ето затова вашата история е най-тъжната от всички.

— Награда… — тя е вбесена. — Това е доживотна присъда. Ако наричате това награда, тогава мен като каква ме определяте?

— Политически никак.

— Черен негодник сте вие.

— Именно. — Той й е позволил да изрече истината. В каменния ъгъл бие часовник. — Сега тук при нас има един човек, който през май е бил с Блицеро. Точно преди самия край. Не се налага да…

— Да отида и да слушам, да, полковник. Но ще го направя.

Той става, свива официално и по джентълменски лакът, изкосо усмихнат, чувства се като клоун. Нейната усмивка е устремена нагоре като палава Офелия, която току-що е зърнала страната на безумците и гори от желание да избяга от двореца.

Обратна връзка, усмивка-срещу-усмивка, регулировка, колебания: и всичко това смекчено до ние никога няма да се опознаем. Лъчезарни, чужди един на друг, ла-ла-ла, отиваме да слушаме за кончината на човек, когото и двамата сме обичали и като двама непознати на кино, сме наказани на различни редове, проходи, изходи, завръщания у дома.

Далеч, в един друг коридор напрегнато вие пробивна машина, дими, аха-аха да се строши. Тракат подноси и стоманени прибори за маса, невинни и приветливи звуци зад познати слоеве пара, мазнина на границата на прегаряне, цигарен дим, вода за измиване, дезинфектант — столова по обед.

Има за какво да продължава нататък…

□ □ □ □ □ □ □

Ще искате да знаете причината и следствията. Добре. Танац бе изхвърлен от вълна извън борда в същата буря, която отнесе Слотроп от „Анубис“. Той бе спасен от полски собственик на погребално бюро в гребна лодка, излязъл в бурното море, за да разбере дали може да бъде ударен от светкавица. С надеждата да привлече електричество, погребалният агент е облечен в сложен метален костюм приличащ донякъде на дълбоководен скафандър, с немска войнишка каска със стотици пробити дупки, в които са пъхнати гайки, болтове, пружини и токопроводящи пръчици, и всеки път, когато кима или поклаща глава, което прави често-често, той дрънчи. Общо взето нормален събеседник използващ езика на жестовете и ръцете си, на всеки въпрос отговаря с да или не, и около него и Танац в дъждовната вечер разцъфват двуцветни шахматни дъски с чудновати форми и строеж. Откакто прочел в американска пропагандна листовка за Бенджамин Франклин с неговото хвърчило, мълнията и ключа[1224], той бил завладян от идеята да привлече и улови с главата си мълния. Една вечер разумът му бил озарен от мълния (макар и не такава, на каквато се надявал): точно в този момент из цяла Европа обикалят стотици, а кой знае, навярно хиляди хора, които са били ударени от мълния и оцелели. Какви ли истории могат да разкажат!

Обаче в листовката пропуснали да споменат, че Бенджамин Франклин бил също и Масон, при това силно пристрастен към грандиозни форми на просташки шеги, към които съвсем спокойно можели да бъдат причислени и Съединените Американски Щати.

Е, това е въпрос на непрекъснатост, на последователност. В живота на повечето хора има относително постепенни върхове и падения, синусоидна вълнообразна крива с първи производни на всяка точка. В тях никога не попада мълния. Те изобщо нямат реална представа какво е това катаклизъм. Но онези, които биват удряни от мълния, претърпяват особена сингуларна точка, прекъсване на кривата на живота — известно ли ви е каква е скоростта на изменение на разрядния ток в пресечната точка на две криви? Безкрайност, точно така! И-и-и веднага след тази точка идва минусова безкрайност! Каква внезапна промяна, а? Безброй километри в час се превръщат в същата скорост на заден ход, и всичко това за Δt, за частица от милисекундата, с величината на комарски гъз или червен косъм от путка върху пресечната точка. Ето това е да те удари мълния, приятели. Стоиш там горе на острия връх на планината и хич не се успокоявай, че на тези огнено червени височини не се реят брадати лешояди и не изчакват удобен момент да те грабнат. И още как! Пилотират ги без седла джуджета с пластмасови масчици на очите, които случайно имат точната форма на знака за безкрайност: ∞. Човечета със злобни вежди, остри уши и плешиви глави, макар някои от тях да носят чудновати шапки, съвсем не обичайните зелени бомбенца а ла Робин Худ, не това са шапки в стил Кармен Миранда, например с банани, папаи, чепки грозде, круши, ананаси, манго, егати, дори дини, и кайзер Вилхелмки от І Световна война с шип отгоре, бебешки бонета и кръстообразни шапки-наполеонки със и без N отпред, а да не говорим за червените костюмчета и зелените пелеринки, ето привеждат се напред към ушите на техните жестоки птици, шепнат им като жокеи, щ’те пипна, гадняр такъв, точно като оная жертвена маймуна от Емпайър Стейт Билдинг[1225], само че те няма да те оставят да паднеш, а ще те отнесат в местата, на които те са представители. Там ще изглежда като светът, който ти оставяш, но ще бъде различно. Между сходното и еднаквото вероятно съществува друга разновидност на приликата, която открива само мълниеглавите. Друг свят наложен върху предишния и, поне външно, не се различава от него. Ха-ха! Но ударените от мълния знаят, да! Дори ако не знаят че знаят. Ето това искаше да си изясни погребалния агент онази вечер сред бурята.

Интересуват ли го всички други светове, които изпращат своите представители-джуджета, яхнали орли? Не. Нито пък иска да напише класически антропологичен труд, в който ударените от мълния са класифицирани в една субкултура, един подраздел, даже в тайна организация, ръкостискания съпроводени от остро почукване на върховете на ноктите, ежемесечно списание за подбрани абонати „Спестени 5 цента“ (заглавието изглежда съвсем невинно, сякаш е предложено от симпатягата Бен Франклин след инфлацията, ако не знаеш как завършва пословицата: „… солиден запас от 5-центовки“. А истинският цитат трябва да бъде този на никеловия магнат Марк Хана: „Вие сте в политиката достатъчно дълго, за да знаете, че никой човек на обществена длъжност не дължи каквото и да е на обществото“[1226]. Следователно истинското заглавие е „Достатъчно Дълго“, и то е известно на Онези, Които Знаят. Ако всеки брой от списанието бъде преобразуван по този начин, текстът ще ни предостави множество интересни съобщения.). За външните хора то е само приятен клубен бюлетин: В последния уикенд на април, Джед Плънкит организира барбекю за Айовския филиал. Джед, чухме за Турнира по Ампераж[1227]. Съчувстваме ви, нямахте късмет! Но за следващото Барбекю ще бъдете като чисто нов… На Великден нашата членка, Мини Калкинс от Филиал 1,793 се бракосъчета с калифорнийски търговец на мрежести врати. Със съжаление отбелязваме, че той не може да бъде приет за Член, поне засега. Но при толкова много мрежести врати наоколо, ние със сигурност ще му стискаме палци!… Вашият Редактор получава много запитвания „’Кво ста’а?“ относно Пролетния Конгрес в Дикейтър, когато по време на благословията угаснаха всички лампи. Имаме удоволствието да ви съобщим, че най-после бе установена причината за повредата, която е възникнала поради гигантски скок на напрежението по линията. „Нещо като електрическа приливна вълна“, коментира Ханк Фафнър[1228], нашият електроинженер от мястото на произшествието. „Всички крушки изгоряха, за нас остана цял таван с опушени безплодни яйца.“ Малко нещо поет си падаш, Ханк! А пък ако можеш да разбереш откъде дойде този рязък скок…

Но обезпокоен ли е полският погребален агент в лодката от разбиването на този код, за тайните организации или за узнаваемите субкултури и подраздели? Не, хич не го интересуват. Той издирва тези хора, защото смята, че това ще му помогне в работата. Чат ли сте, пичове? Той иска да знае какво е поведението на хората преди и след удара на мълнията, за да се ориентира по-добре какво да бъде поведението му с безутешните потресени семейства.

— Вие прилагате неправилно и с търговска цел, едно велико откритие — отбелязва Танац, стъпвайки на брега. — Трябва да ви е срам от себе си. — Не е прекарал и пет минути в празния град на края на блатото, когато пплльокк ГЪРРР БАФФ! пльокпльок барр пльок чудовищен взрив от светлина и грохот блъска обратно водата там, където погребалният агент, силно раздразнен от това, което е приел за неблагодарност, тъкмо поема курс навътре в морето.

— Оох — долита слабият му глас — Ох, хоо. Ох-хо-хо-хо!

— Освен нас никой друг не живее тук. — На пътя на Танац се е появила едра фигура, черен като въглен, шептящ силует. — Ние не причиняваме зло на гостите. Но е за предпочитане да тръгнете по друг път.

Това са 175-те, затворници-хомосексуалисти[1229]. Тръгнали на север от лагера „Дора“ в Нордхаузен, вървели на север докато свършила сушата, и основали изцяло мъжка общност между това блато и устието на Одер. При нормални условия такава би била представата на Танац за рай, обаче се оказва, че за всички тези мъже е непоносимо да бъдат извън „Дора“, лагерът е бил техен дом и сега тъгуват за него. „Освобождението“ им се превърнало в изгнание. Ето защо на новото място те изградили предполагаема СС йерархия — повече не били ограничавани от наложените им от Съдбата надзиратели, сега те успели да измислят някои наистина много гадни въображаеми нацистки другарчета от Комендант на лагер до Комендант на блок, а също и съставили вътрешна йерархия за тях самите: Старши по лагер и Старши по блок, Надзирател, Десетник-бригадир, Дневален по барака, Куриер (който е разсилен или куриер, но същевременно това е германското название на шахматен офицер… ако сте го виждали да тича през мокрите ливади рано-рано сутрин, червените му одежди се събират и развяват, потъмнели почти до цвета на дървесна кора сред предвещаващите дъжд хълмове, ще получите някаква представа за истинското му предназначение в общността: той е носител на свещени стратегии, на меморандуми на съвестта, и когато приближава по обраслите с тръстика утринни мочурища, ти си хванат за сведената шия и леко докоснат от страничните честотни ленти на един Велик Момент, защото куриерът е най-святата личност тук, той е човекът, който доставя съобщенията до пагубната разделителна граница между видимия Лагер и невидимия СС).

На върха на пирамидата е комендантът на лагера Блицеро. Името е стигнало чак дотук на изток, сякаш е продължило оттеглянето на този човек отвъд последния предел на Люнебургското поле. Той е най-ужасният призрак на Зоната. Злокачествен е той и се просмуква в мудните летни нощи. Като прояден кореноплод, той се променя, нараства към зимата, избелява, към леността и глада. Кого другиго биха могли да изберат 175-те за техен върховен деспот? Властта му е абсолютна. И напразно предполагате, че той не дебне край бомбардирания и ръждясал нефтопреработвателен завод, под витите стълбища, зад цистерните и кулите, че не очаква на развиделяване първия червенороклест куриер с вести как е преминала нощта. За него нощта е от особен интерес, ето защо трябва да му бъде доложено всичко.

Това фантомно СС командване тук се основава не толкова на познатото на затворниците от „Дора“, а по-скоро на предполагаемата Ракетостроителна структура в съседния „Мителверке“. Посвоему А4 също беше скрита зад непреодолима стена, отделяща истинската болка и ужас от призования избавител. Деформираното и треперещо присъствие на Вайсман/Блицеро преодоляваше стената, проникваше в зловонните бараки със същия стремеж към различна форма, подобно на думи опитващи да намерят своя път сред сънища. Чутото от 175-те от истинските им есесовски охранители там бе достатъчно, за да издигне веднага и без никакво колебание Вайсман — те, неговите отбрани братя, не знаеха какво е замислил този човек. Когато наблизо минаваха затворници, шепотът на охранителите спираше. Но страхът продължаваше да кънти: страх не от Вайсман лично, а от самото време, толкова отчаяно, че сега той можеше преспокойно да върви из „Мителверке“ като негов собственик, време даващо му власт различна от тази в Аушвиц или Бухенвалд, власт, която те самите не биха могли да носят…

Сега, когато Танац чува името на Блицеро, анусът му леко се свива леко. Не, той не смята, че името е било подхвърлено тук или нещо подобно. За Танац параноята не е сериозен проблем. Обезпокоен е само от напомнянето изобщо, че от онзи следобед на Люнебургското поле, когато бе изстреляна 00000, не е чул нито дума за положението на Блицеро — жив или мъртъв е, повелител или беглец? Не е сигурен кое от двете предпочита. Докато „Анубис“ плаваше, на Танац не му се налагаше да избира: споменът може да е бил забутан толкова далеч назад, че един ден неговата „реалност“ би изгубила всякакво значение. Разбира се, че имаше такова нещо. Разбира се, че нищо такова не е ставало.

— Смятаме, че той е жив някъде, беглец е — казва на Танац представителят на града. — От време на време дочуваме по нещо, което достатъчно съответства на Блицеро. И чакаме. Той ще ни намери. Тук Блицеро разполага с готова организирана подкрепа, която го очаква.

— Ами ако не остане тук? — от чиста злоба пита Танац. — Ами ако ви се изсмее и отмине?

— Тогава нямам обяснение — събеседникът започва да отстъпва назад, обратно на дъжда. — Това е въпрос на вяра.

Танац, който се е заклел никога повече да не търси Блицеро, не и след изстрелването на 00000, усеща допира на плоското острие на ужаса.

— Кой е вашият куриер? — вика той.

— Отидете вие — процеден шепот.

— Къде?

— Нефтохима.

— Но аз имам съобщение за…

— Занесете го вие…

Белият „Анубис“ е отплувал към избавлението. А тук в неговия килватер са онеправданите, отхвърлените, неподлежащите на спасение, плават и се давят, вървят потънали в кал, бедни скиталци по залез-слънце, загубили пътя, газят слепешката и се препъват в техните джунджурии, огризки, нерадостните отпадъци от спомените — последното, за което могат да се хванат — завъртени, размесени, изскачат отгоре, падат. Хора извън борда и нашите общи отломки…

Танац остава под пясъчниковата аркада, разтреперан и ядосан, на равномерния силен дъжд. Редно беше да отплавам, иска да изкрещи той и след малко го прави.

— Не трябваше да ме изоставят тук с вас, отрепки такива… — Къде е апелационният съд, който ще изслуша неговата тъжна история? — Подхлъзнах се!

Някакъв готвач се хързулна в локва елитарен бълвоч и разля по целия десен борд на откритата палуба пълен галванизиран бидон с разбита на крем жълта кокоша повръщня. Танац не го забеляза, той търсеше Маргерита… Много жалко, les jeux sont faits[1230], никой не слуша и „Анубис“ е отплавал. По-добре е тук с плаващите отломки, Танац, нямам представа какво може намине тук и да заподскача, питайте онзи полковник Енциан, той знае (сред отпадъците на Света има един ключ… и той няма да бъде намерен на борда на белия „Анубис“, защото те изхвърлят всичко ценно в морето).

Следователно… когато сред уличките почва да се завръща зеленото развиделяване, Танац е при нефтозавода, опрян на насмолена стена, изпъкналите му скумриести очи се пулят иззад сенките на мократа вълнена яка, само черно/бели, наистина уплашени, и дъхът му излиза на пара от ъглите на устата. Той няма да бъде тук, той просто е мъртъв, просто е умрял? Това тук „граница“ ли е? разделителна повърхност между два свята… разбира се, но между кои два? Не може да се надява, че ще бъде спасен от някакво оптимистично здравомислие, това не помагаше даже някога в Берлин, преди Войната, и на спиритическите сеанси с Петер Закса… това само пречи, дразни хората и ги настройва против него самия. Параванът от думи между него и непостижимо божественото винаги е бил само тактически ход… и никога не му е позволявал да се чувства по-свободен. А в последно време даже става все по-ненужен. Той знае, че Блицеро съществува.

Това не беше сън. Хич не се надявай, че може да е било. Пак ще имаш температура, която рано или късно ще спадне и ще бъдеш пуснат в прохладната действителност на една стая… в края на краищата не е наложително да изпълняваш тази продължителна и сложна задача, не, както виждаш това беше само висока температура… не беше нещо сериозно…

Този път е наистина, Блицеро, жив или мъртъв, е истински. Танац, вече леко шашардисан от страх, иска да го предизвика, повече не може да чака, трябва да види какво ще накара Блицеро да премине разделителната повърхност. Каква креслива и гъзовъртелива капитулация може да го върне…

Единственото, което връща, е руската военна полиция. Съществува работна договореност за пребиваването в пределите на града на 175-те, за която никой не бе уведомил Танац, разбира се. Нефтохимът бил всеизвестна пиаца за мъжки проститутки, докато руснаците не провели поредица от масови хайки. По пътя се отдалечава Последно затихващо на пресекулки ехо от хорала на града на 175-те, някакво отвратително певческо приветствие към педерастията, като например

Вкусно-чудесно бебешко лайно

Ако съм изрод, значи и ти също…

— Сега идвате само вие, туристите — отбелязва контешки натъкмен цивилен с бяла кърпичка в нагръдното джобче, кикотейки се в сянката на широката периферия на шапката. — И по някой друг шпионин, разбира се.

— Аз не съм такъв — пояснява Танац.

— Не сте ли? Я ми разкажете.

Танац се вижда в чудо. За по-малко от половин ден той е преминал от пълно отсъствие на каквато и да е тревога или мисъл за Блицеро, към постоянна необходимост да има на разположение някаква формулировка за него, за да задоволява любопитството на всеки случаен полицай. Това е един от първите му уроци по онеправданост и пренебрежение: той няма да избегне никое от последствията, които сега предизвиква за себе си, освен ако не стане случайно.

Например в покрайнините на Шчечин, група току-що пристигнали от Лондон полски партизани случайно взема полицейския автомобил за кола откарваща в затвора анти-люблински настроен журналист, стрелят по нея, пробиват гумите, с крясъци нахлуват вътре, убиват шофьора, раняват цивилния следовател и бягат, повлекли Танац като чувал картофи.

— Аз не съм такъв — пояснява Танац.

— Мамка му. Истината казва.

Изхвърлят го от колата няколко километра по-нататък в един разселнически лагер. Там го вкарват в телено заграждение заедно с още 1999 други, които ще изпратят на запад, в Берлин.

С месеци наред той пътува в товарни влакове, виси на смени хванат за външните дръжки на определения му вагон, докато вътре някой спи на освободеното от него застлано със слама място. По-късно разменят местата си. Така по-лесно остава буден. Всеки ден Танац вижда поне по пет-шест разселници да задремват и изпадат от влака, и понякога това е смешно, но много по-често не е, въпреки че хуморът на разселниците зависи от най-различни неща. Слагат печати на ръцете, челото и задника на Танац, обезвъшляват го, палпират, тушират, наименуват, прономероват, препредават, фактурират, пренасочват погрешно, задържат под стража, пренебрегват. Навсякъде из окупационната мрежа той влиза и излиза отново и отново от хартиената бюрократична хватка на руски, британски, американски и френски търговци на хора, започва да разпознава лица, кашлици, чифт ботуши на краката на нови стопани. Без порционна карта или войнишка книжка си обречен, вероятно навеки, на често преместване, на партиди по 2000 души от център в център из Зоната. И така, сред езерата и оградните стълбове някъде из Мекленбург, той открива, че съвсем не е изключение. Още на втората нощ по влаковете обувките му биват откраднати. Измъчват го бронхиална кашлица и висока температура. Цяла седмица никой не идва да го прегледа. За два аспирина е принуден да прави минет на дежурния санитар, комуто харесва потъркването на небръснати пламтящи от 41º температура бузи о бедрата, а също и горещ като от пещ дъх под ташаците си. В Мекленбург нашият Танац открадва фас от спящ еднорък ветеран и е подложен на половинчасов побой с ритници от хора, чийто език никога преди не е чувал и чиито лица той изобщо не успява да види. Полазват го буболечки, само леко раздразнени, че той е на пътя им. Насъщният му хляб е отнет от друг разселник по-дребен от него, но с такова изражение сякаш има някакво право на това, изражение, което Танац в най-добрия случай може само да имитира, и затова го е страх да тръгне да догонва дребния червено-кафяв опърпан гръб, дъвчещата сламеноруса глава… а другите гледат: жената, която разправя на всички, че Танац се натрапва на момичето й нощем (Танац не смее да я погледне в очите, защото му се иска да свали широките войнишки панталони от още не съзрялото красиво стройно девойче да натика пенис между бледите долни бузки толкова напомнящи му за Бианка да хапе отвътре меките като хляб бедърца да дръпне дългата коса назад и да открие гърлото на Бианка да я накара да застене и замята глава колко й е приятно) и един навъсен славянин, който е принудил Танац да му търси фасове след угасването на осветлението, да се откаже от сън не толкова поради възможността случайно да намери истински фас колкото заради правото на славянина да изисква това — славянинът гледа също — в действителност цяла компания от врагове са наблюдавали отнемането на комата и неспособността на Танац да догони крадеца. Тяхната присъда е неоспорима, в очите им има яснота, каквото Танац изобщо не е забелязвал на „Анубис“, честност, която той не може да избегне, не може да пренебрегне… най-после, най-после той трябва да се изправи, буквално лице в лице, срещу прозрачността, срещу истинската светлина на…

Малко по малко, постепенно споменът му за това последно изстрелване на ракетата от Люнебургското поле се избистря. Трескавите състояния с температура огнезаглаждат, болката отстранява примесите. Един образ се връща непрекъснато — тъмно кафява, почти черна очна ябълка отразява вятърна мелница и нащърбена мрежица от силуети на клони… страничните врати на мелницата се отварят и затварят бързо, като разклатени капаци на прозорци в буря… в ириса-небе един облак с формата на мида се надига интензивно пурпурен по краищата, взривното кълбо от експлозия, нещо светлоохрово на хоризонта… по-отблизо то изглежда изсветляващо жълто оградено от озъбено пурпурно, жълти вътрешности засенчени от преливащо навън теменужено, навън в изпъкнала крива към нас. Странно е (не че искам да прекъсна тази живописна сцена, но) доста странно, нали разбирате, че на Люнебургското поле няма вятърни мелници! Танац даже провери набързо, просто да се увери, не, никакви мелници, добре, но тогава защо гледащото към Люнебургското поле око на Блицеро отразява вятърна мелница, а? Е, за да бъда честен, сега то не отразява вятърна мелница, а бутилка джин. Обаче тук на Люнебургското поле няма също и никаква бутилка джин. Но окото отразяваше вятърна мелница. Какво е това? Възможно ли е очите на Блицеро, в които Грета Ердман виждаше карти на неговото Царство, да отразяват избирателно за Танац миналото? Това би било странно. Извърнеш ли се от тези очи, каквото и да е минавало върху тях, просто ще бъде изгубено. Само от време на време ще имаш фрагменти. Катье оглежда през рамото си свежите белези от бича. Готфрид на утринната проверка, с романтично отпуснато тяло като истинско дете на природата, вятърът надипля на гърба униформата му от клоноподобните извивки на бедрата му, косата му се развява, дръзка крива усмивка, леко отворена уста, издадена напред челюст, полузатворени очи. Собственото отражение на Блицеро в овалното огледало, старо лице, кани се да нахлузи перука модел „паж на лейди Дракон“[1231] с бретон, и ето спира, гледа в огледалото, лицето пита какво? какво каза? перуката отместена малко встрани и леко смъкната надолу, така че да се получи още едно лице, почти невидимо в нейните плътни сенки… но ако се вгледаш по-внимателно можеш да различиш започващите да се очертават хребети на костиците и мастните полета, къса ледено-гланцова бяла прическа, маска в ръката, над сенките в празното пространство на качулката — сега гледат две лица, и Танац, този човек ли ще съдиш? Танац, не ти ли харесваше камшикът? Не жадуваше ли за потъркването и въздишките на женски дрехи? Не си ли искал да убиеш обичано от теб дете, весело да отнемеш живота на нещо толкова безпомощно и невинно? В последната възможна минута той вдига очи към теб, вярва ти, усмихнат свива устни за целувка и точно в този миг ударът се стоварва върху черепа му… има ли нещо по-хубаво от това? Тогава изтръгналият се от гърдите ти вик, внезапната материална поява на загубата, безвъзвратната загуба, необратимия край на любовта, на надеждата… ето какъв си ти накрая, не можеш да го опровергаеш… (но толкова много страх да разбереш това змийско лице, да разтвориш крака и ръце и да му позволиш да влезе в теб, в твоето истинско лице то ще те убие ако…)

Танац разказва на Черната Команда всичко това и още много други неща. След като цяла седмица неспирно е викал аз знам и крещял аз съм виждал Черния Агрегат всеки път, когато черно лице се появи зад надиплените телени огради, край купчините сгурия или на кръстопътищата, вестта се разчува. Един ден идват за него: вдигат го от сламата, черен като тях от въглищния прах — вдигат го лесно, все едно че е дете, и проявяват добрината да махнат една хлебарка от лицето му — и го откарват треперещ и стенещ на юг в Бърлогата на Мравоядите, където всички те седят около огъня, пушат и дъвчат, приковали погледи в посинелия от студ Танац, който вече няколко часа дърдори непрекъснато. Той е единственият в известен смисъл привилегирован да разказва историята до този момент, той е губещият, неудачник и

Просто нещастен в любовта глупак

Макар че играе карти по цяла нощ

Все губи от Върховната Банка,

Която реди картите, добри и лоши…

О, неудачникът никога не залага

Само на една карта и

Никога не играе, за да печели,

Той знае, че ако не успее веднъж,

Винаги може да загуби отново!

Вечно губещ в играта на любовта…

И нощ след нощ неизменно сам!

Той бе изгубил Готфрид, бе изгубил Бианка, и едва сега, след като бе минало толкова време, започваше да осъзнава, че те двамата представляваха една и съща загуба от един и същи печеливш. Вече е забравил последователността им във времето. Не знае кое дете е изгубил първо или дали — прииждат стършелови облаци на спомените — дали това не са две имена, различни имена, на едно и също дете… но после в трясъка на сблъскващи се чужди останки от корабокрушения, остри ръбове и, нали разбирате, високи скорости на въртене, той схваща, че не може дълго да се придържа към тази мисъл: скоро Танац вече отново се бъхти в открито море. Но ще помни, че за кратко я е държал, видял е нейния строеж и цвят, усещал я е с бузата си при пробуждането от близостта на пространството на дрямката — че двете деца, Бианка и Готфрид, са едно и също…

Бе загубил Блицеро, но загубата не бе съвсем истинска. След последното изстрелване, незапомнените нощни часове до Хамбург, полетът от Хамбург до Бидгошч в откраднат П-51 Мустанг[1232] беше толкова явно в стил „Прокаловски-слиза-от-небето-в-самолет“, щото Танац започна да фантазира, че се е отървал и от Блицеро, но по съвсем същия твърде условен металически начин. И действително металът бе заменен с плът, пот и продължителни бъбриви нощни срещи, Блицеро седнал по турски заеква в чатала си аз не-не-не-не… Какво „не“, Блицеро?, „Не съм?“, „Не мога“?, „Не искам?“, „Не трябва?“. Онази нощ Блицеро предлагаше всички свои оръжия, подреждаше картите на всички свои подпорни стени, барикади и лабиринти.

Всъщност Танац бе питал: когато край мен преминават сериозни, разумни, уверени смъртни лица и изобщо не ме забелязват, те истински ли са? Те всъщност души ли са? или само привлекателни скулптури, осветените от слънцето лица на облаци?

И: „Как мога да ги обичам?“

Ала отговор от Блицеро няма. Очите му изграждат руни със силуетите на вятърни мелници. Пред Танац се изнизва поредица от безвъзмездно предоставени сцени. От мичман Моритури, застлан с бананови листа под, някъде край Мабалакат във Филипините, края на ’44-та, едно бебе мърда, търкаля се и подритва сред капки слънчева светлина, вдига прах от съхнещите листа, а горе в небето реват специалните ударни части, „Нулите“[1233] откарват приятелите, най-после, като окапали цветове от вишна[1234] през пролетта, този любим на всеки камикадзе образ… от Грета Ердман, един свят под земната или калната повърхност, пълзи като кал, но вика като Земя, с пресовани на слоеве поколения на тягости и загуби в добавка към него, загуби, несполуки, последни мигове следвани от точещи се назад празноти, поредица от херметични пещери притиснати в задушените слоеве, тези навеки загубени… от някой, неизвестно кой? кадър с Бианка с тънка памучна ризка, едната ръка леко назад, гладката напудрена хлътнатина под мишницата и скачащата извивка на една малка гръд, сведеното й лице, цялото в сянка с изключение на челото и скулите, обръща се насам, ето миглите, за чието надигане се молиш… ще те види ли тя? Безкрайна пауза във фокуса на съмнението, това увековечено съмнение в нейната любов…

Те ще му помогнат да го преодолее. Обитателите на Бърлогата на Мравоядите няма да мигнат цяла нощ заради този безспирна разузнавателна оперативка. Танац е ангелът, който те са очаквали, и е напълно логична появата му сега, точно в деня, когато тяхната Ракета най-после е сглобена, единствената им А4 събирана цяло лято парче по парче из Зоната, от Полша до Холандия. Обаче независимо дали вярваш или не, дали си Празен или Зелен, путкогонец или политически безбрачник, доминиращ властови играч или неутрален, все пак имаш някакво усещане — подозрение, спотаено желание, някаква скрита частица от душата ти, нещо — за Ракетата. Това е „нещо“, което Ангелът Танац сега разяснява на всекиго по различен начин, на всеки слушател поотделно.

Когато свърши, всички те ще знаят какво е представлявал Черният Агрегат, какво е било приложението му, откъде е била изстреляна 00000 и накъде е била прицелена. Вече взел решението още преди много часове, Енциан ще се усмихне мрачно, ще изпъшка ставайки на крака и ще ги подкани:

— Е, хайде сега да видим разписанията. — Празният Джоузеф Омбинди, негов съперник в Бърлогата на Мравоядите, сграбчва ръката му:

— Ако има нещо…

— Ти ще се погрижиш за организирането на строг охранителен режим, ’kurandye[1235] — кима Енциан. Много отдавна не е наричал така Омбинди. Не е и малка отстъпка, да предостави на Празните контрол върху разписанието на дежурствата, поне докато трае това пътуване…

… което вече е започнало, тъй като на ниво и половина по-долу мъжете и жените, заети с лебедка, въжета и колани, внимателно поставят всяка секция от ракетата на отделна количка, други Черни Командоси наредени в колони, кожени дрехи и рокли на сини цветя, чакат на извеждащите навън рампи, покрай настоящите и бъдещи отсечки очертани между дървени релси и канали, Празни, Неутрални и Зелени сега всички заедно, чакат или дърпат или надзирават, някои разговарят помежду си за първи път откакто преди много години бе започнал разкол по линия на расовия живот и расовата смърт, помирени засега от единственото Събитие, което би могло да ги сдобри (аз не съумях, знае Енциан и потреперва при мисълта какво ще стане след като това приключи, но може би е предопределено то да трае само отредения му откъслек от деня, и защо да не бъде достатъчно? опитай да направиш така, че да е достатъчно…).

Пристягайки платнения си колан покрай него минава Кристиян, слиза надолу по склона, оклюман — по-миналата нощ му се бе явила насън сестра му Мария, бе известила, че не желае отмъщение никому и го бе наставила да вярва на Nguarorerue[1236] и да го обича — и съответно погледите им се срещат не толкова развеселени нито предизвикателни засега, но заедно те знаят повече от всякога досега, и в момента на разминаване ръката на Кристиян се изхвърля в полутържествено полукозируване, устремена на северозапад, към Люнебургското поле в посока към Царството на Смъртта, а ръката на Енциан се издига в същото направление, iya, kurandye![1237] и в дадена точка двете длани наистина се приплъзват и потъркват, наистина се докосват, и това докосване и доверие им е достатъчно за настоящия момент…

□ □ □ □ □ □ □

Изненадващо, местността е приятна, да, навлезеш ли веднъж в нея, даже много приятна. Въпреки че в нея има злодей, сериозен като смъртта. Това е типично американският собствен Баща на тийнейджър, който в епизод след епизод опитва да убие сина си. И момчето знае това. Представете си такова нещо. Засега момчето успява да избегне ежедневните бащини смъртоносни интрижки, обаче никой не е казал, че ще продължава да се изплъзва.

Той е весел и достатъчно смел юноша, и не се озлобява, нито вини особено баща си. Тоя дърт Бродерик е направо убийствено глупав, какъв ли номер ще измисли следващия път…

Това е огромна фабрика-държава, Град на Бъдещето, пълен с архитектурно заимствани от 1930-те небостъргачи, със стремително връхлитащи зрителя фасади и балкони, източени и късокоси хромови кариатиди, всякакви модели елегантни дирижабли увиснали сред тътнежа и безмълвието на градските бездни, златисти красавици се припичат в покривни градини и се обръщат да ти помахат, когато прелиташ над тях. Това е Ракетенград.

Долу, по ветровитите дворове, улици и нагоре-надолу по стълбища тичат хиляди деца, на главите им кепета с пластмасови перки, които потракват на вятъра и очертават неясни кръгове, деца разнасят съобщения сред пластмасовата зеленина, сноват навътре-навън между различните пластмасови кантори… Ето ти го меморандума, Тайрън, хайде тръгвай да намериш Лъчезарния Час (Ще ме докарат до плач! Не знаех, че е бил изгубен! Май старият Татко пак крои някои от неговите номера!), съответно отново из претъпканите коридори, пълни с лудуващи кучета, велосипеди, красиви съвсем млади секретарки на ролкови кънки, сергии със закуски, скиорски шапки се въртят непрекъснато под лампите, на всеки ъгъл дуели с пистолети — водни и с капси, деца се крият зад искрящите фонтани, Я ЧАКАЙ това е истински пистолет, това е истински куршум зънннгг! добър опит, Татко, обаче днес не можеш да се мериш по точност с Момчето!

Напред да спасяваме Лъчезарния Час, който поради някакви зловещи съображения на Бащините му колеги е бил отделен от 24-те часа на денонощието. Пътуването тук става сложно — комплекс от здания, които се движат под прав ъгъл в пролуките на уличната мрежа на Ракетенград. Можеш също да повдигаш или спускаш отделните сгради, десет етажа в секунда, на желаните височини или подземни нива, като командир на подводница с неговия перископ, въпреки че определени пътища са недостъпни за теб. За други са достъпни, а за теб не. Шахмат. Твоята цел не е Царя, — защото Цар няма, — а кратковременни мишени като Лъчезарния Час.

Бинннг, неочаквано влиза момче със скиорска шапка, завърта се като пумпал, връчва на Слотроп ново съобщение, завърта се отново и изчезва. „Лъчезарният Час е взет в плен, ако искаш да го видиш изложен на показ за всички заинтересовани клиенти, ела на този адрес в 11:30 часа сутринта“… в небето съвсем навреме проплава бял циферблат, хм-мм само половин час, за да събера моята спасителна команда. Тя ще включва Мъртъл Миракюлъс, която ще долети тук в кафява рокля с подплънки на рамената, несвалени ролки за къдрене в косата и заплашително намръщена, че са я измъкнали от Страната на Сънищата… после един негър с перленосив зуут-костюм и палто с къса пелерина, казва се Максимилиан, висока правоъгълна набрилянтинена глава и супертънки мустачки, притичал е тук от неговата „официална“ работа, приветлив управител на клуб „Уга-Буга“ където аристократите от „Бийкън Стрийт“[1238] общуват всяка нощ с пияници и наркомани от Роксбъри[1239], да, здрасти Тайрън, как е! Здраво, Мъ’тъл, скъпа, хия, хия, хия! ’Кво е т’ва бързане бе, човек? Пооправя карамфила на ревера, оглежда се, всички са тук вече, освен оня Мар-сел но слушай, познатата тема от мюзикбокса, ами да, това е музика от онзи старомоден благозвучен Стивън Фостър[1240] и наистина сега през балконския прозорец влиза Марсел, механически шахматист от времето на Втората Империя[1241], в действителност изработен преди век за великия илюзионист Робер-Уден[1242], много сериозно на вид французойче-бежанец, смешна подстрижка, ушите идеално очертани от косата, която изведнъж започва да расте блестящо черна като лакирана точно след едносантиметрова ивица гола пластмасова кожа, очила с рогови рамки, подчертано дистанциран маниер, за съжаление прекалено буквален с хората (представете си как мина първия път, когато Максимилиан застана на вратата, тананика хай-ди хо и върти пръст във въздуха, забеляза седналия млад ебонито-метало-пластмасов Марсел и подхвърли: „Хей, човече, дай ми малко кожа!“ а Марсел не само го поизмъчи за тая кожа, за кожата във всички възможни значения, о не това е само на повърхностно ниво, по-нататък ни е изнесена дълга лекция за понятието „давам“, която продължава доста време, после, после той се хваща за „човече“. Това вече наистина е изморително. Всъщност Марсел и досега още не е спрял да говори). Все пак неговата заложена в ХІХ век фина мозъчна дейност — помислете само какво човешко изкуство е било нужно за построяването му, което сега е безвъзвратно отмряло, изчезнало като птицата додо — се е оказала извънредно полезна за Флегматичната Четворка в много, много пререкания и сражения с Бащината Заплаха.

Но къде в тялото на Марсел е миниатюрният Велик Магистър, мъничкият Йохан Алгайер?[1243] къде е пантографът, къде са магнитите? Всъщност никъде. Марсел наистина е механичен шахматист. Вътре в него няма никаква фалшификация, която да му придава поне мъничко човечност. Всеки от ФЧ[1244] притежава някаква дарба и същевременно е увреден от своята дарба, превърнала го в неспособен за човешки живот. Мъртъл Миракюлъс е специализирана в правенето на чудеса. Изумителни постижения, невъзможни за осъществяване от човек. Тя е изгубила уважението към хората, те са несръчни, тромави, неудачници, тя наистина би искала да ги обича, но любовта е единственото недостъпно ней чудо. Любовта й е отказана навеки. Другите от нейната класа са или хомосексуалисти, фанатични привърженици на реда и законността, заминали на странни религиозни екскурзии, или демонстрират равна на нейната нетърпимост към провала, и въпреки че приятелки като Мери Марвъл и Жената Чудо[1245] непрекъснато я канят на разни увеселения, за да я запознаят с подходящи мъже, Мъртъл знае, че е безсмислено… Що се отнася до Максимилиан, той притежава вродено чувство за ритъм, което означава всякакви ритми, включително космическият. Значи, той никога няма да бъде там, където бездънната шахта чака, където сейфът пада от високия прозорец с вой като бомба, той е водач през най-кошмарните минни полета на земята, стига само да стоим близо до него колкото е възможно по-дълго, все пак съдбата на Максимилиан е никога да не навлиза в опасността по-дълбоко от нейната елегантна външност, от първия възбуждащ кожата допир с нея…

Отличен екип, подготвя се да тръгне да търси Лъчезарния… а между другото? каква е дарбата на Слотроп и какъв е неговият Фатален Недостатък? Е, хайде де, ами-и-и Лъчезарния Час, събират тяхното оборудване, Мъртъл снове напред-назад, донася това-онова:

Мостът Златна Порта („Какво ще кажеш за него?“ „А-а-а, хайде да видим другия, още веднъж? дето има, нали знаеш, малко така, а-а-а…“ „Бруклин ли?“ „… изглежда леко старомоден…“ „Кой, Бруклинският Мост ли?“ „Да, точно така, със заострените… не знам как им казват…“)

Бруклинският Мост („Виж сега, Мъртъл, за сцена с преследване трябва да съблюдаваме пропорциите…“ „Кажи как.“ „Сега, ако ще бъдем във високоскоростни автомобили, ами, разбира се, можем да използваме Златната Порта… но ако ще прехвърчим набързо по въздуха, ще ни трябва нещо по-старо, по-интимно, по-човешко…“).

Два свръхелегантни „ролс-ройса“ („Не се прави на ударена, Мъртъл, вече се разбрахме, нали? Никакви автомобили…“).

Едно мъничко бебешко пластмасово кормилце („Виж какво, знам, че не ме уважаваш като ръководител, но все пак не можем ли да подходим разумно…“).

Какво чудно, че е почти невъзможно да разчиташ и да имаш вяра на тези идиоти, когато те ежедневно се изправят срещу Гибелния Татко? Тук няма истинска посока, нито силови линии нито сътрудничество. Решения изобщо не се вземат, в най-добрия случай те успяват да изскочат от хаос от дрязги, прищевки, халюцинации и всеобща гаднярщина. Това не е боен колектив, а гнездо на скандалджии, хленчещи безсрамници, претенциозни глезльовци и злобари, и нито една рядка или митическа птица в групата. В края на краищата изглежда нейното оцеляване е само благодарение на сляпата съдба, която ровичка из богатите вълнообразни небесни шарки, по една Титанична Нощ наведнъж. Ето затова Слотроп наблюдава сега своята коалиция с еднакво високи надежди за успех и за провал (и не, това не обезсилва апатията, а предизвиква остро проникващо като нож в теб крещящо несъответствие). Дразни го това, че може да бъде толкова раздвоен, толкова абсолютно неспособен да наругае едната или другата страна. Знайте, Повелители: онези, що някогашните пуритански проповеди заклеймяват като „лицемерните прикрити непричастници на света“, ги очаква нелек път надолу, и ако не можете да видите нещо, това не означава, че то не е там! Вътрешната енергия е толкова реална, обвързваща и неизбежна, колкото и проявяващата се навън енергия. Кога за последен път сте се чувствали прекомерно равнодушни? а? Лицемерните прикрити непричастници са толкова човешки същества, колкото героите и злодеите. В много отношения им се налага да понасят най-тежки страдания, нали? Вие, граждани или селяни, където и да сте точно сега, в автобуса или сгушени под юрганите, защо просто не се обърнете към най-близкия до вас лицемерен прикрит непричастник или дори към собственото си отражение в огледалото, и… просто… да запеете:

Съседе как си, приятелю как си!

Не ти ли е самотно, кажи не ти ли е тежко,

Да отминаваш тъй мълчаливо, ден след ден,

Без усмивка даже, или приятелска дума?

О, ще ти кажа приятел, ще ти кажа друже,

Всичко се обърква тотално —

Може би трябва да се поддържаме поне малко

И един ден небесата ще просветлеят за нас!

Хайде сега всички заед…

Докато 4-та се подготвят, гласовете продължават да пеят известно време, в зависимост от желанието на всеки поотделно. Мъртъл щедро излага на показ почти целите си елегантни крака, а Максимилиан похотливо гледа под полата на неспирно дърдорещата млада хубавица и предизвиква смутеното хихикане на юношата Марсел, който навярно е леко потиснат.

— А сега — Слотроп с глупашка, угодническа усмивка — е време за Освежителната Пауза![1246] — И се мушва в хладилното помещение още преди ехото от „О, Господи“ на Мъртъл да е заглъхнало… светлината от мъничката студена крушка оцветява в наситено синьо лицето му, пренебрегваното, но по-добро дете на Бродерик и Налин, техният непризнат, техният чудовищен син, роден с хидравлични щипци за ръце, които знаят само да се протягат и сграбчват… и сърце, което гълголи като стомаха на смешен дебелак… но вижте колко недоумяващо, колко разкрепостено е, беше, лицето му в продължение на тези 1½ секунди на светлината в дружелюбния стар хладилник, който бръмтананика с келвинатор-бостънски[1247] диалект, „О, влез Та’рън, тука в стомаха ми е уютно и приветливо, имам ’ного хубави неща, и «моксита» и големи «бейби Рутчета»[1248]…“ Сега той върви между километрични от пода до небето рафтове и хранителни планини или хранителни градове на Хладилноландия (но внимавай, тук може да настъпи истински фашизъм, зад сладкишите в бонбонени разцветки се спотайва чиста проба термодинамична елитарност, електрическите крушки могат да бъдат заменени със свещи и радиоапаратите да замлъкнат, но главното предназначение на Електромрежата в тази Система е хладилно: да замразява отново непокорните кръговрати на деня, за да запази този малък безмирисен свят, този куб от неизменност), катери се по хълмове от целина откъдето гледа към надписани стъклени купички със сирене, които се извисяват лъскави недалеч, подхлъзва се на блюдото с масло, гризе резен диня чак до кората, чувства се жълт и развеселен, когато заобикаля бананите, втренчва се в синьо-зелените плесенни участъци по користата повърхност на една стара и вече неузнаваема тенджера… банани! к-к-кой е слагал банани:

В хла-дил-ни-ка!

О не-не-не-не-не!

Чикита Банана[1249] казва, че не трябва! Ще настъпи истински ужас! Кой е способен да го направи? Не може да е Мама, а Хоган просто е влюбен в Чикита Банана, Тайрън често пъти е влизал в стаята и заварвал брат си с бананово етикетче залепено на надървения му хуй, завинаги готова справка, унесен в мастурбационни фантазии да закове тази хубавичка, но по-възрастна от него латина, когато тя е с шапка, гигантска окичена с плодове шапка, направо плодова сергия, и широка жизнерадостна усмивка ¡Ай, ай, колко страстни сте вие янките!… а-а-а и не може да е бил Тате, не, Тате в никакъв случай, но ако (застудява ли тук?) не е бил никой от нас, тогава (какво става с плочата на Спайк Джоунс „Право в лицето на фюрера“[1250] дето е пусната в гостната, защо заглъхва?)… освен ако не съм го направил аз, неволно (огледай се, някакви панти скърцат) и това означава може би, че превъртам (защо крушката свети по-ярко, ’кво ста…) ТРЯС, лелей, който и да е този дето тъй безпричинно е пренебрегнал указанията на радиорекламите на Юнайтед Фрут също току-що бе заключил младия Тайрън в това хладилно помещение и сега той ще трябва да разчита на Мъртъл да го измъкне. Ужасна излагация.

— Добра идея, шефе.

— Уф-ф, М. М., не знам какво стана…

— А знаел ли си някога? Хвани се за пелерината ми.

Фюууут…

— Бре! Ами — обажда се Слотроп — ъмм, всичките ли сме…?

— Сега тоя Лъчезарен Час навярно е на светлинни години от нас — пояснява Мъртъл, — а от носа ти виси заледен сопол.

Марсел скача към уредите за управление на подвижното здание, натраква на Централното Управление искане на разрешение за максимална скорост във всички направления, което веднъж му бива дадено, друг път не, в зависимост от някакъв таен процес между даващите разрешението, и едно от текущите задания на 4-та е да открият какъв е този процес и да съобщят на света. Този път получават разрешение за Бавно Движение, Крайградски Отсечки, най-ниската степен на уличното движение в Ракетенград, определяна само веднъж в писаната история на града, срещу един индиец-хомосексуалист-детеубиец, който обичал след содомията да изтрива органа си в националния Флаг и тъй нататък…

— Ебати! — реве Максимилиан на Слотроп — Бавно Движение, Крайградски Отсечки! мой човек, к’во трябва да пра’им, да га еба, да плуваме или к’во?

— Ъмм, Мъртъл… — Слотроп пристъпва почтително към М.М., чиято коса е обхваната от златна мрежичка, — ъмм, ти как мислиш, ще можеш ли?…

Господи, тия хора едно си знаят и все това повтарят. Как й се иска на Мъртъл тоя Хленчещ Слотроп да престане със сантименталните глупости и поне веднъж да се държи като мъж. Тя пали цигара, оставя я да увисне от ъгълчето на устата, издава напред противоположното бедро и въздъхва: „Напречно“, изкарана из търпение от този нещастник.

И хайде, давай! чудото е станало, те вече се носят вихрено по улиците-коридори на Ракетенград, като някакво дългошиесто морско чудовище. Дребнички деца се изсипват като мравки по мрежестите арки на виадукти високо над градските сталактити като испански мъх вкаменен още преди да се разстели на земята, деца се прехвърлят през ефирните перила и скачат върху дружелюбния гръб на лъскавото кръстосващо града чудовище. Катерят се от прозорец на прозорец, прекалено грациозни са, за да паднат. Естествено, някои от тях са съгледвачи: ето например онази малка хубавица с медените къдрици със синя карирана престилка и сини три четвърти чорапи, там горе на прозореца под покривния водоливник-чудовище, подслушва Максимилиан, който бе започнал да се налива още щом сградата се раздвижи и сега е подхванал многословно изобличение на Марсел, прикрито под неубедителната научна мотивировка, че опитва да определи дали Галския Гений наистина има някаква „душа“. Момичето под водоливника стенографира всичко казано. Това са ценни данни за провежданата психологическа война.

Сега за първи път става явно, че 4-та и Бащиния заговор не запълват изцяло техния свят. Тяхното усилие не е единственото или даже решителното. И действително, не само има много други усилия, но има също и зрители, те гледат както подобава на зрители, стотици хиляди, насядали в този мръсно жълт амфитеатър, място след място следват надолу в ред след ред безкрайни километри, надолу към голямата арена, жълто-кафяви светлини, на по-високите каменни скатове е разпръсната храна, разчупени кифли, фъстъчени черупки, костици, полупълни бутилки с жълти или оранжеви сладки напитки, огънчета в малки кътчета на завет, разположени под ъгъл там, където седалките са били отрязани, плитки падинки в камъка и пласт черешови на цвят въглени, на които старици готвят печиво от събрани остатъци хляб, трохи и захвърлени хрущялести хранителни отпадъци, затоплят ги в тънки тигани с кипяща сива мазна вода, и наоколо се събират детски лица очакващи храна, а на вятъра мургавият младеж, неуловимият елегантен младеж очаква някоя прислужница край желязна врата всяка неделя, отвежда я в парка до автомобила на някакъв непознат и към разновидност на любовта, която никога не бихте предположили, че съществува, сега стои разчорлен на вятъра, главата му е извърната от огъня, усеща в слепоочията и под брадата студа, планинския студ… докато край другите огньове жените клюкарстват, една от тях се надвесва от време на време да погледне намиращата се на много километри надолу сцена, да види дали не е започнал поредния епизод… наоколо притичват тълпи студенти, черни като гарвани, с наметнати палта, отиват в онзи затъмнен сектор, където традиционно никой не влиза (защото е запазен за Предците), гласовете им заглъхват, но все още са много емоционални, драматични, напрегнати и опитват да звучат добре или поне приемливо. Жените продължават да играят на карти, да пушат, да ядат. Виж дали ще можеш да заемеш на Роуз ето там едно одеяло от огъня, довечера ще застудее. Хей… тъй и тъй ще отидеш, вземи и пакет войнишки цигари, и веднага се връщай, чуваш ли? Естествено, оказва се, че автоматът за цигари всъщност е Марсел, кой друг, в поредната своя остроумна механическа маскировка, а в определен пакет цигари има съобщение за един от зрителите. „Сигурен съм, че не би искал Те да узнаят за лятото на 1945-та. Ще се срещнем в мъжката тоалетна на травеститите, ниво L16/39C, пункт «Метатрон», квадрант «Огън», кабина «Малкут»[1251]. Ти знаеш кога. Обичайният час. Не закъснявай.“

Какво е това? Какво правят противниците тук, сред собствената си публика ли проникват? Ами, всъщност, не. В момента това е нечия друга публика и тези ежевечерни спектакли представляват осезателна част от тъмните часове на живота на Ракетната столица. Тук вероятностите за какъвто и да е парадокс наистина са много по-малко, отколкото мислите.

Максимилиан е най-отзад, в дъното на оркестровия трап, дава си вид на алт-саксофонист с неговата Книга на Прикрития Интелектуалец, Мъдростта на Великите Камикадзе-Пилоти, с илюстрации от Уолт Дисни — на всяка страница тичат крещящи, косматоноси, с бели двуръби предни зъби, косооки (издължени очертания със сложни завъртулки) японци с чипи като на куче топчести лакрично-черни носове! и всеки път, когато не свири на този саксофон, за случайния страничен наблюдател със сигурност ще изглежда, че Максимилиан е погълнат от тази многословна, но душевно обогатяваща литературна творба. Междувременно Мъртъл се е върнала в бонбонено-цветното командно помещение, бърника по контролния пулт и е готова във всеки момент да връхлети с пикиращ полет и да спаси останалите, които сигурно скоро много ще загазят (ако не за нещо друго, то поради собствената си глупост). А Слотроп се прокрадва в Травеститската Тоалетна, сред дима, тълпите, жужащите луминесцентни лампи, гореща като разтопено масло пикня, води си бележки за всички сключвани сделки сред кабините, тоалетните чинии и писоарите (задължително е да изглеждаш страховит, но не чак толкова бандит, и нищо метално не трябва да се вижда по жизненоважните места, защото тя ще отреже по десет точки за всяко метално нещо, което види, и единствените давани от нея награди са ясно посочени тук: за пусната кръв при първия опит са допълнително 20…) и недоумява дали съобщението в цигарената кутия е стигнало до адресата и дали те ще дойдат лично или Тате ще изпрати убиец, който да опита да направи нокаут в първия рунд.

Е, това е същината: монументалната жълта конструкция се извисява в нощта на бедните предградийни квартали, безсънното и винаги будно преминаване на живота и авантюристичното начинание през нейната черупка, Навън и Вътре се взаимопроникват прекалено бързо, размесват се в необикновено изящна плетеница и вече става невъзможно едната или другата категория да получи надмощие. Нескончаемото представление се разпростира извън своята сцена, последователно набъбва и оредява, изненадва и просълзява в безкраен кръговрат подобно на неспирно въртящо се зъбно колело:

Нискочестотният приемник

Германските подводници осъществяват връзка на дължина на вълната 28 000 метра, което се приравнява на около 10 килохерца. Полувълновата антена за тази цел би трябвало да бъде висока или дълга близо 15 километра и дори да бъде сгъната тук-там, размерите са повече от солидни. Тя е разположена в Магдебург. Както и управлението на германския филиал на „Свидетелите на Йехова“. А също, макар и временно, и Слотроп, който опитва да стигне до подводницата на аржентинските анархисти, намираща се в неизвестни води засега. А защо, това вече и на него самия не му е ясно. Или е бил навестен по някакъв начин от Скуалидоци или веднъж случайно се бе натъкнал на Скуалидоци, или опипвайки разсеяно мъхчетата в джобовете си, вехториите или спалния чувал, бе открил съобщението, предадено му много отдавна още в края на раззеленяващия се април в женевското кафене „Слънчево затъмнение“. Знае само, че точно сега намирането на Скуалидоци е от първостепенна важност за него.

Пазител на Антената е Рор, свидетел на Йехова. Току-що е дошъл от концлагера Равенсбрюк, където е бил затворен от ’36-та (или ’37-ма, не помни точно). След такъв дълъг лагерен стаж, той е бил сметнат от местния Г-5[1252] за достатъчно надежден политически, за да му бъде възложен нощния контрол на мрежата от най-дългите вълни в Зоната. Въпреки че това би могло да е случайно, най-вероятно напоследък тук е било задействано някакво ексцентрично правосъдие, което Слотроп ще трябва да изследва внимателно. Носи се слух, че в Нюрнберг заседава Трибунал за Военни Престъпления. Никой от разговарялите със Слотроп не е наясно кой кого съди и за какво, но все пак да не забравяме, че става дума предимно за мозъци, опустошени от противообществени и безсмислени развлечения.

Но единствените хора, ако изобщо са останали такива, способни понастоящем да осъществяват връзка на 28 000 метра (разстоянието от Изпитателен Стенд VІІ в Пенемюнде до „Хафенщрасе“ в Грайфсвалд, където в началото на август Слотроп ще може да види една особена снимка във вестник), освен шантавите аржентински анархисти, са неденацифицираните нацисти, които продължават да обикалят с подводници по неизвестни маршрути и да провеждат техни тайни подводни трибунали против враговете на Райха. Излиза, че най-близкото до ранните християни същество в Зоната, е назначено да слуша новини за несанкционирани произволни разпъвания на кръст.

— Оная вечер някой умираше — казва му Рор. — Не знам дали беше вътре в Зоната или в морето. Той умоляваше за свещеник. Трябваше ли да вляза във връзка и да разкажа за свещениците? Щеше ли да получи някаква утеха от това? Понякога е толкова мъчително. Ние наистина опитваме да бъдем християни…

— Моите родители бяха конгрегационалисти[1253] — обяснява Слотроп, — поне тъй мисля. — Става му все по-трудно да си ги припомни, тъй като Бродерик се изражда в Гибелен Татко, а Налин в шшшееекккнн… (в какво? Каква беше тая дума? Каквато и да е, колкото по-старателно я търси, толкова по-бързо му убягва тя).

Писмо на мама Слотроп до посланик Кенеди

Здрасти Джо, как си. Слушай Джоузефчо, ние отново се тревожим за най-малкото ни момче. Не можеш ли още веднъж да обезпокоиш някои от твойте стари добри лондонски връзки? (Обещаваш ли?) То, макар че ще бъдат ланшни вести, ние с Тате ще им се зарадваме. Все така помня какво каза ти, когато съобщиха ужасната вест за торпедния катер, а ти още не знаеше как е Джак. Никога няма да забравя твойте думи тогава. Това е мечта на всеки родител, Джо, точно така.

И още нещо Хосей (оппаа, не ми обръщай внимание, писалката просто ми се приплъзна както виждаш! Невъзпитаната Налин е на третото мартини, ако още не си загрял досега!) Ние с Татенцето слушахме прекрасната ти реч в завода на „Дженерал Илектрик“ в Питсфилд миналата седмица. Отлично го даваш, господин К.! Колко вярно! Ние трябва да модернизираме Масачузетс или щата просто ще върви надолу и надолу. Тука следващата седмица се канят да гласуват дали да обявяват или не стачка. НСРТК[1254] не беше ли създаден, за да предотвратява точно такива неща? Нали не започва да се разпада, а, Джо? Понякога, нали ги знаеш тези прекрасни Бостънски недели, когато небето над Хълма се натрошава на облаци, тъй както белият хляб се появява изпод коричката, която държиш и разчупваш… Знаеш как, нали? Златисти облаци? Понякога мисля, ах, Джо, мисля, че това са падащи частици от Новия Йерусалим. Извинявай, не исках да излезе внезапно толкова мрачно, а просто… но то не започва да се разпада, нали, мой стари харвардски родителю-събрат? Само дето понякога нещата не са много ясни. Изглеждат тъй, сякаш са против нас и въпреки че накрая всичко излиза добре и винаги можем да погледнем назад и да кажем о, разбира се, точно така трябваше да стане, защото иначе нямаше да се случи това и това — и все пак, докато се случва, ужасен страх наляга душата ми, тази празна къща, и в такива часове ми е много трудно да повярвам в някакъв План, с очертания по-големи отколкото мога да схвана…

О, както и да е. Махайте се далеч от мен, кисели старчешки мисли! Къш! Идва мартини номер четири!

Джак е прекрасно момче. Аз наистина обичам Джак колкото Хоган и Тайрън, съвсем като син, като мой син. Даже го обичам тъй както не обичам моите синове, ха-ха! (грачи тя), но пък нали знаеш, че съм кокетна стара палавница. За такива като мен надежда няма…

Относно израза „С гъза назад“

— Едно нещо изобщо не мога да разбера за вашия език, свински янки.

Вече цял ден „Киселината“ го наричаше „свински янки“, весела шега, която го бе обсебила напълно и той често не можеше да стигне по-нататък от „свин…“, защото го сковаваше някакъв отвратително дрънчащ туберкулозно хъхрещ смях и изкашляше обезпокоително провлачени белодробни храчки във всевъзможни оттенъци и пъстроцветни мраморни жилки — например зелени, като позеленели от времето статуи в обрасъл злачен сумрак.

— Разбира се — отвръща Слотроп — ако ти иска да знаш англиски, аз учи на теб англиски. Питай ’квото щеш, киселозелковец такъв.

— Защо вие ако искате да обясните, че нещо се е объркало, например някоя машина е било неправилно свързана, защо казвате, че е „с гъза назад“? Не го разбирам. Нали обикновено гъзът е отзад? Трябва да казвате „с гъза напред“, ако имате предвид „назад“.

— Ъ-ъ-ъ — мучи Слотроп.

— Това е само една от безбройните Американски Загадки, която много бих искал някой да ми разясни — въздиша „Киселината“. — Но ти явно няма да можеш.

„Киселината“ критикуваше особено злобно чуждите езикови характерности. Една вечер, още по времето, когато се подвизаваше като второетажник[1255], бе извадил невероятния късмет да проникне в заможния дом на Мине Хлеч, астроложка от Хамбургската школа, която изглежда по рождение била неспособна да произнася, и дори да възприема, прегласи над гласните букви. Тази нощ тя тъкмо била в началната фаза на, както впоследствие щяло да се докаже, свръхдозиране с „йеропон“, когато „Киселината“, по онова време къдрокосо красиво момче, я изненадал в спалнята, сложил ръка на един шахматен офицер от слонова кост със саркастична усмивка на лицето и натъпкан с отличен перуански суров кокаин, все още пълен със соковете от майката Земя… „Не викай за помощ“, съветва я „Киселината“ и показва шишенце пълно с фалшива киселина, „или това хубаво лице ще изтече от костите като ванилов крем“. Мине обаче не се хваща на тоя номер, закрещява и призовава на помощ всички жени на нейната възраст в сградата, за които е типична същата майчинска двойственост относно млади второетажници: помощ-помощ-но-първо-се-уверете-че-той-ще-има-време-да-ме-изнасили. Искала е да извика „Hübsch Räuber! Hübsch Räuber!“, което означава „Хубавичък обирджия! Хубавичък обирджия!“ Обаче тя не можела да произнася тези прегласи. И съответно при нея излиза „Hubschrauber! Hubschrauber!“, което означава „Хеликоптер! Хеликоптер!“ да, но това става в 1920 и някоя година, и никой наоколо в пределите на чуваемостта не знае какво означава тази дума, Перкоповдигач, ’кво е това?… никой освен един онихофагичен[1256] параноик, студент по аеродинамика, живеещ в далечен двор с полуразрушени домове, който чул вика в късната берлинска вечер, през дрънченето на трамваи, пушечни изстрели в съседен квартал, през напъните на някакъв начинаещ устен хармонист, който в последните четири часа опитвал да изсвири „Deutschland, Deutschland Über Alles“[1257] отново и отново, пропускал ноти, обърквал такта, дишането ü… berall… es… indie… ie… после дълга-предълга пауза, хайде бе, загубеняк, можеш да я намериш — Welt грешно ach[1258], веднага се поправя… през и над всичко това до него долита викът Hubschrauber, перкоповдигач, ярко пада спирален винт през тапа въздух над Земното вино, да, сега вече знае точно, а може ли този вик да се окаже пророчество? предупреждение (те са запълнили цялото небе, сива полиция в люковете с лъчеви пистолети полюшват се като хуйове в чорапчета под всеки завъртян винт ние те виждаме отгоре няма къде да бягаш това е последната ти улица, последното ти скривалище) да стои вътре и да не се намесва? Той седи вътре и не се намесва. И по-нататък става този „Шпьори“, когото Хорст Ахтфаден издава на Черната Команда. Обаче онази вечер той не отива да види защо вика Мине. Тя щяла да се свръхдозира, ако не било нейното гадже Вимпе, енергичен и предприемчив търговски представител на СИ Фарбен за Източната Територия, довтасал в града след като неочаквано бил шитнал на безценица всичките си мостри „онейрин“ на компания американски туристи търсещи нови тръпки в планинска Трансилвания — ето ме скъпа моя, дори аз не очаквах да се върна толкова… — но в този момент видял проснатото атлазено същество, разтълкувал размера на зениците и цвета на кожата, веднага отишъл до коженото си куфарче за стимулант и спринцовка. Те, заедно с леда във ваната, я върнали към живота.

— „Гъз“ е усилваща речева частица — пояснява моряка Бодайн — както в „подъл задник“ или „подъл гъз“, „глупав задник“ или „глупав гъз“. Та когато нещо върви много наопаки, по аналогия казваш „обратен гъз“.

— Но „обратен гъз“ е обратното на „с гъза назад“ — възразява „Киселината“.

— Което обаче не го превръща в „напред“ — примигва Бодайн с искрено пресеклив глас, сякаш някой замахва да го удари, а в действителност изпитаният морски вълк скришом приема положението за донякъде забавно, за имитация на Уилям Бендикс. Другите нека се представят за Кагни или Кари Грант, обаче Бодайн се специализира за поддържащи роли, способен е идеално да копира Артър Кенеди в-ролята-на-малкия-брат-на-Кагни, ’кво ще кажете за това, а? Или-или Сам Джафе преданият индийски водоносец на Кари Грант[1259]. Бодайн е положителен герой във военния флот на живота и тази роля включва и гласовите отпечатъци от фалшивия киноживот на непознати хора.

Междувременно „Киселината“ проявява интерес към нещо подобно с различни солисти-инструменталисти, или опитва, самообучава се по метода проба-грешка, напоследък скрипти цигу-мигу, имитира някакъв предполагаем Йоахим[1260], изпълняващ своя собствена каденца[1261] към дълго пазения в тайна концерт на Росини за цигулка (op. posth.[1262]), и подлудява всички наоколо. Една сутрин Труди просто излиза трополейки и попада сред масовите парашутни скокове на 82-ра Въздушнодесантна дивизия над завладяния град, милион пухкави куполи в небето, спускат се бавно, тъй както се сляга бялата пепел след силуета на нейното прощално тропване. „Той направо ме побърква.“ „Здрасти Труди, накъде си тръгнала?“ „Нали ти казах… побърква ме!“ и не мислете, че този жалък дърт похотлив наркоман не я обича, защото той наистина я обича, и не мислете, че той не отправя молитви, че не записва старателно своите желания на цигарени хартийки, и после не свива в тях своя най-добър светопричастен канабис и ги пуши до пришки на устните, което е наркоманският вариант да си пожелаеш нещо, когато видиш падаща звезда, и че не се надява от все сърце тя само да е захлопнала вратата за пореден път, моля те нека да е само вратата и всичко да свърши още същия ден само още веднъж, пише той на всяка цигара с марихуана за лека нощ, това е всичко, повече няма да те моля, ще опитам да не те моля, ти ме знаеш, не ме съди прекалено строго, моля те… но колко още такива затръшвания може да има? Едно ще бъде последното. Въпреки това „Киселината“ продължава да скрибуца Росини, излъчва своето жалко презряно и рисковано улично дългоденствие, не, изглежда не може да спре, това е старчески навик, презира се, но тази втора природа не го оставя на мира, и независимо колко внимание отделя на проблема, не може да спре примамването обратно към изкушителната каденца… Морякът Бодайн проявява разбиране и опитва да помогне. С цел въвеждането на полезна намеса, той е съчинил своя контра-каденца, в духа на онези други популярни мелодии с класически заглавия прочути около 1945 година („Моята прелюдия към една целувка“, „Квартирна симфония“[1263]). Бодайн използва всяка възможност да я тананика на ежеседмичните новодошли, Лали току-що пристигнала от Любек, Сандра, която е избягала от „Клайнбюргерщрасе“[1264], ето го противният Бодайн с китарата пристъпва бавно по коридора, върти и поклаща таз след всяка палава дезертьорка, след всяка първокачествена въплътена сексуалнопрестъпна фантазийка, дърпа струните и пее трогателна интерпретация на:

МОЯТА НАРКОМАНСКА КАДЕНЦА

Ако чуеш китара, тъй благозвучно звънка,

Да свири мелодийки с жив и весел ритъм,

Това е МОЯТА НАРКОМАНСКА КАДЕНЦА-А-А-А!

Мелодии, що те затрогват силно,

Откъде се вземат? Не знам!

(х-ха) Това е МОЯТА НАРКОМАНСКА КАДЕНЦА-А-А-А!

Знам, че не е тъй пламенно, както при стария Росини,

[Тук пускаме откъс от „Крадливата сврака“]

Нито толкоз внушително, както Бах, Бетовен или Брамс

(бубубубууууу [изпято в началото на 5-та на Бетовен, заедно с целия оркестър])

Но бих се отказал от всяка слава, дори тази на Варшава

… чакай, слава? дори тази на Варшава?…

Ъ-ъ-ъ… слава? Хммм… Каква Варшава?…

С тая песенчица ще те спечеля, ще те прегърна!

Дум-ди-дум, ди-дум-ди-дум, ди-дии

О, това е по-добро от симфони…

Това е МОЯТА НАРКОМАНСКА КАДЕНЦА за тееееб!

Тези дни микрокварталът е известен като Мястото и е запълнен почти докрай, до последния централен двор, с приятели на „Киселината“. Промяната е неочаквана — като че ли сега в кварталната мръсотия расте много повече зеленина, хитроумна система от регулируеми денем импровизирани светлопроводи и огледала препраща за първи път слънчева светлина надолу в тези задни дворове и разкрива невиждани досега цветове… освен това има дъждоотводна конструкция насочваща дъждовната вода сред улеи, фунии, капкоотражатели, водни колела, струйници и преливници, образуващи система от рекички и водопадчета за игра през лятото… единствените стаи, които могат да бъдат заключвани отвътре, са запазени за отшелници, фетишисти, объркали пътя изгубени бегълци от окупацията, нуждаещи се от усамотение тъй както наркоманите имат нужда от дрога… като говорим за това, сега навред из комплекса можете да намерите запаси от всички видове армейски опиати, от мазетата до таваните подовете са осеяни с телени примки, и пластмасови ½ гранови[1265] тубички-спринцовки от морфинов тартрат изстискани докрай като туби от паста за зъби, строшени кутийки от амилнитрит свалени от противогазови комплекти, зелено-охрени тенекиени кутии от бензедрин… продължава работата по изкопаването на противополицейски ров около целия квартал: за да не привлича излишно внимание този ров е първият в световната история, който бива изкопаван отвътре навън, пространството под „Якобищрасе“ бавно и параноично се издълбава, оформя, старателно се укрепва с подпори под тънкия слой земя и улична настилка така, че старият трамвай да не пропадне извън разписанието, впрочем имало е такива случаи обикновено посред нощ, когато вътрешното осветление на трамвая е топло на цвят като прозрачен бульон, по периферийните линии през дългите отсечки от неосветения парк или покрай звънтящите огради на складови бази съвсем внезапно, подобно на хлътнала уста изговаряща КМ[1266], асфалтът се изкорубва, после зейва и още преди да се усетиш, тупваш долу в някакъв подгизнал параноичен ров, нощната смяна ококорена срещу тебе с огромни очи на подземни човеци, застанали не толкова срещу теб, а по-скоро сблъскващи се с мъчителния проблем на избора, това действително ли е истински електробус, или „пътниците“ са дегизирани полицейски агенти, деликатен момент, много деликатен.

Някъде в Мястото сега, рано сутринта, нечие двугодишно дете, бебе дебело като прасе-сукалче, току-що е научило думата „Sonnenschein“[1267].

— Слънце — казва бебето и сочи. — Слънце — и тича в съседната стая.

— Слънце — изграчва някакъв утринно дрезгав възрастен глас.

— Слънце! — крещи бебето и се отдалечава с поклащане.

— Слънце — глас на усмихнато момиче, вероятно майка му.

— Слънце! — бебето стои до прозореца и показва на майка си, показва на всеки, който ще иска да погледне натам, съвършено вярно.

Лайно и лустро

— А сега — интересува се „Киселината“ — разясни ми американския израз „Лайно от Лустро“.

— ’Кво е т’ва, — крещи морякът Бодайн, — сега и задачи ли ми се възлагат? Т’ва да не е Безкрайно Проучване на американския жаргон или нек’ва друга тъпотия? Кажи ми, глупав дъртофелнико, — сграбчва Зойре за гърлото и ревера и го разтърсва асиметрично, — и ти си един от Тях, нали? Хайде, казвай! — старецът е като парцалена кукла в ръцете му, тук имаме една лоша сутрин, изпълнена с подозрения от страна на обикновено добродушния Бодайн.

— Стига, стига — хленчи смаяният „Киселина“, тоест изумлението му отстъпва пред сърцераздирателната убеденост, че рунтавият американски моряк съвсем е изперкал…

И така. Чували сте израза „Лайно от Лустро“. Както е в: „О, той не може да различи Лайно от Лустро!“. Или: „Десантчик — ти не отличаваш Лайно от Лустро!“ И те изпращат в камбуза да белиш лук или на някое още по-неприятно място. Първият извод е, че Лайното и Лустрото са в безумно несъпоставими категории. Изобщо не ти идва наум — навярно защото миришат различно — как биха могли Лайното и Лустрото да съществуват съвместно. Просто е невъзможно. Човек, който не владее добре английски език, някой германски наркоман като „Киселината“, незапознат със значенията на тези две думи, може да приеме „Лайно“ като комично междуметие, каквото някой адвокат с бомбе докато събира документите и ги пъха в светлокафява чанта може с усмивка да подхвърли „Schitt, Herr Bummer“[1268], и излиза от твоята килия, лукавият мазник, завинаги… или Scchhit![1269] стоварва се гилотината в черно/бялата карикатура изобразяваща политик, чиято глава се търкулва надолу, с чертички са означени мънички забавни сферични завихряния, и мислиш „това много ми харесва, да-а, отрежете я, един паразит по-малко, дяволите го взели!“ Що се отнася до Лустрото, тук преминаваме към високообразованите Франц Пьоклер, Курт Мондауген, Берт Фибел, Хорст Ахтфаден и подобните им, тяхната Сияйна Аудитория представлява блещукащ алабастров открит стадион в стила на Алберт Шпеер, с гигантски циментови хищни птици на всеки ъгъл, със свити напред крила, и под сянката на всяко крило има закачулено немско лице… гледана отвън и отстрани аудиторията е златна, белозлатна съвсем като листенце на момина сълза осветено от слънцето в 4 часа следобед, безметежна, на върха на невисок, изкуствено подравнен хълм. Тази сияйна аудитория притежава таланта да излага своите привлекателни профили на фона на благородни облаци и да внушава постоянство със завръщането на пролетта, надеждата за любов, топенето на ледовете и снеговете, академични неделни спокойни тишини, аромати на току-що смачкана или окосена трева или превръщаща се по-късно в сено… но отвътре резиденцията е изцяло синя и студена като небето отгоре, синя като хелиографно копие или планетариум. Никой вътре не знае накъде да гледа. Отвисоко над нас ли ще започне? Или ето там долу? Зад нас? От въздуха пред нас ли? И скоро ли?…

Всъщност, на едно място Лайното и Лустрото се срещат наистина и това е мъжката тоалетна на танцувалната зала „Роузланд“, откъдето Слотроп се бе отправил на пътешествие надолу в глъбините на тоалетната чиния, както бе открито в Архива на „Света Вероника“ (запазен, мистериозно, от голямото всесъжение на тази болница). Трябва да поясним, че цветът на Лайното предизвиква страх у белите хора. Лайното олицетворява присъствието на смъртта, не някакъв си там абстрактно-художествен персонаж с коса, а вкочанения и разлагащ се труп в самата топла и собственолична гъзя дупка на белия човек, и тук вече навлизаме в една доволно интимна сфера. В това е предназначението на бялата тоалетна. Да сте виждали много кафяви тоалетни? Не, тоалетната е в цвета на надгробните плочи, на класическите мавзолейни колони, този бял порцелан е съвършеният символ на Обезмирисената и Официална Смърт. Боята за обувки „Лустро“ съвсем случайно е с цвета на Лайно. В тоалетната ваксаджийчето шляпа „Лустро“ върху обувките, отработва наложената му от белия човек епитимия за своя грях, че се е родил с цвета на Лайно с Лустро. Приятна е мисълта, че някоя съботна вечер, една разтърсвана от танци вечер в балната зала „Роузланд“, Малкълм вдига глава от обувките на някой харвардски младеж и среща поглед с Джак Кенеди (синът на посланика), тогава още студент в горните курсове. Приятна е мисълта, че тогава над главата на младия Джак е продължавала да свети една от онези Безсмъртни Електролампи — и спря ли Рижия да размахва четките и лъскащото кадифенце, забави ли движението на ръцете само с четвърт такт, остави ли достатъчно отворен прорез в моарето, даващ възможност на белия Джак да погледне през него, не просто през, а да проникне и прозре изцяло и напълно през лъскавината на обувките на своя съученик Тайрън Слотроп? Не са ли подредени тримата по следния начин: седнал, клекнал, минаващ покрай? Впоследствие и Джак и Малкълм бяха убити[1270]. Съдбата на Слотроп не е толкова ясна. Може да се окаже, че Те замислят нещо друго за Слотроп.

Произшествие в травеститската тоалетна

Малка маймуна или орангутан държи нещо зад гърба си и пристъпва боязливо и незабелязано сред крака в мрежести чорапи, къси бели чорапи навити на примка до под глезените, момичешки шапки „токчета“ затъкнати на талиите в аквамариново зелени вискозни колани. Най-после той доближава Слотроп, който е с руса перука и същия модел дълга свободно падаща вечерна рокля с кръстосани ширити, която Фей Рей носи в сцената с Робърт Армстронг за пробните снимки на кораба[1271] (отчитайки своята преживелица в тоалетната на „Роузланд“, вероятно Слотроп е избрал този тоалет не само от потискано желание да бъде содомизиран, нещо невъобразимо, от гигантска черна маймуна, но също заради известна атлетична наивност спрямо Фей Рей, за която той никога не бе говорил, освен да я посочва скритом и да шепне „О, гледай…“ — от някаква честност, решителност, чистота по отношение на самата рокля, нейните невъобразимо широки ръкави, тъй че откъдето и да минеш става видно къде си бил…).

В онзи първи миг, много преди бягството ни:

Проломи, тиранозавър (летящи кобили

И разкачени потракващи челюсти), съскащият змей

Що те връхлетя в собственото ти каменно жилище,

Да Загина или да се предам на птеродактила, не — просто…

Отначало докато висях там, гора и нощ слети в едно,

Висях и чаках, а факлите горяха по стените…

И чаках да дойде единственият вечерен Призрак,

Молех се тогава, не за Джак, що все още се шляе

Глупашки по най-горната палуба. Не. Аз мислех

За Денам, само за него, с пистолет и камера

Остроумен в неговия откачен бохемски стил

През Тъмната Земя, превръща илюзиите в реалност

Заснема ги по един или друг начин —

Карл Денам, моят режисьор,

моето безсмъртие, Карл…

Ах, покажи ми главния прожектор, подскажи ми реплика…

Виждали сме ги под хиляди имена… „Грета Ердман“ е само едно от тях, на жените, чието занимание е при контакт с Ужаса винаги да се свиват… е, а когато се върнат у дома от работа, те заспиват точно като нас и сънуват политически убийства, заговори против добри и свестни хора…

Маймуната протяга лапа, потупва Слотроп по задника, подава му това, което е донесла яяааггххх чугунена кръгла черна анархистка бомба, точно така, при това със запален фитил… Маймуната се отдалечава с подскоци. Слотроп просто стои там, сред остъклените влажни стаи, гримът му започва да протича, в очите му ужасено смайване чисто като стъклени топчета, устните стиснати като ужилени е-а-с’а-’кво-да-пра’я-по-дя’олите с’а? Не може да каже нищо, свръзката му още не е дошла и гласът му ще издаде, че е дегизиран… Фитилът гори по-къс и по-къс. Слотроп се оглежда. Всичките легени и писоари са заети. Дали просто да не пъхне фитила пред нечий кур, точно в струята пикня… а, обаче това няма ли да изглежда все едно че им предлагам или нещо подобно? Уф, понякога ми се ще да не съм толкова нерешителен… м-м-може би ако избера някой по-слаб от мен… от друга страна обаче да не забравяме, че дребните имат по-бързи рефлекси…

Спасява го от колебливостта един много висок и дебел травестит с леко азиатски вид, чийто идеал, екранен и личен, изглежда е малката Маргарет О’Брайън[1272]. Този азиатец някак успява да изглежда с плитка и замислен, даже когато грабва от Слотроп пращящата бомба, изтичва до една незаета тоалетна чиния запраща бомбата в нея, пуска водата и се обръща към Слотроп и другите с доволен вид на човек изпълнил много добре гражданския си дълг, когато внезапно…

КРУППАЛЛУУММАА изтрещява чудовищна експлозия: от всички до една тоалетни чинии с черни капаци изригва вода в изненадани синьо-зелени езици (да сте виждали някога тоалетна да крещи „Яаййй“?), тръбите се откъртват и вият, стените и подът се разтърсват, мазилка почва да пада на полумесеци и прашни слоеве, а чуруликащите травестити млъкват едновременно и се притискат до онези, които са по-близо, като жест на подготовка за Гласа от Високоговорителя, който съобщава:

— Това беше натриева бомба. Натрият експлодира при контакт с вода. — Значи фитилът беше фалшив, ах ти, мръсен плъх… — Вие видяхте кой я хвърли в тоалетната чиния. Той е опасен маниак. Задръжте го и ще получите голяма награда. И в сравнение с вашия гардероб, дрешникът на Норма Шиърър ще изглежда като кошче за боклук в мазето на „Гимбълс“.[1273]

И съответно всички се нахвърлят върху горкия протестиращ поклонник на Маргарет О’Брайън, а Слотроп, комуто в действителност е било предназначено унижението и (по-късно, тъй като пристигането на полицията се бави все повече и повече) сексуалното посегателство и мъченията (Браво, Тате!) в това време се измъква и докато излиза навън разхлабва връзките на атлазената си рокля, и неохотно сваля от намазаната с брилянтин глава сияйната перука на невинността…

Развлекателен момент със забавните камикадзета Ичизо и Такеши

Такеши е висок и дебел (но не сплита косата си като онзи Маргарет О’Брайън), Ичизо е нисък и кльощав. Такеши лети на „нула“, а Ичизо управлява „охка“, което всъщност е дълга бомба с кабина за Ичизо, скъсени крила, ракетен двигател и няколко контролни повърхности на опашката. Такеши е трябвало да ходи в школата за камикадзета на Формоза само две седмици, докато Ичизо е бил принуден шест месеца да посещава школата на „охка“ в Токио. Тези двамата са много различни един от друг, както фъстъченото масло и желето. Не е честно да бъдат подпитвани кой кой е.

Те са единствените камикадзета тук в тази много отдалечена авиобаза, на остров, за който общо взето вече никой не го е грижа. Военните действия продължават на остров Лейте… после на Иво Джима, приближават Окинава, но винаги прекалено далеч, за да бъдат достигнати с полет оттук. Но двамата имат заповеди и своето заточение. Няма други забавления, освен да обикалят из плажовете и да търсят умрели кипридини (Cypridinae). Това са триоки раковидни с формата на картоф с контактни власинки в единия край. Изсушени и смлени кипридините са и прекрасен източник на светлина. За да свети този прах е нужно само да му се добави вода. Светлината е синкава, преливаща неземно синя, с леки зеленикави и индигови оттенъци, удивително хладно и нощно синьо. В безлунни и облачни нощи, Ичизо и Такеши се събличат голи и се плискат един друг с кипридинова светлина, тичат и се кискат под палмите.

Всяка сутрин, а понякога и вечер, Вятърничавите Самоубийци ходят до покритата с палмови листа радарна колиба, за да разберат дали някъде в пределите на техния полетен обхват има американски цели, заслужаващи смъртоносното пикиране и взривяване. Но всеки път едно и също. Щом се появят младежите, умопобърканият радарен оператор старият Кеношо — който непрекъснато вари саке в отсека с радиопредавателя, в дестилатор съединен с тръбата на магнетрона по някакъв невъобразимо пъклен японски начин, опровергаващ цялата западна наука — този впиянчен дърт окаяник започва да кряка: „Няма умилачка днеска! Няма умилачка днеска! Ах колко склъбно!“ и сочи към празните ИКО[1274], където зелените радиуси безмълвно се въртят кръг след кръг, влачейки след себе си прозрачни паяжини от зелен шампоан, нищо друго освен засветка от повърхността на толкова много километри далеч отвъд пределите на летателния обсег и на съдбоносната мандала, от която сърцата и на двамата ще затуптят още по-силно, зеленият импулс от самолетоносача отразен осемкратно в трасирания около него кръг от чертичките на разрушителите, нищо… не, всяка сутрин едно и също… само тук-там зайчета на вълните и стария истерик Кеношо, който се гърчи на пода и дави в слюнка и езика си, поредният негов Припадък, нетърпеливо очаквана част от програмата на ежедневните посещения, всеки епилептичен пристъп опитва да надмине предишния или поне да добави нова изчанченост: ще направи салто във въздуха, ще загризе синьо-жълтите лачени обувки на Такеши или ще изрече импровизирано хайку:

Любимият скача във вулкана!

Що дълбок е три метра,

И не е действащ —

докато двамата пилоти гримасничат, кискат се и подскачат в опит да избегнат конвулсиите на сивокосия стар радарен оператор — какво? Не ви хареса хайкуто. Недостатъчно ефирно ли беше? Съвсем не звучи по японски, а? Всъщност прозвучало като холивудска безвкусица? Е, капитане, да, вие, капитан от морската пехота Есбърг от Пасадина, вие току-що получихте Тайнствено Озарение! (ахкания и взрив от предварителни аплодисменти) и затова вие… сте нашият Параноик… За Деня! (оркестърът гръмва в „Закопчай си палтото“, или която и да е подходяща за случая параноично бърза и бодра мелодия, а шашардисаният състезател е издърпан на крака и буквално завлечен в прохода от конферансието с искрящо лице и играещи бучки по челюстите). Да, това е на кино! Още една ситуационна комедия за ІІ Световна война и вашата възможност да разберете какво е всъщност това, защото вие… спечелихте (барабанен дроб, още ахкания, още аплодисменти и подсвирквания) еднопосочно пътуване с изцяло заплатени разноски за един човек, до действителното място, където се развива действието във филма, екзотичния остров Бълвочи-Драйфи (оркестровата секция от хавайски китари подхваща сега звънко повторение на мелодията „Добре дошъл бели човече“, която за последен път слушахме в Лондон посветена на Геза Розавьолги) с един огромен „Констълейшън“ на ТУЕ[1275]! Ще прекарвате нощите си като пропъждате вампирясали комари от собственото си гърло! Ще блуждаете слепешком под проливни тропически дъждове! Ще изгребвате миши лайна от варела с вода за редниците и сержантите! Обаче, няма да се радвате само на нощни замайвания и вълнения, капитане, защото денем, ставането е точно в пет сутринта, и след това отивате веднага да се запознавате с „нулата“ за камикадзета, на който ще летите! ще ви препитват по всички уреди за контрол и управление, за да се уверят, че знаете къде точно е бомбеният люк! И-и-и, разбира се, да стоите по-далеч от онези двама Гламави Японци, Ичизо и Такеши! когато се впускат в техните шумни ежеседмични приключения, привидно не забелязвайки вашето присъствие и откровено заплашителните изводи, налагащи се от вашата обичайна ежедневна работа…

Улици

Изолационни ленти висят в утринната мъгла, след една нощ, в която луната е изсветлявала и потъмнявала като че от само себе си, защото бавно стелещата се мъгла бе тъй плавна и неразличима, тъй трудно забележима. Сега, когато духа вятър, черните вехти захабени проводници потракват като гърмящи змии и пръскат жълти искри на фона на сивото като шапка небе. Настъпва ден и зелените стъклени изолатори избледняват и помътняват. Дървените стълбове се накланят и миришат на старо: трийсетгодишна дървесина. От височината бръмчат катранено черни трансформатори. Сякаш наистина се очертава напрегнат ден. Недалеч в мъглата едва-едва прозират тополи.

Това може да е била „Семловер щрасе“ в Щралзунд. Прозорците имат същия разнебитен вид: вътрешностите на стаите изглежда са били изтърбушени до черно. Вероятно има някаква нова бомба, която може да унищожава само интериорите на сградите… не… това беше в Грайфсвалд. Отвъд мокрите жп релси се издигаха пристанищни кранове, корабни надстройки, такелаж, усещаше се вонята от канала… „Хафенщрасе“ в Грайфсвалд, върху гърба му падаше студената сянка на огромна църква. Но това не е ли „Свети Петрови Порти“? тази масивна ниска тухлена кула с арка, разкрачена над уличката отпред… или може да е „Шлютерщрасе“ в старата част на Рощок… или „Вандферберщрасе“ в Люнебург, с макари високо върху тухлените фронтони, ажурни ветропоказатели на самите върхове… и защо гледа нагоре той? Нагоре, една сутрин в мъглата, от някоя от множеството северни улици. Колкото по на север, толкова по-неприветливи стават нещата. По средата на улицата има надлъжна канавка, в която се стича дъждовната вода. Паветата са наредени равно, фасове се срещат по-рядко. В гарнизонните църкви отеква чуруликането на скорци. Пристигането в град от северната Зона е като навлизане от морето в непознато пристанище в мъглив ден.

Но на всяка от тези улици трябва да остане някаква следа от човечеството, от Земята. Няма значение какво му е било сторено, или по какъв начин е било използвано…

Имало хора наречени „военни капелани“. Те проповядвали в някои от тези сгради. Имало е даже войници, сега вече мъртви, които са ги слушали, прави или седнали. Хващали се за каквото могат. После излизали и някои от тях загивали още преди да се върнат отново в гарнизонната църква. Наети от армията свещеници се изправяли в цял ръст и говорели на отиващите на смърт мъже за Бог, смърт, небитие, изкупление на греховете, избавление. Така е било наистина. Било е нещо напълно обичайно.

Даже на улица използвана с такава цел, все пак ще настъпи час, някой обагрен следобед (катраненосиво, невъзможно оранжево-кафяво, съвършено прозрачно) или дъждовен ден и проясняване привечер, а в двора една ружа се върти на вятъра, освежена от дъждовните капки, толкова едри, че могат направо да бъдат дъвкани… едно лице до дълга стена от пясъчник и боричкането на всичките обречени коне от другата страна, когато тя завърта глава, част от косата й попада под сините сенки, посред нощ преминава автобус пълен с лица и на притихналия площад няма будни с изключение на шофьора, кварталният полицай в някаква кафява официална на вид униформа с преметната през рамо стара „маузерка“, сън не го лови и, замечтан не за врага навън в блатото или в сянката, а за дома и леглото, се разхожда с един освободен от наряд цивилен приятел под натежалите от нощта и уличната прах дървета, през силуетите им върху тротоара и свири на устна хармоника… покрай колоната от лица в автобуса, зелени като на удавници, измъчвани от безсъние, зажаднели за цигара, уплашени, не за утрешния ден, още не, а от това спиране на техния нощен преход, от мисълта колко лесно могат да загубят всичко и колко много ще ги боли…

Поне един момент от прехода, такъв, от чиято загуба много ще ни боли, трябва да бъде намерен за всяка улица, сега равнодушно посивяла от търговия, война, угнетение… когато го открием и се научим да ценим това, което сме изгубили, няма ли да можем да намерим някакъв път назад?

На една такава улица в утринната мъгла върху две хлъзгави павета е залепнало парче от вестникарско заглавие с фотография: от бял пубисен храсталак в небето виси право надолу гигантски бял хуй. Буквите

ОМ   БО     УС

Н    РОШИМ [1276]

заедно с логотипа на някакъв окупационен вестник, усмихнато ефектно очарователно момиче възседнало танково оръдие, стоманен пенис с цепната змийска глава, емблемата с танкови вериги в триъгълника на 3-та Бронетанкова дивизия се кипри на пуловера силно опънат над циците й. Бялото изображение притежава същата логична яснота, самодоволното „хей-погледни-ме“, както и Светия Кръст. Не само внезапна бяла генитална атака в небето — това също е, може би, Дърво…

Слотроп седи на бордюра, гледа снимката и буквите и момичето възседнало стоманения хуй, което маха, привет момчета, а мъглата избледнява в утро и фигури с талиги или с кучета или с велосипеди се нижат край него в сиво-кафяви силуети, хриптят, поздравяват набързо със спаднали от мъглата гласове и отминават. Той не помни, че е седял толкова дълго на тротоара, загледан в снимката. Но точно тъй беше.

В мига, когато това се случи, на изток изгряваше бледата Дева, глава, рамене, гърди, 17° 36′ към нейното целомъдрие на хоризонта. Неколцина обречени японци я смятаха за някакво западно божество. Тя се издигаше със застрашителни размери в източното небе, втренчена надолу в предопределения за жертвоприношение град. Слънцето бе спряло в съзвездие Лъв. Огнената експлозия избухна гръмовна и пълновластна… *

Заслушани в тоалетната чиния

Основната идея е, че Те ще дойдат и първо ще затворят водата. Обитаващите около водомера буболечки ще бъдат парализирани от лумналия отгоре мощен поток светлина… и ще се разпръснат панически в търсене на по-ниско, по-тъмно, по-влажно. Спирането на водата ще блокира тоалетната: само с едно пълно казанче на разположение, не можеш да се отървеш от кой знае какво, нито от наркотици, нито от лайна, нито от документи, защото Те са спрели притока и оттока и си хванат в капана на Техния кадър, твоите отходни отпадъци се трупат, гъзът ти е увиснал точно над визьора на Тяхната „мувиола“[1277] и чака да бъде посечен от Тяхната монтажна гилотина. Прекалено късно са ти напомнили колко зависим си от Тях, ако не от доброжелателното Им отношение, то поне от небрежността Им: Тяхното пренебрежение означава свобода за теб. Но когато Те идват наистина, то е все едно че Аполоновци се появяват на светски концерт за хайлайфа и започват да подрънкват с лирите си.

ЗОННГГГ

Всички замират. Мелодичният прекалено сантиментален акорд увисва във въздуха… и няма начин да го възприемеш спокойно. Ако опиташ маневрата „Приключихте ли, г-н надзорник?“, той ще отговори „Всъщност, не… не, противно лигаво апашче, изобщо не съм приключил, и още по-малко с теб…“

Значи добре е клапанът на тоалетната чиния винаги да бъде леко пукнат, за да се поддържа някакъв приток през тоалетната чиния, така че когато той спре, ще разполагаш с резерв от една-две минути. Което не е обичайната параноя с очакването на почукване или телефонен звън: не, за да седнеш тука е нужно някое специфично психическо заболяване. Обаче…

Представи си следната много сложна научна лъжа: звукът не можел да се разпространява в космическото пространство. Добре, но хайде да предположим, че може. Да предположим Те не искат ние да знаем, че в космоса има среда, в миналото наричана „ефир“, която може да пренася звука до всяка точка на Земята. Звуковият Ефир. Слънцето бучи и реве от милиони години, гигантски пещен 150-милионкилометров тътен, толкова идеално равномерен, че поколения хора се раждали и умирали сред него, без изобщо да го чуват. Ако той остава непроменен, как може някой да го чуе?

Само че от време на време нощем в някоя част на тъмното полукълбо, вследствие на завихрянията в Звуковия Ефир, се образува много плитко гнездо от беззвучие. Почти всяка нощ на определено място някъде по Света, идващият отвън поток от звукова енергия бива изключен за няколко секунди. Ревът на слънцето спира. През своя кратък живот гнездото на звукова сянка може да се установи на триста метра над пустинята, между етажите на празна административна сграда, или около някой човек седнал в евтин ресторант, където всяка сутрин в 3 часа мият с маркуч… цялото заведение е облицовано с бели керамични плочки, столовете и масите са здраво завинтени за пода, храната е покрита с прозрачно пластмасово фолио… и скоро иззад вратата, рррннн! потракване, тътрене, скърцане на отварящ се клапан, о да, ах да, Това Са Хората С Маркучите И Сега Ще Облеят Целия Ресторант…

В този момент, без предупреждение, възбуждащият връх на перцето те е докоснал и те обгръща със слънчева тишина продължаваща, да кажем от 2:36:18 до 2:36:24 по Централно Военно Време, освен ако, естествено, местонахождението ти не е в Дънганън щата Вирджиния, Бристол щата Тенеси, Ашвил или Франклин щата Северна Каролина, Апалачикола щата Флорида, или вероятно в Мърдо Макензи щата Южна Дакота, или Филипсбърг щата Канзас, или Стоктън, Плейнвил или Елис щата Канзас — прилича на Списък на Загинали за Родината, нали, който четат някъде сред прерията, по небето на дълги бразди се стичат цветове като в леярна, червени и морави, притъмняло множество граждани, прави, почти допиращи се подобно на житни стръкове, а старецът на микрофона е в черно и изброява градовете на загиналите във войната, Дънганън… Бристол… Мърдо Макензи… вятърът изваял твоите алабастрови градове издухва назад бялата му коса и я превръща в лъвска грива, старото му лице с разширени пори и нашарено с пигментни петна е изгладено от природните стихии и оцветено в жълтеникавочервено от светлината, сериозните външни ъгълчета на клепачите му се прегъват все по-надолу, докато имената на градовете на смъртта изскачат едно след друго и отекват над прерийната наковалня и ей сега непременно ще прозвучи Блайхероде или Блицеро…

Е, тук грешиш, поборнико — това случайно са градове разположени на границите на Часовите Пояси, ясно ли е? Ха, ха! Хванах те, бръкнал надълбоко в панталоните да си драпаш ташаците! Хайде, давай, покажи на всички какво правеше или се пръждосвай, такива като теб не ни трябват. Няма нищо по-гнусно от сантиментален сюрреалист.

— И тъй, изброените от нас източни градове живеят в Източно Военно Време. Всички други градове по разделителната линия живеят в Централно Военно Време. Току-що посочените западни градове са по Централно Военно Време, а останалите градове покрай тази разделителна линия са по Планинско Военно Време…

Това е всичко, което успява да чуе нашият Сантиментален Сюрреалист, докато напуска района. Още по-добре! Той е по-силно заинтересуван, или „болезнено завладян“, ако така предпочитате, от момента на слънчева тишина сред белите плочки на долнопробното ресторантче. То изглежда като място, където вече е бил (Киноша, щата Уисконсин?), макар и да не помни във връзка с какво. Бяха го нарекли „Момчето от Киноша“, обаче това може и да е недостоверно. Досега единственото друго помещение, в което помни да е бил, е двуцветна стая, нищо друго освен два точно определени цвята, всички лампи, мебели, завеси, стени, таван, килим, радио, даже обложките на книгите по рафтовете, всичко беше или (1) Тъмно ЕвтинопарфюмноАквамариново, или (2) Сметаново Шоколадено Кафяво Тип Обувки На ФБР Агент. Може да е било в Киноша, а може да не е било. Ако опита, след минута ще си припомни как е попаднал в облицовано с бели плочки помещение половин час преди времето за миене с маркуча. Той седи с наполовина пълна чаша кафе, с прекалено много захар и сметана, трохи от ананасов сладкиш под чинийката, където пръстите му не могат да стигнат. Рано или късно ще трябва да премести чинийката, за да ги събере. Той просто отлага. Обаче няма да има рано нито късно, защото

звуковата сянка го захлупва,

настанява се около неговата маса, заедно с невидимите дълги завихрени повърхности, които са я донесли тук връхлитащи като спираловидни ароматни завъртулки Въздушен Ананасов Сладкиш, доловими само благодарение на случайни парченца звукови остатъци, които може неволно да се оплетат в завихрянията, гласове далеч навътре в морето нашето местоположение е двайсет и седем градуса и двайсет и шест минути северно, жена плаче на някакъв пронизителен език, океански вълни в бурни ветрове, глас декламиращ на японски,

Хи ва Ри ни катадзу,

Ри ва Хо ни катадзу,

Хо ва Кен ни катадзу,

Кен ва Тен ни катадзу,

което е девизът на едно поделение камикадзе, звено „охка“ и означава:

Неправдата не може да победи Принципа,

Принципът не може да победи Закона,

Законът не може да победи Властта,

Властта не може да победи Рая.

Ломотейки на японски, Хи, Ри, Хо, Кен и Тен отпрашват на продължителното слънчево завихряне и оставят Момчето от Киноша на завинтената за пода маса, където е спрял ревът на слънцето. Той чува за първи път могъщата река на своята кръв, барабана на сърцето си.

Ела под светлината на лампата и седни при него, при непознатия на малката обща маса. Почти е дошло време за измиване на заведението с маркуча. Виж дали ще можеш и незабелязано да се промъкнеш под сянката. Дори и частично затъмнение е по-добро отколкото изобщо да не разбереш, по-благоприятно нежели да се свиваш, както са те учили, до края на живота си под големия небесен Вакуум и под едно слънце, чиято тишина никога няма да чуеш.

Ами ако Вакуум не съществува? Или ако има, ами ако Те го използват против тебе? Ами ако на Тях им е удобно да проповядват за остров на живота заобиколен от празно пространство? Не просто Земята сред космоса, а твоят личен живот във времето? Ами ако е в Техен интерес ти да повярваш на това?

— Известно време той няма да ни безпокои — казват Те един на друг. — Аз току-що го включих към Мрачния Сън. — Те пият заедно, инжектират си много, много синтетични наркотици подкожно или венозно, пускат Си в черепите, директно в мозъчния ствол, невъобразими електронновълнови импулси, закачливо Си пляскат игриви взаимни бекхенди, хилят се, широко раззинали усти, Ти знаеш как стоят нещата, нали? чете се в Техните неостаряващи очи… Говорят за това как ще вземат еди-кой си и „ще го включат към Съня“. Използват същата фраза и помежду си, със стерилна нежност, когато споделят лоши вести на ежегодните Събори на Издевателствата и Глумите, когато в безкрайните манипулативни мисловни игри изненадват някой колега неподготвен: „Ех, братле, включихме го към Съня от раз.“ Ти знаеш как стоят нещата, нали?

Остроумен отговор

Ичизо излиза от колибата и вижда Такеши, който се къпе във варел под палмовите листа и доста успешно носово гъгне някаква мелодия за кото „Ду-ду-ду, ду-ду“. Ичизо надава крясък връща се тичешком вътре, изскача с японска картечница „хочкис-модел 92“ и започва да я подготвя за стрелба с много сумтене и блещене в стил джиу-джицу. Почти е нагласил лентата с патроните, вече е готов да направи на решето разположения във варела Такеши, и

ТАКЕШИ: — Я чакай, чакай! Каква е цялата тая работа?

ИЧИЗО: — О, това ти ли си! Аз пък си помислих, че това е генерал Макартър в… неговата гребна лодка!

Интересно оръжие е тази „хочкис“. Използвана е от много националности и етнически се вписва навсякъде, където попадне. Оръжията покосили невъоръжените индианци при Ундед Ний са били американски „хочкиси“. Погледнато от по-забавната страна, когато колоритните 8-милиметрови френски „хочкиси“ стрелят, те издават жизнерадостно и носово хо-хо-хо-хо, съвсем като кино звезда. Що се отнася да нашия братовчед Джон Бул, след І Световна война много британски тежки „хочкиси“ били препродадени тайно или нарязани и претопени. Тези стопени картечници ще се появяват периодически на най-странни места. В 1936 година по време на забежката със Скорпия Мосмун, Пирата Прентис бе видял една от тях в Челси в дома на Джеймс Джело, тогавашният крал на бохемските клоуни, всъщност незначително кралче от фамилна линия, предразположена към отвратителни вродени болести: наследствен идиотизъм, сексуални странности проявявани пред обществото във възможно най-неподходящи моменти (гол пенис висящ от контейнер за боклук една необикновено ясна и измита от дъжда сутрин, на уличка в промишлената зона, която след малко ще бъде изпълнена с тълпа гневни работници с торбести каскети, понесли еднометрови винтови ключове, лостове, вериги, а ето го гологъзестия Престолонаследник Порфирио с гигантски ореол къдрави алуминиеви стружки на главата, устни очертани в контур от черна грес, меките му нежни кълки настръхнали от допира на полепналите по тях възхитително боцкащи студени отпадъци, очите блестят жарко и черно като устните му, но о Божичко какво е това, о колко неловко, ето ги задават се иззад ъгъла, той подушва простолюдната сган от тук, въпреки че те не са напълно уверени относно Порфирио, леко объркване спира марша и тези крайно нескопосани революционери подхващат спор дали съзряното от тях привидение е отвличащо вниманието нарушение на обществения ред организирано тук от Управлението или той е автентичен Декадентстващ Аристократ и трябва да бъде задържан като заложник срещу истински откуп и ако е тъй, колко да поискат… а междувременно по покривите и във входовете започват да се появяват кафявоуниформени войници екипирани с британски „хочкиси“, които не са били нарязани и претопени, а били изкупени от оръжейни търговци и продадени на множество незначителни правителства из целия свят). Навярно в памет на Престолонаследника Порфирио и онзи ден на масов разстрел, Джеймс Джело пазеше в своя апартамент една полуразтопена „хочкис“, или това може да е било само поредна демонстрация на комично уродлива ексцентричност от страна на миличкия Джеймс, нали го знаете, толкова е загубен…

Откровено, по мъжки

— Синко, чудех се за това, а-а, „завинтване“ дето го правите, момчета. Дето си пускате електричество в главите, ха-ха?

— Вълни, тате. Не просто обикновено електричество. То е за мухльовците!

— Да, а-а, вълни. „Изчукване на вълни по Морза“, нали? ха-ха. А-а, кажи ми сине, що за чудо е това? Нали знаеш, аз цял живот съм се друсал по малко, и-и-и…

— О, стига бе, тате. Това изобщо не е като наркотик!

— Е, ние се измъквахме на някои доста добри „ваканции“, както им казвахме тогава, и те ни отвеждаха на някои доволно „странни“ места наистина…

— Но ти винаги се връщаше, нали?

— Какво?

— Но винаги се е подразбирало, че това ще бъде все още тук, когато се върнеш, съвсем същото, абсолютно същото, нали?

— Е, ха-ха, предполагам затова ги наричахме ваканции, сине! Защото винаги се връщаш в старата Действителностландия, нали.

— Ти винаги се връщаше.

— Слушай, Тайрън, ти не съзнаваш колко опасно е това. Представи си, че някой ден просто се включваш и заминаваш, и повече не се връщаш? А?

— Хо, хо! Ще ми се и още как! Според теб за какво мечтае всеки електрооткаченяк? Толкова си изостанал и старомоден! А пък и кой е казал, че това е мечта, а? М-м-може би то съществува. Навярно има такава машина и тя ще ни вземе, ще ни вземе напълно, през електродите в черепите ще ни засмуче вътре в Машината и ще останем да живеем там завинаги, ние и другите събрани в нея души. Тя сама ще решава кого и кога да засмуче. А на тебе наркотикът никога не ти е давал безсмъртие. Трябвало е да се връщаш в едно умиращо парче смрадливо месо! Обаче Ние можем да живеем вечно в един изряден, почтен, очистен Електросвят…

— Дяволите да го вземат, ето какво получавам, затова че имам двойна Дева за син…

Някои отличителни свойства на Имиполекс Г

Имиполекс Г е първата пластмаса, която наистина е способна да стои права. При наличие на подходящи дразнители, веригите образуват напречни връзки, които втвърдяват и подсилват молекулата, повишават междумолекулярното привличане и в резултат този Чудноват Полимер излиза далеч извън рамките на известните фазови диаграми, от мека еластична аморфност до удивително съвършена мозаичност, твърдост, идеална прозрачност, висока устойчивост на температура, атмосферни влияния, вакуум и всякакви удари (лениво блещука в Празнотата. Сребриста и черна. Закръглено деформирани отражения на звезди преминават по цялата дължина, обикалят и обикалят по меридиани, прецизни като меридианите на акупунктура. Какво представляват звездите, ако не точки по тялото Господне, където ние пъхаме целителните игли на нашия ужас и копнеж? Сенките от костите и каналите на Божието творение — пробити, изранени, облъчени до бяло — се смесват с Неговата собствена сянка. То е преплетено с костите и каналите, формата му се определя от това как ще бъде извършено Изправянето на Пластмасата: къде ще е бързо и къде бавно, къде болезнено и къде с хладно приплъзване… дали отделни участъци ще обменят свойствата твърдост и яркост, допустимо ли е някои участъци да излизат на повърхността, за да се получи нежен преход, къде да бъдат организирани внезапни прекъсвания — удари, изкривявания — между тези по-нежни моменти).

Очевидно дразнителят е трябвало да бъде електронен. Другите възможности за изпращане на сигнал до повърхността на пластмасата са били ограничени до:

(а) тънка проводникова матрица, образуваща доста затворена координатна система над Имиполексната Повърхност, посредством която изправящите и другите команди могат да бъдат изпратени до напълно конкретен участък, да речем от порядъка на ½ см²;

(б) система — една или няколко — със сканиращ лъч, аналогична на добре познатата система с електронен видеопоток, чиято честота е понижена с модулиращи решетки и отклоняващи плочки, разположени в нужния ред по Повърхността (или даже по външния слой от Имиполекс, на границата с Това, което лежи точно под него: с Това, което е било пъхнато или Което действително си е образувало ципеста обвивка от Имиполекс Г, в зависимост към коя ерес се присъединявате. Тук няма да се спираме на Главния Проблем, а именно, че всичко разположено под пластмасовия слой в края на краищата се намира в Зоната на Неопределеността, освен да подчертаем специално за начинаещите изследователи, които може да имат склонност към мечтателност и екзалтация, че извън чисто теоретичното разглеждане и обсъждане, термините отнасящи се за Подимиполексичност, като „Ядро“ или „Център на Вътрешна Енергия“ не са по-реални отколкото някои термини като „Свръхзвукова зона“ или „Център на Тежестта“ в други области на Науката),

(в) или проекцията върху Повърхността на сходното на кинофилм електронно „изображение“. За целта ще бъдат нужни минимум три проектора, а може би и повече. Точният им брой е забулен в неопределеност от друг порядък: тъй нареченото Съотношение на Отиюмбу[1278] за Неопределеността („Вероятното функционално разстройство γR произтичащо от физическото видоизменение __φR__ (x, y, z) е право пропорционално на по-високата мощност р на под-имиполексичното разстройство γB, където р не е непременно цяло число и се определя по опитен път“), в което долният индекс R означава Ракета, а индексът B означава Блицеро.

□ □ □ □ □ □ □

Междувременно, Чичерин е сметнал за необходимо да зареже своето смегмаобразуващо тайно наблюдение на аржентинските анархисти. Разследващият оперативен служител на Комисариата за Разузнавателна Дейност, действащ под псевдонима Николай Рипов, е в града и стяга обръча. Верният Джабаев, изпаднал в ужас или омерзение, бе отпрашил през боровинковите тресавища на продължителен винозапой с двама местни скитници, и едва ли ще се върне. Според слуховете, в последно време той се подвизавал из Зоната в крадена униформа на американските спецслужби и се представял за Франк Синатра. Влиза в града, намира някоя кръчма и започва да пее на тротоара и веднага се събира тълпа, малолетните сладурани — заслужаващи си до последния цент глобата от $65 за всяка от тях — се търкалят в епилептоидни припадъци от възторг на самоотвержени купчини от плетени пуловери, плисирани поли от изкуствена коприна и украшения за коледни елхи. Номерът действа. Винаги става за безплатно вино, смущаващи количества вино, селски процесии търкалят с грохот по песъчливите улици бурета с вино и бира, където се окажат Тримата Пияници. Никому изобщо не хрумва да попита какво прави Франк Синатра там с тези две кандилкащи се мършави впиянчени отрепки. Никой даже за минута не се усъмнява, че това е Франк Синатра. Градските любители на музиката обикновено приемат другите двама за акомпаниращ комичен дует.

Докато благородните рицари плачат в техните нощни вериги, оръженосците пеят. Ужасяващата дипломация на Свещения Граал изобщо няма да ги засегне. Песента е техният вълшебен плащ, който прави човека невидим. Сега Чичерин разбира, че най-после е сам. Каквото и да го намери, ще го завари сам.

Той се чувства задължен да бъде в непрекъснато движение, въпреки че няма къде да отиде. Сега със закъснение го настига споменът за Вимпе, някогашният човек за връзка със СИ „Фарбен“. Просто се закача за него. Чичерин се надяваше да намери куче. Би било идеално, защото кучето притежава съвършена честност, спрямо която ще може да проверява своята собствена почтеност, ден след ден, докато е жив. Хубаво би било да има куче около себе си. Но може би следващият по качества ще бъде един непрокълнат албатрос: чудесен спомен. Младият Чичерин бе този, който заговори за политическите наркотици. Опиатите за народа.

— Марксистка диалектика ли? — усмихна се в отговор Вимпе. Изнурена, много старческа усмивка, способна да замрази живия огън на земното ядро — Това не е ли опиат, а?

— Това е противоотровата.

— Не. — Беседата може да тръгне във всяка възможна посока. Вероятно наркодилърът знае всичко, което ще се случи на Чичерин и ще реши, че няма смисъл да го споделя, или ще изпита моментно пасивно желание да го разкрие напълно откровено на младия глупак. — Основният проблем и цел винаги е била да накараш другите да умрат за теб — пояснява той. — Какво струва достатъчно, за да даде човек живота си за него? По този въпрос религията има предимство от векове. Религията винаги се е занимавала със смъртта. Тя е била използвана не толкова като опиат, а по-скоро като методика. Принуждавала е хората да отиват на погибел за един специфичен конкретен сбор от вярвания за смъртта. Това е извращение, разбира се, но кой сте вие, че да осъждате? Тактиката е била добра, докато е действала. Но откакто е станало невъзможно хората да умират за смъртта, ние сме се сдобили със светска версия, вашата. Умирайте, за да помогнете на Историята да намери предопределения й облик. Умирайте с увереността, че постъпката ви ще приближи поне с малко добрия финал. Революционно самоубийство, хубаво. Но слушайте, ако историческите промени са неизбежни, тогава защо да не избегнем умирането? А, Вацлав? Има ли някакво значение, нали все някога то неминуемо ще се случи?

— Но вие никога не сте имали избор.

— Ако изобщо съм имал, не се съмнявайте, че…

— Вие не знаете. И не можете да кажете със сигурност. Не и докато сте там, Вимпе.

— Това не ми звучи много диалектично.

— Не знам какво е то.

— Тогава, чак до самата минута на решението, — Вимпе е обхванат от любопитство, но все пак говори предпазливо, — човек може все още да бъде съвършено чист…

— Може да бъде каквото си ще. Не ме интересува. Но той е истински само в моментите, когато взема решения. Интервалите между тях са без значение.

— Истински от марксистка гледна точка.

— Не. Истински спрямо себе си.

Вимпе изглежда изпълнен със съмнения.

— Аз съм бил там. А вие не.

Ш-ш-т, ш-ш-т. Спринцовка с игла 0,26 мм. Страстите поутихват в облицования с махагон хотелски апартамент. Да продължават настойчиво този спор или да го разпалват още повече, значи да станат словесни врагове, а никой от двамата не желае това. Онейриновият теофосфат е едно от средствата за заобикаляне на проблема. (Чичерин: „Искате да кажете тио-фосфат, нали?“ Мисли си: означава присъствие на сяра… Вимпе: „Имам предвид теофосфат, Вацлав“, което означава Божествено Присъствие.) Двамата се инжектират: Вимпе разглежда нервно водопроводния кран, припомня си Чайковски, салмонела, стремителни потпури от лесно подсвирквани мелодии от „Патетичната“[1279]. Но Чичерин не сваля очи от върха на иглата, от нейната германска прецизност, от изящната й текстура. Скоро той ще опознае мрежа от пунктове за бърза помощ и полеви болници, толкова добри за следвоенната носталгия колкото и мрежата от мирновременни балнеокурорти — военни хирурзи и стоматолози ще пристягат, спояват и зачукват медицинска стомана за цял живот в многострадалната му плът, и ще изваждат всичко насилствено вкарано в нея с електромагнитен прибор, закупен между войните от дюселдорфската фирма „Шуман“, с електрическа лампичка и регулируем отражател, двуосови блокиращи ръчки и пълен набор от полюсни накрайници с възможно най-чудноват вид, железни приспособления за изменение на формата на магнитното поле… но там, в Русия, в онази вечер с Вимпе, той бе опитал за първи път… това бе неговото посвещение в стоманената телесност… то не може да бъде разделено от теофосфата, не могат да бъдат изолирани стоманените съдове от безбожния необуздано безумен напор…

Петнайсетина минути двамата тичат из апартамента, надават крясъци, обикалят залитайки в кръгове, строяват се по диагоналите на стаите. В знаменитата молекула на Ласло Джамф има едно особено изкривяване, тъй наречената „странност на Пьоклер“, получаваща се в определен нарушен индолов пръстен, която — впоследствие до този извод единодушно стигат онейристи, академични теоретици и работещи практици — предизвиква халюцинации, специфични и уникални само за този наркотик. Халюцинациите са не само аудио-визуални, те въздействат еднакво на всички сетива. И се повтарят многократно. Определени теми, „пророчески архетипи“ (както ги е нарекъл г-н Джолифокс от Кеймбриджката школа) непрекъснато ще проникват отново и отново в определени индивиди, с нагледна лабораторно демонстрирана последователност, (виж „Разпространение на пророческите архетипи сред заможните студенти“ от Уоб и Хуейтън, Онайроманси, Сайкик & Фармаси Джърнъл, XXІІІ, стр. 406–453). Тъй като съществуват аналогии със задгробния живот, това повтарящо се явление е известно в специализирания жаргон като „натрапчивост“. Докато други разновидности на халюцинациите, свързани по тайнствени и непонятни и недостъпни за нередовния наркоман начини, обикновено просто отшумяват, тези онейринови „натрапчивости“ демонстрират категорична описателна последователност, тъй ясно, както например всяка традиционна статия в „Рийдърс Дайджест“. Те често биват тъй обикновени, тъй неоригинални, — Йеах ги нарича „най-скучните халюцинации известни на психофармакологията“, — че тяхната натрапчивост бива признавана само поради някакво сериозно, макар и приемливо нарушаване на вероятността: присъствие на мъртви, пътешествия по един и същи маршрут и транспорт, при които човек тръгва по-късно и пристига по-рано, отпечатан график, който никакво осветление не е в състояние да направи годен за разчитане… Когато субектът установи, че е бил завладян от натрапчивост, той веднага навлиза във „втора фаза“, която, макар и с променлива интензивност за различните индивиди, винаги е неприятна: често изисква лечение с успокоителни средства (0,6 мг. атропин подкожно), независимо от това че онейринът е класифициран като депресант на ЦНС[1280].

Нищо забележително няма около параноята, често наблюдавана под въздействието на медикамента. Както и другите разновидности на параноята, тя е само начало, водещо острие на прозрението, че всичко е взаимосвързано, всичко в Сътворението, спомагателно озарение — все още не ослепително Единно, но поне е взаимосвързано и по своята същност вероятно е път Навътре за подобните на Чичерин, които биват задържани пред самото острие…

Натрапчивост тормози Чичерин

Относно дали това е или не е Николай Рипов: той пристига по напълно подобаващ за Рипов начин: тежко и неотвратимо. Иска да разговаря, само да разговаря. Обаче някак си, докато навлизат все повече във вътрешната бъркотия на словесните коридори, Рипов отново и отново подвежда Чичерин да изрича ереси, да проваля себе си.

— Тук съм, за да ви помогна да виждате по ясно нещата. Ако имате съмнения, трябва да ги обсъдим и разсеем, честно и по мъжки. По дяволите, да не мислите, че аз нямам съмнения? Дори Сталин имаше. Всички имаме съмнения.

— Ами тук всичко е наред. Ще се справя сам.

— Обаче вие не се справяте, иначе нямаше да ме изпратят тук. Да не би да мислите, че те не знаят кога обичаният от тях човек е в беда?

Чичерин не желае да пита. Той напряга всичките мускули на сърдечната клетка срещу необходимостта да задава въпроси. В лявата му ръка пулсира болката от кардионеврозата. Но все пак той пита и усеща как дишането му леко се накъсва:

— Трябваше ли да загина?

— Кога, Вацлав?

— Във Войната.

— О, Вацлав.

— Искахте да чуете какво ме безпокои.

— Но вие не разбирате ли как те ще го възприемат? Хайде, кажете си всичко докрай. Ние загубихме двайсет милиона души, Вацлав. Такова обвинение не се отправя безгрижно и лекомислено. Те ще искат да видят документация. Вероятно дори и животът ви може да бъде в опасност…

— Аз никого не обвинявам… моля ви, недейте да… просто искам да зная трябва ли да умирам за тях.

— Никой не желае смъртта ви. — Успокояващо. — Защо мислите така?

И ето как с ласкателства и увещания, търпеливият емисар с хленч, вайкане, многословие и отчаяние изтръгва от него всичко — параноични подозрения, непримирими страхове, самокритика и самопроклинание, обръгване с капсула, която ще го изолира от обществото завинаги…

— Но това е самото сърце на Историята — проговаря тихият спокоен глас в сумрака. Двамата не бяха ставали да запалят лампата. — Съкровеното сърце. Как е възможно всичко, което сте знаели, видели и докоснали от него да бъде захранвано от лъжа?

— Но животът след смъртта…

— Няма живот след смъртта.

Чичерин иска да каже, че е бил принуден да се бори за вярата в собствената тленност. Тъй както и тялото му се е борило, за да приеме наложената му стомана. Да надвие всичките свои надежди, с бой да си пробие път до тази най-мъчителна от всички свободи. Съвсем наскоро бе започнал да търси утешение в диалектическия балет на насилие, противодействие, стълкновение и нов ред, едва когато бе дошла Войната и в отсрещния ъгъл на ринга се бе появила Смъртта, съзряна за първи път от Чичерин след дългогодишни тренировки: по-висока, по-пропорционално сложена и по-мускулеста, с по-пестеливи движения, отколкото бе очаквал, едва когато бе излязъл на ринга и изпитал ужасния вледеняващ мраз на всеки удар, едва тогава той се бе обърнал към Историческата Теория, възможно най-жалката и незначителна утеха — да потърси и намери някакъв смисъл в Смъртта.

— Както казват американците, „В окопите няма атеисти“. Вие никога не сте били във вярата, Вацлав. Вие се покръстихте и стигнахте до вярата посмъртно.

— Затова ли сега ми желаете смъртта?

— Не ви искам мъртъв. Няма да сте ми особено полезен мъртъв. — Влезли са още двама агенти в сиво-зеленикави униформи, които сега наблюдават Чичерин. Лицата им са незабележителни, няма нищо особено в тях. Това все пак е онейринова натрапчивост. Любезна, обикновена. Единственото загатване за нейната недействителност е…

Сериозното-макар-и-приемливо-нарушаване-на-вероятността…

Сега и тримата му се усмихват. Няма никакво нарушение.

Това е писък, но се изтръгва от него като рев. Чичерин скача към Рипов и почти го достига с юмрук, но рефлексите на новодошлите са много по-бързи, отколкото е предполагал и те го удържат от двете му страни. Силата им е невероятна. С бедрените и седалищните нерви Чичерин усеща как изваждат „нагана“ му от кобура, усеща и как хуят му се измъква от едно сега вече забравено немско момиче от последната напоена със сладко вино сутрин, когато я бе видял, в последното топло легло на последното утринно отпътуване…

— Вие сте като малко момче, Вацлав. Само си давате вид, че разбирате идеи, които са ви абсолютно непонятни. Ще се наложи да ви обясняваме много опростено.

В Централна Азия му бяха описвали какви са задълженията на мюсюлманските ангели[1281]. Едно от тях е да препитват наскоро починалите. След като от погребението си отиде и последния опечален, ангелите слизат при гроба и подлагат на изпит покойника, за да установят доколко той е отдаден на своята вяра…

В края на стаята вече има нова фигура. Жената е връстница на Чичерин и е униформена. Очите не желаят да кажат нищо на Чичерин. Тя само наблюдава. Нито дочута музика, нито предприето лятно пътешествие… нито кон в степта видян на фона на угасващата дневна светлина…

Той не я разпознава. Но всъщност няма значение. Не и при настоящото положение. Обаче това е Галина, от безмълвните тишини се е върнала все пак отново в градовете, при наподобяващите брънки на верига полета на Словото, блестящи, разпрострени уверено и винаги достатъчно близо, винаги осезаеми…

— Защо преследвате вашия черен брат? — Рипов успява да придаде на въпроса вежлива интонация.

О, колко мило, че ме попитахте, Рипов. Защо го преследвах?

— Когато това започна… много отдавна, отначало… аз мислех, че съм наказан. Пренебрегнат. Обвинявах него.

— А сега?

— Не знам.

— Какво ви втълпи мисълта, че той е ваша мишена?

— А на кого другиго би могъл да бъде мишена той?

— Вацлав, ще съумеете ли някога изобщо да надмогнете тези самовнушения? Това са старовремски дивотии, варварщини. Кръвно родство, лично отмъщение. Мислите, че всичко е било нагласено специално за вас, за да улесни дребнавите ви, глупави страсти.

Добре де. Добре де.

— Да. Вероятно. И какво от това?

— Той не е ваша мишена. Нужен е на други хора.

— Значи вие сте ми позволявали…

— Досега. Да.

Джабаев можеше да ти каже все пак. Този впиянчен азиатец е преди всичко военнослужещ. Той е знаел. Офицери. Проклет офицерски манталитет. Ти вършиш цялата работа, а после те идват, връзват й сувенирна панделка и получават възхвалите.

— Вие ми я отнемате.

— Можете да се връщате у дома.

Чичерин наблюдава другите двама. Сега вижда, че те са в американски униформи и вероятно не са разбрали нито дума. Той протяга празните си ръце, загорелите от слънцето китки, за едно последно оковаване в стомана. Рипов, който се обръща към изхода, изглежда изненадан.

— О, не, не. Разполагате с трийсетдневен отпуск по оцеляване[1282]. Вие сте жив Вацлав, оцеляхте. Когато пристигнете в Москва ще трябва да се явите в ЦАХИ[1283] и това е всичко. Ще ви дадат нова задача. Ще прехвърляме немски ракетен персонал в пустинята. В Централна Азия. Предполагам, че там ще имат нужда от стари и опитни специалисти по Централна Азия.

Чичерин съзнава, че според личната му диалектика, развитието на собствения му живот към завръщане в Централна Азия в оперативен смисъл означава смърт.

Отидоха си. Безизразно-каменното лице на жената дори в последния миг не се обърна към него. Чичерин е сам в изтърбушената стая, където в стенните поставки все още стоят пластмасовите семейни четки за зъби, стопени, потекли надолу като разноцветни филизи, а снопчета влакна стърчат напосоки към всяка почерняла плоскост, ъгъл и ослепял от сажди прозорец.

□ □ □ □ □ □ □

Най-многообичният от всички народи е този, който ще оцелее не по-дълго от вас и мен, в съвместното движение, подвластно на смъртта и времето: импровизираното приключение.

Решения на Конференцията за Дебелото Кърмаче

Север? Кой изследовател е бил насочван някога на север? Това, което трябва да търсиш, е на юг, онези силно мургави туземци, нали? За опасности и рисковани начинания те изпращат на запад, за проникновения — на изток. Но какво има на север?

Маршрутът за бягство на Анубис.

Киргизката Светлина.

Страната на мъртвите хереро.

Мичман Моритури, Карол Евънтир, Томас Гуенхидуи и Роджър Мексико седят край маса на тухлената тераса на „Дебелото Кърмаче“, хотел на брега на едно синьо езерце в Холщайн. Водата искри на слънцето. Покривите на къщите са червени, островърхите кули са бели. Всичко е миниатюрно, спретнато, пасторално спокойно, подчинено на началото и края на сезоните. Открояващи се дървени X-ве върху затворени врати. Есента идва. Мучи крава. Доячката се изпърдява в гюма, който изкънтява с лек звън, а гъските крякат или съскат. Четиримата пратеници със специални мисии пият разредено мозелско вино и беседват за мандали.

Ракетата беше изстрелвана на юг, на запад, на изток. Обаче не и на север, засега не. При изстрелването на юг към Антверпен, пеленгът беше около 173º. На изток, по време на изпитанията в Пенемюнде, с пеленг 072º. При изстрелването на запад, към Лондон, пеленгът беше около 260º. Ако изчисляваме с успоредни линеали, недостигащият (или, ако предпочитате, „сумарният“) пеленг излиза някъде около 354º. Това ще бъде изстрелването предпоставено от всички други, фантомно изстрелване, което, според логиката на мандалите или вече е било извършено при най-строга секретност, или ще бъде осъществено.

И тъй, участниците в Конференцията за Дебелото Кърмаче, както ще бъде известна впоследствие, седят около карта със своите инструменти, цигари и предположения. Не се подсмихвайте иронично. Това е един от великите умозаключителни моменти на следвоенното разузнаване. Роджър Мексико предлага позиционна числова система, за да бъдат направени векторните дължини пропорционални на действителния брой на изстрелванията по протежение на всеки вектор. Томас Гуенхидуи, неизменно чувствителен за събитията в географското пространство, иска да бъдат взети предвид изстрелванията от Близна през 1944 година, (също в източна посока), което ще изтегли стрелката на север от 354º и още по-близо до истинския север, ако бъдат включени и изстрелванията от Валхерен и Ставерен към Лондон и Норич.

Интуицията и фактите — и, може би, остатъците от неподлежащ на цивилизация ужас, притаен в нас, във всеки от нас, — указват истинският север. Каква по-добра посока, накъдето да бъде изстреляна 00000?

Ала бедата е там, че не сме сигурни каква изобщо е ползата от пеленга, пък бил той и някакъв митично-симетричен пеленг, ако по начало не знаем откъде е била изстреляна Ракетата? Имаме опасно положение като острие на бръснач дълго 280 км, преминаващо от изток на запад през сипаничавото лице на Зоната, и то неспирно снове, натрапчиво, подскачащо, невротично, блестящо, непоносимо, неуморно…

И тъй, Под Знака На Дебелото Кърмаче. Полюшваща се цветна фотография на отвратително дебело лигаво бебе. В единия наподобяващ пихтиесто кюфте юмрук Дебелото Кърмаче стиска свински джолан, от който капе мас (извинявайте, прасета, нищо лично), другата ръка е протегнало към една човешка Майчина Цицка, появила се отляво в картината, погледът му е прикован в приближаващата гърда, устата му е отворена — ликуващо изражение, нетърпеливи остри зъби, в изцъклените му очи се чете М-М-М КЛЬОПАЧКА хамхаммлясмлясхам. Дебелото Кърмаче, 23-та карта от Голямата Аркана на Зоната…[1284]

Роджър клони към предположението, че това е снимка на Джереми като дете. А Всезнайкото Джереми е простил на Джесика забежката й с Роджър. Той също е имал едно-две залитания и разбира, нали е широко скроен, все пак Войната е свалила някои бариери и, тъй да се каже, е позанижила викторианските морални норми (приказка поднесена от същите шегаджии, които са измислили знаменития Поливинилхлориден Шлифер)… а какво е това, Роджър, той като че опитва да те впечатли, а? клепачите му образуват високи силно извити полумесеци, когато се накланя напред (обаче е по-дребен от Роджър) стиснал чашата, посмуква от възможно най-пошлата Лула, която Роджър е виждал през живота си, възстановка от корен на изтравниче на главата на Уинстън Чърчил вместо огнище на лулата, като не е пропуснат нито един детайл, даже стърчащата от устата пура с пробита дупчица, за да излиза от нея част от дима… намират се във войнишка кръчма в Куксхафен, бивш открит склад за флотски отпадъци, и самотните войници мечтаят и пият сред всичките корабни вехтории, не на същото ниво като нормалните улични кафенета, не, някои посетители са яхнали наклонени люкове или се поклащат в импровизирани люлки, стърчат от наблюдателни платформи или стрелкови гнезда, седят над халбите бира сред вериги, макари, такелаж, стабилизатори, чугунени фитинги. Вечер е. На масите са поставени фенери. Леки нощни вълнички затихват върху бреговия чакъл. Над езерото се носи закъснялото крякане на гъски и патици.

— Обач’ ш’ни удари ли нас, Джереми, ’зобщо няк’га, тебе и мене, ет’ т’ва е в’проса… — Още от появяването си Мексико бе започнал да ломоти тези негови силно конфузни пророчески двусмислия, както на обед днес в клуба.

— Ааъъ, ’кво да ме удари, друже? — Цял ден само това „друже“.

— Ник’га ли не си усещал, че нещо иска д’те удари, Джереми?

— Да ме удари ли? — Той е пиян. И побъркан. Ясно е, че не трябва да го оставям близо до Джесика, тия математици са като обоистите, това като че ли им уврежда мозъка…

Аха-а, но, веднъж месечно, Джереми, дори Джереми, сънува: за комарджийски дълг… непрекъснато пристигат всевъзможни събирачи на дългове… той не помни колко дължи, нито от кого е загубил, даже и на какво са играли не помни. Усеща, че зад тези пратеници стои могъща организация. Нейните заплахи са винаги недоизречени, за да може Джереми да довърши… всеки път през празнината е нахлувал ужас, ясен чист ужас…

Добре, добре. Върху Джереми вече е налетяла другата безпогрешна проверка — на предварително определено място в парк, изскачат двама безделничещи клоуни в работни костюми, с изцяло гримирани в бяло лица, и започват да се пердашат с гигантски (двуметрови) пенокаучукови пениси, изкусно моделирани, в естествени цветове. Тези луксозни фалоси се оказват сполучливо капиталовложение. Роджър и морякът Бодайн (когато последният е в града) привличат по-многобройни зрители от концертите на ДЕБА[1285]. Това е прекрасен източник на дребни пари — тълпи се събират в покрайнините на северногерманските села да погледат как двамата шутове се налагат. Тук-там над покривите на къщите стърчат хамбари, повечето от тях празни, и протягат ръцете на своите дървени скелета нагоре към следобедното небе. Войници, цивилни и деца. Много смях пада.

Изглежда хората се смеят, когато им бъде напомнено за Титаните и Бащите. Не е чак тъй забавно колкото торта в лицето, но поне е толкова, а дори и по-истинско и непокварено.

Да, гигантските пенокаучукови хуйове ще останат тук като част от арсенала…

А Джесика — с много по-къса, по-тъмна коса и по-различно очертана уста, по-ярко червило, пишещата й машина се извисява сред купчина писма като несъкрушим фронт между тях — каза тъй:

— Ние ще се оженим. Опитваме много сериозно да имаме дете.

Изведнъж, внезапно между Земното Притегляне и Роджър остава единствено анусът му.

— Хич не ми пука. Ако искаш, можеш да родиш дете от него. Аз ще ви обичам и двете, само ела при мен, Джес, моля те… ти си ми нужна…

Тя натиска червеното лостче на нейния вътрешен телефон. В далечината издрънчава звънец.

— Охрана. — Гласът й е пределно неумолим, думата още продължава да отеква във въздуха, а през замрежената врата на смърдящата на приливно мочурище полукръгла кантора от гофрирана ламарина вече влизат мрачните полицаи. Охрана. Нейният вълшебен свят, нейното заклинание против зли духове.

— Джес… — по дяволите, нима ще се разплаче? Той усеща, че риданието нараства, като оргазъм…

И кой го спасява (или се намесва във и прекъсва неговия оргазъм)? Ами да, самият Джереми. Идва другарчето Бобър и отпраща полицаите, които навъсено озъбени се връщат да мастурбират над комикса „Престъплението не си заслужава разноските“[1286] и мечтателно да се любуват в караулката на откъснати от списания портрети на Джей Едгар Хувър или да замислят всевъзможни бели, а участниците в романтичния триъгълник съвсем неочаквано ще обядват заедно в Клуба. Обяд заедно? Това да не е някаква идиотщина в стил Ноел Кауърд[1287]? В последната минута Джесика е обхваната от неопределено привидно женско неразположение, за което и двамата мъже предполагат, че е утринно гадене; Роджър си внушава, че тя ще направи възможно най-злобното нещо, което й хрумне, а Джереми го приема като прелестно интимничко ехо-о-здрасти-как-си, за изненадани от срещата мъже. И тъй двамата остават сами, за да обсъдят накратко Операция Бумеранг, британската програма за сглобяване на няколко А4 и изстрелването им към Северно море. За какво друго могат да говорят?

— Защо? — непрекъснато повтаря Роджър, в опит да вбеси Джереми. — Защо искате да ги сглобявате и изстрелвате?

— Нали сме ги пленили? Какво друго може да прави човек с ракетите?

— Но защо?

— Защо ли? По дяволите, явно за да видим как са направени и какво ще стане. Джесика казва, че ти си… ааъъ… математик, а?

— Малка сигма („σ“) умножено по „Р“ от „s“ разделено на малка сигма („σ“) е равно на единица върху корен квадратен от две пи („2π“), умножено по експонента минус „s“ на квадрат („s²“), разделено на две малка сигма на квадрат(„2σ²“).[1288]

— Мили Боже — Засмива се Джереми и набързо оглежда помещението.

— Наша стара народна поговорка.

Джереми знае как да се справи с положението. Роджър е поканен на вечеря, неофициално празненство за близки приятели в дома на Щефан Утгардалоки[1289], бивш член на управлението на завода на „Круп“ тук в Куксхафен.

— Разбира се, можеш да доведеш и компаньонка, — жегва го ентусиазираният Бобър, — тук е пълно с хубави момичета от военното интендантство и няма да ти е много трудно да…

— Неофициално, дневен костюм ли значи, а? — прекъсва го Роджър. Жалко, че няма такъв. Изгледите да бъде арестуван тази вечер са значителни. Празненство, на което присъстват (а) представител на Операция „Бумеранг“ и (б) директор от „Круп“, трябва непременно да включва (в) поне един добре осведомен за корпоративните сплетни, който да е чул за Уринопускателиния Инцидент в кабинета на Клайв Мосмун. О, ако може само Роджър да знае какво в действителност имат предвид Бобъра и неговите приятели!

Той взема със себе си моряка Бодайн, който се е договорил да му изпратят от Зоната на Панамския Канал (там шлюзовите работници ги носят като униформи, в удивителни тропико-папагалски цветови съчетания от жълто, зелено, бледо лилаво, алено червено) зуут костюм с невероятни размери: арматура от телени закачалки укрепва и подсилва заострените ревери, защото стърчат прекалено много извън останалата част от костюма, под атлазената риза, бледолилаво на лилаво, гиздавият моряк даже носи корсет пристягащ кръста му до изящните 105 сантиметра, за да позволи драстичното вталяване на сакото, което след това разперено надолу от обемни по метър петорни фустанелоподобни плохи се спуска като широка пола до коленете на Бодайн и покрива изцяло задника му. Панталонът му е пристегнат с колан току под мишниците и в глезените се стеснява до двайсет сантиметра, така че, за да го обуе, трябва да отвори добре прикрити ципове от двете страни на крачолите. Целият костюм е син, не костюмено тъмносин, не, а истински СИН, сигнално син. Моментално бива забелязван, където и да се появи. На събирания той просто не оставя на мира периферното зрение и прави невъзможен благоприличния салонен разговор. Това е костюм принуждаващ те или да размишляваш върху най-съществени въпроси като например неговия цвят, или да осъзнаваш своята безсъдържателност. С други думи, пагубна дреха.

— Само двамата ли ше бъдем, а партньорче? — пита Бодайн. — Няма ли да е малко опасничко, а?

— Слушай, — Роджър пуска болезнена усмивка при току-що хрумналата му мисъл, — дори няма да можем да вземем онези големи каучукови хуйове. Довечера ще си използваме мозъците!

— В такъв случай ще изпратя мотоциклета в „При Пуци“ да подберат от там един боен екип и…

— Знаеш ли какво? Ти си изгубил усета за приключения. Да-а. Преди не беше такъв.

— Виж ’кво, приятел, — произнася го на Флотски Диалект, прател, — хайде, прател. Постави се на мое място, в мойте обувки.

— Може, стига да не бяха… с този… оттенък на жълтото.

— Аз съм просто един скромен младеж, — мургавият воин на морските глъбини почесва с вроговени пръсти чатала си в търсене на неуловим рак, накъдря издуващите се дипли и плата на панталона, — луничаво момче от Албърт Лий, Минесота, на 69-то шосе, където ограничението на скоростта е да караш колкото можеш по-бързо цяла нощ, и опитвам да се стабилизирам тука в Зоната, още преди да навърша 10 години бях само едно луничавото момче и пъхах безопасна игла в една тапа вместо жичка за контактен проводник и по цели нощи слушах гласовете от източното до западното крайбрежие и да ти кажа прател, нито един от тях изобщо не е препоръчвал да се намесвам в някоя гангстерска война. А ти можеш да бъдеш предоволен, че все още си шантаво наивен. Родж, ч’ай само и ще видиш първото европейско гангстерско нападение, те обичат да стрелят по три пъти, в главата, корема и сърцето. Загряваш ли, в корема? А тука стомахът не е второкласен орган, прател, ша знаш, че т’ва е една хубава идея, малко нещо есенна, за да я имаш предвид.

— Бодайн, ти нали дезертира? Това е смъртна присъда, нали?

— Глей с’а, т’ва мога да го оправя. Но аз съм само едно винтче. И не смятай, че аз знам всичко. Единственото, дето знам, е моя занаят. Мога да ти покажа как се пречиства кокаина и как се взема проба за анализ, мога да опипам скъпоценен камък и по температурата му да определя дали е фалшив, подправеният камък поглъща по-малко топлина от тебе, или както са казвали древните търговци „стъклото е калпав вампир“, и-и-и мога да разпознавам фалшивите мангизи тъй лесно като да открия буквата Е в таблицата на очния лекар, имам може би най-добрата зрителна памет в Зоната… — и докато монологът му продължава, Роджър го замъква, както е със зуут костюма, на пищното празненство на „Круп“.

Още с влизането им, първото, което Бодайн забелязва, е свирещия тази вечер струнен квартет. Втората цигулка се оказва Густав Шлабоне, честият нежелан партньор по друсане на „Киселината“ Бумер, или „Капитан Ужас“ както гальовно и напълно основателно е известен на Мястото, а на виолата е съучастникът на Густав в докарването до поголовно самоубийствено униние на всички в радиус от 100 метра, където и да се появят двамата (Фред и Филис, кой чука на вратата ви и хихика?) самият Андре Омнопон с пухкавите мустаци а ла Рилке и татуирано на корема Прасето Свинчо (което напоследък става адски „шик“: даже във Вътрешната Зона американските тийнейджърки масово го смятат за потресаващо). Тази вечер Густав и Андре са Вътрешните Гласове. Което е твърде странно, защото в програмата е обозначен забранения квартет Опус 76 на Хайдн, тъй наречения „Казу“ Квартет в Сол бемол минор, получил названието си от частта Largo, cantabile e mesto[1290], в която от Вътрешните Гласове се изисква да свирят на казу вместо на техните обичайни инструменти, създавайки по този начин уникални за музикалната литература проблеми с динамиката на виолончелото и първата цигулка.

— Всъщност, на някои места трябва да преминавате от spiccato на détaché[1291], — бързо ломоти Бодайн докато отвежда някаква корпоративна съпруга в другия край на залата до масата за безплатна кльопачка, отрупана с рачешки ордьоври и сандвичи с месо от петел — по-леко с лъка, по-малко контакт със струните във високата част на лъка, нали разбирате, по-меко, и освен това има около хиляда завишени преходи от ppp[1292] към fff[1293], но само един, прословутият Единствен, е обратен…

В действителност една от причините за забраната на произведението е това внезапно пагубно затихване на fff до ppp. Това е докосването на блуждаещата звукова сянка, Слънчевият Brennschluss[1294]. Те не искат вие да слушате прекалено много такава музика, във всеки случай не и в интерпретацията на Хайдн (странна поведенческа грешка на дълбокоуважавания композитор): виолончело, цигулка, виола и дискантови казу се веселят заедно в звуците на една мелодия наподобяващи песента „Виж ме как танцувам полка“ от филма Доктор Джекил и господин Хайд, когато внезапно по средата на непълен такт двете казута замлъкват съвсем, а Външните Гласове започват да бръмчат нещо силно немелодично, представляващо според традицията двама Селски Идиоти от XVІІІ век, които вибрират с долните си устни. Един срещу друг и един на друг. Това пицикато на малоумниците продължава 20 такта, 40 такта, а средния управленски персонал на „Круп“ поскърцва в кадифените столове с извити крака, бибубу-бибубу нещо май не ми прилича на Хайдн, мамче! Представители от „Импириал Кемикъл Индъстрийз“ и „Дженерал Илектрик“ извиват глави в опит да прочетат на светлината на свещите програмките, грижливо написани лично от другарката на Утгардалоки в живота, фрау Утгардалоки, името й е всеобща загадка (от което Щефан е имал само полза, защото в нейно присъствие всички се държат боязливо и предпазливо). Тя е русият и мъртъв образ и подобие на майка ти: ако някога си я виждал, окарикатурена в ковано злато, прекалено хлътнали и деформирани бузи, прекалено тъмни вежди, склери на очите прекалено бели, и в начина, по който Те са разкривили лицето й, въплъщава някакво нулево безпристрастие, което накрая преминава в истинска злоба и тогава разпознаваш изражението: тук на този фестивал на „Круп“ мислено присъства Налин Слотроп точно преди първото й мартини. А също и синът й Тайрън, но само защото сега, краят на август, т.е. началото на зодия Дева, той вече се е превърнал в оскубан албатрос. Какво ти оскубан — направо одран! Разпръснат из цялата Зона. Много е съмнително дали ще може да бъде „намерен“ отново, в общоприетия смисъл на „безспорно разпознат и задържан“. Само пера… излишни или възстановими органи, „които, ако не беше отсъствието на каквато да е враждебност, бихме се поблазнили да класифицираме като «Феномен на хидрата»[1295]…“ — описан от Наташа Раум[1296] в статията й „Зони на неопределеност в анатомията на албатросите“, Протоколи на Международното Дружество на Изповядващите Възторг към Нозологията[1297] на Албатроса, зима 1936 година, превъзходно списание, онази зима те даже изпратиха кореспондент в Испания, за да отрази събитието, има броеве посветени изцяло на анализите на световните икономики, всички определено свързани с проблемите на Нозологията на Албатроса: може ли да бъде отнесен тъй нареченият „Нощен Червей“ към Псевдо-Голдстрасиановата Група, или, понеже симптомите са почти еднакви, не е ли по-правилно да бъде смятан за по-коварна форма на Хебдомериазис на Моп[1298]?

Е, ако Противодействащите Сили са били наясно какво се крие зад тези категории, те могат да бъдат в по-добро положение да обезоръжат, обезпенисят и разглобят Човека. Но те не знаят. Всъщност знаят, обаче не си го признават. Тъжно, но факт. В присъствието на големи парични суми, Противодействието, както всички нас, е шизоидно и колебливо и това е жестоката истина. В мозъците на всички нас, Човекът има филиали, неговият корпоративен символ е бял албатрос, всеки местен представител има прикритие, известно като Егото и тяхната мисия в този свят е Кофти Работа. Ние знаем какво става и позволяваме то да продължава. Докато можем да ги виждаме, да се вторачваме от време на време в тях, в тези свръхбогаташи. Докато те ни разрешават, макар и рядко, да хвърлим по един кратък поглед. Ние имаме нужда от това. А колко често и при какви условия… те си знаят… Ние трябва да четем повече статии в популярните списания от рода на Вечерта, Когато Роджър и Бобъра Се Сбиха Заради Джесика, Докато Тя Плачеше В Обятията На Круп, и да ни текат лигите над всяка размазана снимка…

Роджър навярно е мечтал цяла минута за потните термидорски[1299] вечери: западналите Противодействащи Сили, блестящите бивши бунтари, подозирани донякъде, но все още радващи се на официална неприкосновеност и коварна любов, достойни да бъдат запечатани на снимка, където и да отидат… обречени любими уроди.

Те ще ни използват. Ние ще помогнем за узаконяването Им, обаче Те всъщност нямат нужда от него, то е още една премиална добавка за Тях, хубава, но не основна…

О, да, Те няма ли да постъпят точно така? Ще доведат Роджър сега, в меко казано неподходящо време и място тук в лоното на Опозицията, докато първата в живота му истинска любов не я сдържа да се върне у дома и да поеме още една порция от спермата на Джереми, за да изпълнят дневната норма — посред всичко това Роджър трябва да си зададе пряко (о, майната му) интересния въпрос: кое е по-лошо, да продължи да живее като Техен любимец или да умре? Това е въпрос, който той изобщо не е предполагал, че някога ще се запита сериозно. Беше дошъл изненадващо, но сега не може да бъде прогонен, той наистина трябва да реши и достатъчно скоро, приемливо скоро да усети как ужас сковава вътрешностите му. Ужас, който не може да бъде прогонен с мисли. Той трябва да избира между живота и смъртта. Да го остави за известно време на изчакване не е компромис, а решение да живее, според Техните условия…

Призракът на виолата, с естествени кафяви жилки и полупрозрачен, с въздишки се присъединява и оттегля от другите Гласове. Преливащата енергия е непрекъснато в движение. Сред музикалните фрази обикалят едва доловими извисявания, наречени от немците „дихателни паузи“, които обединяват нотите или подготвят промени в гръмкостта. Тази вечер навярно поради изпълнението на Густав и Андре, но след известно време слушателят наистина започва да чува паузите, а не нотите, и гъдел завладява ушите му, подобен на непроизволния очен гъдел при продължително разглеждане на разузнавателна карта, докато бомбените кратери зейват и се превръщат в кексчета бухнали извън формичката, или планинските хребети се сгъват в долини, море и земя мъждукат отвъд живачно-сребристия бряг — ето тъй танцуват тишините от този квартет. И-и-и почакайте да се включат и казутата!

Това е музикалният съпровод на следващото по-нататък. Заговорът против Роджър е бил замислен с трепетно и шеметно ликуване. Морякът Бодайн е неочаквана премия. Отиването на вечерята се превръща в жреческа процесия с потайни жестове и споразумения. Съдейки по пълното с relevés, poissons, entremets[1300] меню, вечерята ще бъде много пищна и претенциозна.

— ’Кво е т’ва „Überraschungbraten“ тука? — морякът Бодайн пита съседката си отдясно Констанс Фламп, репортерка с развлечена сиво-зелена униформа, цапната в устата и любимка на всеки американски войник от Иво Джима до Сен Ло.

— Ами че точно това, което пише, моряче — отвръща „командоската Кони“. — На немски означава „печено с изненада“.

— Аха, загрях — обявява Бодайн.

Тя, вероятно неволно, направи някакъв знак с очи, може би, Пойнтсман, съществува едно такова нещо като рефлекс на добротата (колко ли младежи е виждала да загиват от ’42 насам?), който от време на време, също отвъд Нулата, избягва угасяването… Бодайн устремява поглед към далечния край на масата, през корпоративни зъби, лакирани нокти, монограмирани прибори за ядене, и едва сега забелязва каменна барбекю пещ с два чугунени шиша за ръчни действия. Прислужници в предвоенни ливреи деловито полагат в нея хартия (предимно стари директиви на ВКСЕК), чамови цепеници и въглища, разкошни черни буци с размери на юмрук, за такива някога бреговете на каналите са били осеяни с трупове, някога по време на Инфлацията, когато това е било смятано за толкова смъртоносно скъпо нещо, представяш ли си… До пещта Юстус се кани да запали тънка свещ, Гретхен изящно полива горивните материали с армейски ксилол от доковете, морякът Бодайн наблюдава обърнатата наопаки към пода глава на Роджър придържана от четири или шест ръце, устните са отделени от зъбите и венците белеят и придобиват цвета на череп, а една от прислужниците в класическа униформа атлаз-и-дантели, палава, напълно подходяща за подлагане на мъчения девойка, почиства зъбите на Роджър с американска паста, старателно изтърква никотиновите петна и зъбния камък. Очите на Роджър изразяват такава болка и молба… Наоколо гостите шушукат. „Колко оригинално, Щефан е помислил даже и за пача!“ „Аз пък умирам от нетърпение да пусна зъби на някой друг орган…“ кискане, ускорен тежък дъх, а какви са тези много сини и тесни панталони целите изподрани… а какво е изцапотило сакото така, а какво там червенее на шиша и се покрива с глазирана мазна корица, върти се, чие лице ще се завърти към… ами че това е…

— Няма кетчуп, няма кетчуп — косматото синьо сако възбудено сред шишенца с оцет и зехтин и подноси — изглежда, че е… ебати, Родж, що за място е това — крещи изкосо надолу през седем вражески лица — ей, прател, да се намира там при тебе кетчуп?

Кетчуп е кодова дума, ясно ли е…

— Много странно, — отвръща Роджър, който ясно е видял съвсем същото в пещта за барбекю, — аз тъкмо щях да те питам същото!

Двамата се усмихват глупашки един на друг. Отбелязваме за протокола, че аурите им са зелени. Сериозно. Още от зимата на ’42 година, в конвоя през бурята в Северния Атлантик, навсякъде из кораба се търкалят тонове 127-милиметрови снаряди, германската вълча глутница отляво и отдясно невидимо потопява на поразия другите кораби, в боеви постове в оръдейна кула №51 се чува как Папи Ход разказва анекдоти за корабокрушения, наистина смешни, и всички в разчета се хващат истерично за коремите, задъхани, — оттогава насам морякът Бодайн никога не е бил обхващан от тъй силен екстаз при откриващата се пред него неминуема възможност за смърт.

— Яка трапеза сте спретнали, а — вика Бодайн — ’Но’о готина кльопачка!

Разговорите са почти замрели. Вежливо любопитни лица се обръщат към него. Пламъци лумват в пещта за барбекю. Това не са „чувствителни пламъци“[1301], но ако бяха такива те нямаше да открият присъствието на бригаден генерал Пудинг. Сега той е член на Противодействащите Сили, благодарение на благосклонността на Карол Ивентир. Точно така, благосклонността. Сеансите с Пудинг са не по-малко тягостно уморителни от някогашните Ежеседмични Оперативки в „Бялото Видение“. Сега Пудинг дърдори повече отколкото приживе. Участниците са започнали да хленчат: „Ще се отървем ли изобщо някога от него?“ Но именно благодарение на пристрастието на Пудинг към кулинарните лудории е била разработена следващата по-долу отвратителна военна хитрост.

— О, не съм сигурен, — преувеличено небрежно се включва Роджър, — защото изглежда в менюто няма сополена супа.

— Аха. Не бих отказал малко пудинг с пепелянки. ’Кво мислиш, дали имат тука от него?

— Не. Обаче може да им се намира суфле със струпеи, — крещи Роджър, — и с менструален мармалад!

— Аз пък съм набелязал хей ония задушен заек със запържени зародишчета — предлага Бодайн — Или ’кво ще кажеш към него малко салата със съсирена слуз?

— Ако обичате — шепне от другия края на масата глас с неопределена полова принадлежност.

— Можем да съставим по-добро меню от това, — размахва менюто Роджър. — Да започнем с разядки с развалени раци, или, да речем, с някакви хитри сандвичета със сперма, красиво аранжирани, разбира се… или-и-и скрофулозни сарделки! М-м-м, да, намазани с майонеза от машинно масло? а най-отгоре с парче сочна насрана наденичка…

— Аха, разбирам, — отбелязва командос Кони, — трябва да бъде алитеративно[1302]. Какво ще кажете за… пелмени с плацента?

— Ние правим супите, миличка — заявява морякът Бодайн — тъй че нека да предложа клизмено консоме или бактериален бульон.

— Крем супа от кастрирани катерички — отзовава се Кони.

— Точно така.

— Стрептококова салата — продължава Роджър, — с мънички черешовочервени кубчета желирана абортна аспида, натопени във фин смегмен сос.

Чуват се звуци на благовъзпитано-давещо се прокашляне и един регионален управляващ по продажбите от ИХП[1303], напуска забързан, след като е повърнал дълъг полумесец бежов бълвоч с някакви бучици, който плисва през цялата ширина на паркета. Всички около масата надигат салфетки към лицата си. Оставят приборите, среброто звънти по белите полета, и отново загадъчно колебание, същото както в кабинета на Клайв Мосмун…

А ние продължаваме през фондю с фурда (умело пуснатите мехурчета анален газ бавно изплуват в гъстата мазнокашкавалена лепкава полутечнота, мняъмм, вкусно), понички с пепелна пяна, венерически въшки в сос от смегма…

Едното казу млъква.

— Гангренозни гофрети! — крещи Густав.

— Палачинки с пикочен петмез и сладък сироп — добавя Андре Омнопон, Густав подновява свиренето, а междувременно Другите Гласове спират объркани.

— И намазани с конфитюр от калцирана карантия — мърмори виолончелистът, който също няма нищо против да се позабавлява малко.

— Фрикасе с фъшкии — Кони възторжено тропа с лъжицата, — хемороиден хайвер!

Фрау Утгардалоки скача на крака, преобръща поднос с кюфтенца от калинки — моля за извинение, в действителност това са поширани яйца — бяга от стаята с трагически хлипания. Нейният метално изискан съпруг също става и я последва, отправяйки през рамо мъжествени погледи, обещаващи сигурна смърт на размирниците. През увисналата покривка на масата се процежда дискретна воня на повръщано. Нервният смях отдавна е изтънял до клеветнически шепот.

— По ваш избор: гулаш с гъсеници или някаква превъзходна кремавобяла прокажена пита — леко монотонно припява Бодайн „про-ка-же-на [тонът е с една трета по-нисък] пи-та“ — закачливо нахъсва противящите се, размахва им пръст, хайде младички разбойници, повръщайте хубаво за добрия зуут-костюмар…

— Пържолки с пърхотена поливка! — крещи Хулиганът Роджър.

Джесика ридае увиснала на лакътя на нейния джентълмен Джереми, който сковано я отвежда завинаги навън и клати глава от безразсъдството на Роджър. И какво, изпитва ли болка Роджър, поне за секунда? Да, и още как! Ти също би изпитал болка. Можеш дори да изразиш съмнение в стойността на собствената си кауза. Но изпускащите пара фини фиденца трябва да бъдат сервирани с масло, сополени сливици на скара и каша от кюртирани кученца, да бъдат пльокнати в паниците на едно подсмърчащо и хленчещо поколение от бъдещи изпълнителни директори, крем-пити с пълнеж от пубисни перуки да бъдат разнесени по терасите, нашарени от аленото небе или втвърдяващи се от есента.

— Пъпчасали пирожки!

— И пръдлива плазма!

— И путка-плакия!

Лейди Мнемозина Глууб има някакъв припадък, тъй силен, че огърлицата й се разкъсва и перлите започват да потракват върху копринената покривка на масата. Царува всеобща загуба на апетит, а да не говорим за неприкритата морска болест. Пламъците в пещта-барбекю са угаснали. Тази вечер няма мазнина за захранването им. Между спазмите от жълта жлъчна пяна излизаща от носа му, сър Ханибал Грънт-Гобинет заплашва да повдигне този въпрос в Парламента. „Ще се видим с вас двамата в «Скръбс»[1304] пък ако ще да пукна!“ Е, защо не…

С леко несигурна танцова стъпка Бодайн излиза навън и размахва широкопола гангстерската шапка. Чао-чао, момчета. Единственият все още седнал гост е Констанс Фламп, която продължава да бълва гръмогласно нови десертни предложения: „Торта с тения и тахтаби! Какавидени курабии! Гноясали глисти с грозде!“ Утре ще я нахокат здравата. Целият под е осеян с блестящи локвички от различни течности, съвсем като водни миражи в Шестото Преддверие на Трона[1305]. Густав и останалите от квартета са зарязали Хайдн и всички последват Роджър и Бодайн навън, а струнните инструменти и казутата акомпанират на Отвратителния Дует:

О, дайте ми от онова акне ала-мод,

Толкоз много ядох, че ще експлодирам!

Можеш цяла нощ да кльопаш, прател,

Сополени сливици на скара,

И динена дрисня…

— Трябва да споделя нещо с вас — бързо шепне Густав. — Чувствам се просто ужасно при мисълта, че няма да искате такива като мен. С други думи… аз бях щурмовак. Много отдавна. Нали знаете, като Хорст Весел.

— И ’кво от т’ва? — смее се Бодайн. — Аз пък може да съм бил младши детектив при Мелвин Първис[1306].

— Какво?

— Разследвах „Пост тоустис“[1307].

— Какъв е той? — Германецът наистина мисли, че „Пост тоустис“ е името на американски фюрер, леко приличащ на Том Микс[1308] или на някой друг също толкова мъжествен на вид каубой.

Последният чернокож прислужник отваря последната врата за навън и към бягството. Бягство довечера.

— Диария с дърдонки и вафлички с вагинален вазелин, джентълмени — кима той. И едва сега забелязваш наченките на зазоряването и виждаш усмивка.

□ □ □ □ □ □ □

В торбата Гели Трипинг носи няколко обрезки от Чичериновите нокти на краката, сивкав косъм, част от чаршаф със следи от негова сперма, всичко това завързано в бяла копринена кърпичка, парче от корен на орхидея и хляб изпечен от жито, в което се е търкаляла гола и мляла в посока обратно на часовниковата стрелка. Бе престанала да пасе нейното стадо жаби на вещерските хълмове и бе предала бялата си вълшебна пръчка на друга ученичка. Тръгнала е да търси нейния самоотвержен Атила. Няколкостотин такива влюбени в Чичерин млади жени обикалят из Зоната, и всички те са хитри като лисици, ала никоя не е толкова упорита като Гели, и никоя от тях не е вещица.

По пладне тя пристига в селска къща, кухня застлана с бяло-сини плочки, претенциозни стари порцеланови чинии окачени като картини, и стол-люлка.

— Имаш ли негова снимка? — Старицата й връчва тенекиена войнишка чиния с остатъците от нейната утринна фермерска закуска[1309]. — Ще ти дам заклинание, ако искаш.

— Понякога мога да призовавам лицето му в чаша чай, но тревите и билките трябва да бъдат събирани много внимателно. Аз не съм толкова добра в тази работа.

— Но ти си влюбена. Техническите похвати са просто заместители.

— А защо да не бъдем винаги влюбени?

Двете жени се разглеждат една друга в слънчевата кухня. От стените проблясват застъклени витринки. Зад прозорците жужат пчели. Гели излиза и наточва вода от кладенеца и двете запарват чай от ягодови листа. Но лицето на Чичерин не се появява.

В нощта, когато чернокожите започнаха своя голям поход, Нордхаузен приличаше на митичен град под заплахата от някакво особено разрушение — поглъщане от кристално езеро, лава от небето… за една вечер усещането за защитеност бе изчезнало. Чернокожите, подобно на ракетите в „Мителверке“, бяха придавали на Нордхаузен последователност и цялостност. Сега чернокожите ги няма: Черната Команда и Чичерин се движат в насрещни курсове и Гели е наясно с това. Тя не желае дуели. Нека студентите се дуелират. Нейният посивяващ стоманен варварин й е нужен жив. Непоносима й е мисълта, че може би за последен път го е докоснала и е усетила неговите нашарени от белези и препатили какво ли не ръце.

Отзад я подтиква задрямалият град, а нощите — удивителните нощи на канарчетата в Харц (където птицетърговците инжектират самките на канарчетата с мъжки хормони, за да пеят достатъчно дълго, че да могат да бъдат продадени на завеяните чуждестранни окупатори на Зоната) — изобилстващи с прекалено много заклинания, вещерски съперничества и вещерска груповщина… тя знае, че магьосничеството не се занимава с такива неща. Вещерград, чиито зелени ликове на свещените планини са напълно опасани с бледи кръгове от вързани за колчета козички, се е превърнал в поредната столица, където единственото начинание е администрирането: усещането там е сякаш управляваш музикантския профсъюз, никаква музика, само остъклени тухлени кабинки, плювалници и стайни растения, не са останали никакви практикуващи вещици. Или отиваш в комплекса навръх Брокен с мисълта за бюрократична кариера, или се махаш от там и избираш широкия свят. Има два типа вещици и Гели е от тези, които са избрали Света.

Ето го Светът. Гели е с навити до коленете сиви мъжки панталони и те плющят около бедрата й, когато върви край ръжените ниви… крачи свела глава и често-често отмята коса от очите си. Понякога я застигат войници и я качват на стоп. Тя чува новини за Чичерин, за придвижването на Черната Команда. Даже, ако сметне, че е безопасно, разпитва за Чичерин. Изненадана е от разнообразието на слуховете. Аз не съм единствената, която го обича… но тяхната любов е приятелска разбира се, почтителна и несексуална… Гели е единствената в Зоната, която го обича безусловно и всецяло. Чичерин, известен в някои кръгове като „Червеният Наркоман“, скоро ще бъде отстранен: пратеникът не е кой да е, а най-високопоставеният помощник на Берия[1310], собственолично зловещият Н. Рипов.

Глупости, Чичерин вече е мъртъв, не чу ли, мъртъв е от няколко месеца…

… изпратили някой да се представя за него, докато не ликвидират всички от неговата клика…

… не, бил дошъл миналия уикенд в Люнебург, един мой приятел го е виждал преди, няма грешка, той е бил…

… страшно е отслабнал и навсякъде ходи със засилена охрана. Поне дузина мъже. Повечето от тях азиатци…

… в пълен комплект с Юда Искариотски, несъмнено. Нещо не ми се вярва това. Цяла дузина ли? Откъде може да намери, който и да е, толкова много доверени хора? И особено сега, тъй както е набелязан и са му вдигнали мерника…

— Как да е набелязан?

Пътуват на трополящата каросерия на 2½-тонен камион през пищно зелена местност… отзад се надига буря, безмълвно виолетова, с оранжеви прожилки. Гели пие вино в компанията на група противни английски войници, сапьорско отделение, цял ден са разчиствали каналите. Те вонят на креозот, блатна тиня и динамитен амоняк.

— Е, ти знаеш какво е заниманието му.

— Ракетите ли?

— Не бих искал да съм на твоето място, това е всичко.

На хребета на хълм военни геодезисти ремонтират повреден път. Един силует се е навел и гледа през теодолит, друг държи лата. Малко встрани от човека на инструмента, друг инженер стои разперил ръце, върти глава ту към едната ту към другата страна и после ръцете се събират… ако затвориш очи и ръцете са научени да се движат сами, пръстите ти ще се допрат така, че да образуват идеален прав ъгъл, започващ от изходната им точка… Гели наблюдава това незначително действие: то е благочестиво, грациозно, и тя усеща кръста нарисуван от онзи човек върху неговия собствен кръг от видима земя… неволна мандала… за нея това е знак. Човекът й сочи пътя. По-късно същата вечер, тя вижда орел пресичащ небето над блатата, в същата посока. Златиста тъмнина, почти нощ. Районът е самотен и Пан е съвсем близо. Гели е присъствала на достатъчно на брой Съботи и е уверена, че ще се справи — поне тъй мисли. Но какво е едно синьо ухапване по гъза от дявола в сравнение с изригващия с каменен резонанс писък навън, където няма добро или зло, навън в сияйните пространства, където ще я отнесе Пан? А готова ли е тя за нещо толкова реално? Луната е изплувала. Сега Гели седи на същото място, където бе видяла орела, чака, чака да дойде нещо и да я отведе. Чакал ли си някога това? Недоумявал ли си откъде ще дойде то: отвън или отвътре. Най-после, след неуспешните опити да отгатнеш какво може да се случи… от време на време изтриваш отново и отново своя мозък, за да бъде той чист за Посещението… да, не беше ли близо до тук? спомни си не избяга ли от лагера, за да останеш минута насаме с Това, Което усещаше да се размърдва из цялата земя… това беше равноденствието… еднакво дълги зелени пролетни нощи… каньоните се разкриват, вулканичните пукнатини на дъната им изпускат пара, вдъхновяват и ускоряват тропическия живот там като зеленчуци в саксия, изобилен, опияняващо ароматен, благоуханен похлупак… сега ще се роди това обезобразено и обречено същество, този жалък инвалид, човешкото съзнание. Това е Светът малко преди появата на човека. Тъй безмилостно и неумолимо захвърлен жив в непрестанното течение, че хората дори не са успели да го съзрат веднага. Те са привикнали да го виждат само когато е мъртъв, в неподвижни геологически слоеве, превърнат в нефт или въглища вследствие на гнилостните процеси. Като жив той е бил заплаха: имало е Титани, неимоверен подем на живота тъй звънлив и безумен, с такава зелена корона около Земното тяло, че се е наложило да бъде изпратен някакъв грабител преди този живот да разбие на пух и прах Творението. И така ние, осакатените пазители, сме били изпратени, да се множим и властваме. Божии грабители. Ние. Контрареволюционери. Нашата мисия е да поощряваме смъртта. Ние сме уникални сред Живите Същества с начина, по който убиваме, с начина, по който умираме. За тази цел е трябвало да се потрудим, исторически и в личен план. Да организираме и изграждаме, — като започваме от нищото и стигаме до настоящото му състояние — противодействие, което да усмирява зеления метеж, почти толкова силно колкото самия живот. Но само почти.

Само почти, защото трябва да отчитаме мащаба на дезертьорството. В своето противоборстващо и простосмъртно пресътворение, всекидневно по няколко същества преминават на страната на Титаните (как е възможно плътта да се търкаля да шурти така и да остава все тъй прекрасна), в подслоните на възпяваната в народните песни Смърт (празни каменни стаи) навън, отначало докрай, и надолу под мрежата, надолу-надолу до самия бунт.

Там долу много надълбоко Титаните се размърдват сред пронизително резкия отглас. Те са всичките скрити тайнствени присъствия, които би трябвало да са невидими за нас — боговете на вятъра, боговете на планинските върхове, боговете на залеза — и ние криво-ляво се самозалъгваме и самообуздаваме да не гледаме по-нататък, обаче немалко от нас извръщат очи натам, оставят Своите електрически гласове в здрача на градските покрайнини и навлизат в непрестанно отгърнатата мантия на нашата сомнамбулска нощна разходка и…

Внезапно изскача Пан, — непоносимо красив лик, прекрасен Змей, спираловидните му пръстени плющят като дъгоцветен камшик в небето — и появата му предизвиква истински неподправен ужас…

Не се връщай у дома късно вечер през пусти местности. Не влизай в гората по тъмно или дори късно следобед, защото той ще те хване. Не сядай така под дървото с опряна в кората му буза. На такава лунна светлина е невъзможно да видят дали сега си мъж или жена. Косата ти се разпилява, сребристо бяла. Тялото ти под сивата тъкан е толкова очевидно уязвимо, толкова обречено на израждане, отново и отново. Ами ако той внезапно се пробуди и види, че те няма? Сега той е непрекъснато еднакъв, наяве или насън, и изобщо не излиза от единствения свой сън, вече няма разлики между световете: те се уеднаквяват за него, сливат се. Танац и Маргерита навярно са били последните връзки на Готфрид с миналото. Може би затова те продължиха толкова дълго, той искаше да се държи за своето отчаяние, имаше нужда от тях… но когато им обръща внимание сега, той вече не се вижда с тях толкова често. Те също губят тази реалност, която бяха донесли със себе си тук, както и Готфрид отдавна е изгубил цялата си реалност, предал я е на Блицеро. Сега момчето се движи от образ на образ, от стая в стая, понякога изваден от действието, понякога част от него… каквото трябва да прави, прави го. Денят има своя логика, свои потребности, и му е невъзможно да го промени, да го отхвърли или да живее извън него. Той е безпомощен, той е надеждно приютен.

Въпрос на време е, няколко седмици, и всичко ще приключи, Германия ще е загубила Войната. Ежедневните обязаности продължават. Момчето не може да си представи какво има да се случва след окончателната капитулация. Ако го разделят от Блицеро, как ще вървят дните?

Ще умре ли Блицеро не моля те не позволявай да умира… (Обаче той ще предаде Богу дух.)

— Ти ще ме надживееш — шепне Блицеро. Пред него е коленичил Готфрид, с кучешки нашийник. Двамата са униформени. Отдавна не са обличали женски дрехи. Тази вечер е особено важно и двамата да бъдат мъже. — Ах, тъй самодоволен си, никаквец такъв…

Това е само поредната игра, нали, поредният предлог за бичуване? Готфрид мълчи. Когато Блицеро иска отговор от него, ще му каже. В повечето случаи той иска само да приказва, и обикновено това продължава с часове. Преди никой не е разговарял с Готфрид, не и по този начин. Баща му изричаше само заповеди, обвинения, категорични присъди. Майка му беше емоционална, от нея се изливаше към Готфрид пълноводна река от любов, безсилие и прикрит ужас, обаче никога не бяха приказвали истински. А настоящият разговор е много повече от истински… той съзнава, че е длъжен да удържи и запази всяка дума, че не трябва да бъде изгубена нито една. Словата на Блицеро бяха станали скъпоценни за него. Той разбира, че Блицеро иска да даде, без да очаква нищо в замяна, да пожертва това, което обича. Готфрид вярва, че съществува за Блицеро, даже и ако всички други са престанали, и че в новото царство, което прекосяват сега, той и Блицеро са единствените живи обитатели. Това ли бе очаквал Готфрид да го завладее и погълне? Семето на Блицеро, разпръснато сред отровения компост в червата му… това е прахосничество, да, безсмислие… но… тъй както в съвкуплението си мъжът и жената биват разтърсени из основи в тяхното приближаване до вратите на живота, не беше ли почувствал и Готфрид нещо повече, благоговейно повече от тези взаимни уговорки относно проникването, начина, събличането без никаква страст, нетрайните като змийска кожа прозрачни чорапи, специалните белезници и вериги по поръчка, символизиращи залегналата дълбоко в душата му робска подчиненост… всичко се бе превърнало в театър, когато той доближи вратите на онова Друго Царство, почувства някъде вътре в себе си гигантските бели муцуни, отблъскващите го вледенени до бяло неразгадаеми зверове, тананикането на земната кора и мантия за някаква загадка тъй недоловима за слабия му слух… а трябва още да има и от тези, от любовниците, чиито гениталии са посветени на лайната, на завършеците, на отчаяните нощи на улицата, когато връзката се развива без възможност за какъвто и да е индивидуален контрол, продължава докрай или прекъсва, сборище на жертви — от проявления на смърт и на живот поравно — или на присъда да останеш сам още една нощ… Трябва ли да се отречем от всички тях, изобщо да не ги споменаваме?

При всяко свое наближаване на Другото Царство, приеман отново и отново в него, Готфрид може единствено да продължава опитите си да бъде отворен, да разхлаби своя душевен сфинктер…

— А понякога сънувам, че откривам края на Света. Установявам, че има край. Моята тинтява винаги е знаела това. Но ми струваше толкова много.

— Америка е била краят на Света. Послание към Европа, с размерите на континент, неизбежно. Европа била намерила място за нейното Царство на Смъртта, тази особена Смърт, изобретена от Запада. Диваците са имали техните пустинни области, техните Калахарита, и толкова мъгливи езера, че не можели да видят отсрещните им брегове. Но Европа е навлязла по-дълбоко: в маниакалност, пристрастеност към наркотици, далеч от всякакви дивашки непорочности. Америка е била подарък от невидимите сили, път към завръщането. Но Европа е отказала този дар. Това не е бил Първородният Грях на Европа, най-новото определение за което е Съвременен Анализ, но се получава така, че Последващият Грях е по-трудно да бъде изкупен.

Европа отишла в Африка, Азия, Индианска Америка, Океания и установила своя порядък на Анализ и Смърт. Убивала и променяла онова, което не можела да използва. С течение на времето колониите на смъртта ставали достатъчно силни, за да се освободят. Но имперският порив за властване, мисията да разпространява смъртта, неговата структура, не отслабвали и не спирали. Понастоящем се намираме в последната фаза. Американската Смърт е дошла да окупира Европа. Да имперства тя се е научила от старата метрополия. Но сега ни е останала само структурата и нито едно от дъгоцветните пера, нито златна арматура, нито епически преходи през пресъхнали лугави морета. Диваците от другите континенти са покварени, но все пак дават сериозен отпор в името на живота и въпреки всичко продължават напред… докато Смъртта и Европа са разделени както винаги и любовта им все още не е консумирана. Тук Смъртта само управлява. Така и не се е съединила в любовта с…

— Приключил ли е цикълът, ще започне ли нов? Луната ли ще бъде нашата нова Периферия, нашето ново Царство на Смъртта? Сънувам една голяма стъклена сфера, куха, отстояща много нависоко и много далеч… Колонистите са привикнали да живеят без въздух, вътре в нея и навън е вакуум… Подразбира се, че хората никога няма да се приберат обратно… всички те са мъже. Има начини за връщане, но толкова сложни, толкова зависими от езика, че присъствието обратно на Земята е само временно и никога „реално“… проходите там са опасни, вероятностите за падане са тъй бляскави и дълбоки… Притеглянето господства по целия път до студеното кълбо и винаги има опасност от падане. Вътре в колонията шепата мъже имат отблъскващ нездрав вид, живи по-скоро като спомени, няма какво да пипнеш по тях… само далечните им образи, черно-бели зърнести кинокадри, на сломявани от дългата поредица леденостудени години там в белите географски ширини, в празната колония, навестявани много рядко само от случайни посетители, като мен…

— Бих искал да мога да възстановя всичко от съня си. Онези хора някога са изживели трагичен ден: възход, огън, поражение, кръв. Събитията от онзи ден в далечното минало ги бяха обрекли на вечно изгнание… не, те всъщност не бяха истински астронавти. Там те искаха да проникват между световете, да падат и се преобръщат, да се разпростират и въртят на криволичещи пътешествия през сиянието, през зимните междупланетни нощи… те мечтаеха за срещи със себеподобни, за космическа акробатика на трапец, изпълнявана в усамотение, в стерилна грациозност, в абсолютна сигурност, че никой няма да ги наблюдава, че любимите им хора са били изгубени завинаги…

— При опитите за стиковане, на което те възлагаха големи надежди, разминаванията неизменно възлизаха на трилиони тъмни километри и дълги години ледена тишина. Но аз исках да те върна към историята. Помня, че ти шепнешком ме приспиваше с разкази за това как някога ще заживеем на Луната… преодолял ли си вече това увлечение? Пораснал си много, възмъжал си. Усещаш ли с тялото си колко дълбоко и сериозно съм те заразил с моето умиране? Така ми бе предопределено: мисля, че на всички ни е предопределено. Бащите са преносители на вируса на Смъртта, а синовете са инфектираните… и за да укрепне инфекцията, Смъртта в своята изобретателност се е изхитрила да направи бащата и сина красиви един за друг тъй както Животът е създал мъжа и жената… ах Готфрид твоята красота радва взора ми, но аз умирам… искам да се справя с това колкото е възможно по-честно, а твоето безсмъртие къса сърцето ми. Нима не разбираш защо мога да пожелая унищожението на тази, о-о, на тази глупава чистота в очите ти… когато те виждам сутрин и вечер в строя, толкова открит, толкова готов да приемеш в себе си моята болест и да я подслониш, да я приютиш в твоята малоценна, невежествена любов…

— Твоята любов. — Той кима няколко пъти. Но прегради, неумолими, прозрачни като лед и безизходни като еднопосочното движение на европейското време изолират отвъд думите и отстраняват прекалено опасно очите му, необратимо наранени и отчуждени от автентичния Готфрид, далеч от слабите, чезнещи аромати на истинския дъх…

— Искам да избягам, да се отскубна от този цикъл на инфекция и смърт. Искам да бъда приет от любовта: тъй цялостно, че ти и аз и смъртта и живота да се съберем в едно, да се слеем неразделимо в сиянието на това, в което ще се превърнем…

Готфрид коленичи, вцепенен, чака. Блицеро гледа в него. Сериозно: момчето никога не е виждало лицето му по-бледо. Пронизващ пролетен вятър блъска брезента на палатката им. Наближава залез. След малко Блицеро трябва да излезе и да приеме вечерните рапорти. Ръцете му лежат върху поднос от столовата, до купчинка фасове. Късогледите му вещерски очи навярно за първи път гледат през дебелите стъкла право в Готфрид, който не може да се извърне. Той съзнава някак смътно, че трябва да вземе решение… че Блицеро очаква нещо от него… но решенията винаги са били вземани от Блицеро. Защо той пита тъй ненадейно…

В този миг всичко замира и се уравновесява. Все още достатъчно неоспоримите коридори на рутината, продължават да ни закрилят и следват през времето… навън чакат железните ракети… родилният крясък на най-последната пролет раздира дъждовните саксонски километри, банкетите край пътищата са обсипани с пликове от последни писма, зъбчати колела с изронени зъби, блокирали лагери, и вече ухаещи на плесен и кал прогнили чорапи и фланели. Ако в този продухван от вятъра момент все още има надежда тук за Готфрид, значи има надежда и другаде. Самата сцена трябва да бъде тълкувана като гадателна карта: какво ще настъпи[1311]. Каквото и да е станало впоследствие с изобразените на нея фигури (грубо нарисувани с мръсно бяло, армейско сиво, пестеливо като скица върху разрушена стена), то се е запазило, въпреки че няма наименование и, подобно на Глупака, няма утвърдено място и назначение в колодата[1312]…

□ □ □ □ □ □ □

Енциан упорито тласка своята чисто нова ракета в нощта. В дъжд, гъста мъгла, преди караулът да я покрие с брезент, блестящата кожа на ракетата се превръща пред очите ти в тъмна шиста. Може би все пак ще я боядисат черна, точно преди изстрелването.

Това е 00001, втората в нейната поредица.

Руските високоговорители отвъд Елба са те приканвали. Американски слухове са долитали до вечерните огньове и на фона на твоите надежди са призовавали жълтите американски пустини, червенокожите индианци, синьото небе, зеления кактус. Какво изпитваше към старата ракета? Не сега, когато тя ти дава сигурна работа, а преди, помниш ли още как ги издърпвахте на ръце, онази сутрин бяхте дванайсетина, почетен караул при обичайната среща на вашите тела с нейната инерция… лицата на всички ви потънали в сплотена всеотдайност, вълнообразно преливащите нюанси на индивидуалността се заглаждат и смекчават, смекчават, всяка приливна вълна идва малко по-разфокусирана докато накрая всичко се слива в неразличими оттенъци на облак, цялата ненавист и цялата любов изтрити за краткото разстояние, на което трябваше да бутате Ракетата по зимния бряг на канала, застаряващи мъже, пешовете на шинелите плющят по кончовите на ботушите, белите фонтанчета на дъха ви кипят поривисто като вълните зад вас… Къде ще отидете всички вие? В кои империи, в кои пустини? Вие галехте нейното жестоко тяло, мръзнехте през ръкавиците, заедно тук вие, дванайсетте, приемахте вашата тежка борба, без да се срамувате или спотайвате, бяхте влюбени в нея, на този балтийски бряг, вероятно не в Пенемюнде, всеки случай не в официалното Пенемюнде… ала някога, преди много години… момчета с бели ризи и тъмни елечета и кепета… на някой плаж, детски курорт, когато бяхме значително по-млади… при Изпитателен Стенд VІІ, най-после, чийто образ вие не можехте да изоставите: как мирише вятърът на сол и смърт, приглушеният грохот на зимния прибой, предчувствието за дъжд в тила ти раздвижва късо подстриганата коса… При Изпитателен Стенд VІІ, святото място.

Но сега всички младежи са зрели мъже и сцената е почти обезцветена… те бутат и натискат в посока към яркото слънце, което ги блъска в лицата, те присвиват очи, озъбват се в усмивки, тук светлината блести много силно, като на сутрешната смяна в „Сименс“, и сражаващите се високо на стената кентаври[1313], часовникът без цифри, скриптене на велосипеди, обедни пакети и кутии и сведените лица на тежко влачещи крака покорни потоци мъже и жени към зейналите тъмни отвори… сцената наподобява дагеротип на ранния Ракетен Град заснет в 1856 година от един отдавна забравен фотограф, всъщност това е снимката, която го е убила: умрял седмица по-късно от живачно отравяне, след като вдишвал парите на нагрятия метал в своето студио… е, той бил редовен консуматор на живачни пари в умерени дози, смятал, че са полезни за мозъка му и навярно това обяснява снимки като „Ракетният Град“: тя дава поглед от топографски невъзможна за Германия височина към церемониалния Град, очаквано съставен от четири части, всички линии, затъмнявания, щриховки и ретуширания, архитектурни и човешки, са свръхестествено прецизни, градът е застроен във формата на мандала като село на хереросите, над него има великолепно небе, все едно мрамор пресъздаден в стихия от грамадни бели талази и светлина като от нажежен метал… в различни части на града изглежда се извършва строителство или събаряне на сгради, тук всичко е променливо, можем да видим отделните капчици пот по загорелите шии на работниците, които се завират във влажните мазета… торба цимент се е скъсала и отделните прашинки висят на светлината… Градът ще се променя винаги, нови следи от гуми в праха, нови цигарени бандероли в боклука… конструктивните промени на Ракетата създават нови маршрути за доставка, нови жилищни условия, отразени в интензивността на движението наблюдавано от тази необичайна височина, даже има съставени таблици на Функциите, които могат да възникнат, от такива промени на Града до видоизменения на Ракетата: всъщност само продължение на методиката, посредством която Констанс Бабингтън-Смит и колегите й от базата на британските ВВС в Медмънам още в 1943 година откриват Ракетата на въздушни фоторазузнавателни снимки на Пенемюнде[1314].

Но спомни си обичаше ли я. Ако отговорът е да, как си я обичал. И колко много. Все пак ти имаш навика да питаш „колко много“, свикнал си да измерваш, да сравняваш резултатите от измерванията, да ги вкарваш в уравнения, за да разбереш още колко повече, колко много, колко много, когато… и тук във вашето общо стремление към морето изпитайте колкото ви се иска от онази загадъчна двусмислена любов, която също е перчене, срам, инженерна геополитика — „сфери на влияние“ видоизменени в тороиди[1315] с параболично напречно сечение, за далекобойност на Ракетата…

… не, както може би сме предполагали, ограничена отдолу от линията на Земята, от която тя „се издига“ и от Земята, която тя „удря“, Не Обаче Ти Никога Не Си Мислел Това Разбира Се Тя Започва Далеч По-Дълбоко Под Земята И Продължава Безкрайно Навътре В Земята и ни е позволено да видим само върха, необуздания яростен пробив през повърхността, идващ от другия безмълвен свят (реактивен самолет преминава звуковата бариера, а няколко години по-късно космически кораб надминава скоростта на светлината) Запомни, Че Тази Седмица Паролата В Зоната Е: ПО-БЪРЗО ОТ СКОРОСТТА НА СВЕТЛИНАТА Ускоряваш Драматично Глас — Линейни Изключения Се Правят Само В Случай На Оплаквания За Горните Дихателни Пътища, разбери, във всеки „край“ се извършва огромен пренос на енергия: пробив нагоре в този свят, контролирано горене и отново пробив надолу, неконтролирана експлозия… тази несиметричност води до предположението, че някакво етероподобно присъствие преминава през времето, тъй както Етерът прекосява пространството. Презумпцията за Вакуум във времето пораждаше вероятността да ни изолира един от друг. Но пренасящото ни от свят в свят море на Етера може да ни върне целостта, да ни покаже една по-приветлива и по-добросърдечна вселена…

И тъй, да, да, това тук е схоластика, Ракетно-Държавна космология… и Ракетата действително е начело, сред другите, покрай тези явни змийски кълба, които в дъгоцветна светлина и стоманени тетанически гърчове[1316] блъскат с камшични удари над земната повърхност… край тези бури, тези излизащи от дълбоката земна гръд явления, за които изобщо не ни е било споменавано… край тях, през свирепата ярост, до един прономериран космос, приятно старомоден и облицован с махагонова ламперия, викториански тип Мозъчна Война, както между кватерниона и векторния анализ през 1880-те *2 — носталгията по Етера и по големите подови часовници с махала и каменни анкърни тежести, детайли от сребро и ситно назъбен месинг и филигранни елегантно функционални форми. Тоналността, естествено, е в сепия. Но Ракетата е длъжна да бъде много неща едновременно, трябва да отговаря на изобилие от различни очертания в сънищата на онези, които я докосват — в сражение, в тунел, на хартия — тя трябва да преживее ереси, блестяща и непоколебима… а еретици винаги ще има: Гностици довеяни от поривите на вятъра и огъня и приютени в тронните зали на Ракетата… Кабалисти, които изучават буква по буква Ракетата все едно това е Тората[1317], нитове, горивна камера и месингова дюза-разпръсквач, обсебили са нейния текст, за да разместват думите и да ги съчетават в нови непрестанно разкриващи се откровения… Манихейци, които виждат две Ракети, добра и лоша, и на свещена идиолалия[1318] хорово пророкуват появата на Изначалните Близнаци (някои твърдят, че имената им са Енциан и Блицеро), за добрата Ракета дето ще ни отнесе към звездите, за лошата Ракета проектирана за самоубийството на Света, и за вечната борба между двете.[1319]

Но тези еретици ще бъдат издирени и с гибелта на всеки от тях властта на тишината ще се разраства… всички те ще бъдат заловени. Всекиму ще бъде предназначена отделна индивидуална Ракета. В насочващата й глава ще бъдат заложени ЕЕГ[1320] на еретика, амплитудните върхове и шепоти на пулса му, призрачния цъфтеж на неговото персонално инфрачервено излъчване, всяка Ракета ще разпознава своя избраник, ще го дебне и преследва из нашия Свят като напасла се с марихуана безмълвна ловна хрътка, блестяща и насочена от небето в гърба му, вихрено атакуваща и стремително връхлитаща, негов пазител и палач…

Задачите са, както следва: (1) Да извършат транспортирането по релси, които могат внезапно да прекъснат на речен бряг или в овъглено вагоноремонтно депо, по шосета, за чиито дори непавирани спомагателни пътища сега патрулират руски, британски и американски войски във все по-ожесточена окупация, страхът от наближаващата зима държи будни войниците нощем и ги кара по-старателно да спазват устава, да се изпъват в стойка „Мирно“ която са пренебрегвали през лятото, по-внимателно да проверяват документите сега, когато дървета и храсти започват да променят цветовете си, много километри степна лавандула силно избледнява, и нощите настъпват по-скоро; (2) Непременно да излизат навън на дъждовете през началните дни на зодия Дева: заради децата, които въпреки изричните заповеди са стояли на закрито по време на пътуването и сега кашлят, имат температура, подсмърчат цяла нощ, тъничките им прегракнали гласове едва-едва се чуват изпод огромните униформени куртки; (3) Да им запарват чай от копър, ранилист, калинка, слънчоглед, слез[1321], и да крадат, когато и откъдето е възможно, сулфаниламиди и пеницилин; (4) Да избягват да вдигат прах на пътя по пладне, когато слънцето отново е изсушило коловозите и короните на дърветата; (5) Винаги да спят сред полето; (6) Да крият ракетните отсеци в купите сено, зад единствената стена на изтърбушеното вагонно депо, между плачещите върби до речните корита; (7) Да се разпръскват при всяка тревога или често напосоки, просто така за упражнение, да се спускат плавно като мрежа по проломите на Харц, да спят в сухи остъклени помещения на изоставени курорти (официална болка, официална смърт наблюдават цяла нощ от порцелановите очи на статуите), да окопават нощния стан, вдишвайки аромата на борови иглички смачкани от ботуши и нарязани от сапьорски лопатки…; (8) Да вярват непреклонно, че сега това не е поход, не е преселение, не е борба, а наистина Съдба, ракетата 00001 се плъзга като добре смазано бутало в цилиндъра на подготвената за нея още миналата пролет железопътна система, пътят само привидно е разрушен, внимателно е обработен от Войната със специални бомбардировъчни методи и техники, за да може да приема тази възможно най-неинтригуваща машинария, Ракетата — Ракетата, тази най-ужасяващо могъща бомбардировка…

Ракетата 00001 е транспортирана разглобена, на отсеци — бойна глава, насочване, резервоари с гориво и окислител, опашна секция. Ако всичките стигнат до стартовата площадка, ракетата ще трябва да бъде сглобявана направо там.

— Покажи ми обществото, което никога не е казвало: „А съм изградено сред хората, за да защитавам всеки от вас от насилие и да ви приютявам, когато сте в беда“, но Енциан, има ли някаква защита? какво ще ни защити от това? — Кристиян върви до Енциан сред ливадите над лагера и сочи с ръка надолу към жълто-сивата камуфлажна мрежа, през която и двамата, надарени неизвестно как само за това единствено пътуване с рентгеново зрение, могат да виждат…

Енциан и младият му спътник някак постепенно бяха привикнали с тези дълги разходки. Нищо преднамерено от страна и на двамата. Така ли се осъществява на дело приемствеността? Подозрения глождят и двамата. Но вече ги няма старите неловки мълчания. Няма съперничество.

— Тя идва като Разкриваща Тайните Богиня и носи Откровение. Показва ни, че никое общество не може и никога не е можело да защитава, и всичко това са глупости, хартиени щитове… — Той е длъжен да сподели с Кристиян всичко, което знае, всичко, което подозира или е сънувал. Без да твърди, че всичко това е истина. Обаче не трябва да пази нищо само за себе си. Той не притежава нищо свое, което да държи само за себе си. — Те са ни лъгали. Те не могат да предотвратяват умирането ни и затова Те ни лъжат за смъртта. Всеобща система от лъжи. Какво са ни давали изобщо Те в замяна за доверието, любовта… Фактически Те казват „любов“, която се предполага, че ние Им дължим? Могат ли Те да ни предпазят от настинка? от въшките, от самотата? от каквото и да е? Преди Ракетата ние продължавахме да вярваме, защото искахме да Им вярваме. Но Ракетата е способна да достигне от небето до всяка точка. Никъде не е безопасно. Повече не можем да Им вярваме. Не и ако все още сме нормални здравомислещи хора и обичаме истината.

— Ние сме здравомислещи — кима Кристиян. — И обичаме истината. — Той не поглежда към Енциан и не очаква потвърждение.

— Да.

— Тогава… в отсъствието на вяра…

Една дъждовна вечер керванът им спира за нощуване в изоставена изследователска станция, където немците, малко преди края на Войната са конструирали звуково огледало на смъртта[1322]. Из цялата равнина са разположени в шахматен ред високи бетонни параболоиди, бели и монолитни. Идеята била да задействат експлозия непосредствено пред параболоида, право към фокалната му точка. Тогава бетонното огледало ще отрази идеална ударна вълна и тя ще помете всичко по пътя си. Хиляди кучета, морски свинчета и крави били експериментално взривени и били натрупани купища графики, онагледяващи данните за смъртността. Но проектът се оказал много шум за нищо. Ефективност имало само на къси разстояния и тя бързо намалявала до точка, когато необходимото количество експлозиви можело да бъде доставено до целта по някакъв друг начин. Мъгла, вятър, едва забележими неравности или дънери по терена, и най-малкото отклонение от идеалните условия можело да изкриви смъртоносната форма на ударната вълна и да я осуети. Но все пак Енциан е способен да си представи война и място, където това огледало ще намери приложение:

— … пустиня. Подмамваш неприятеля в пустинята. В Калахари. Изчакваш да затихне вятъра.

— Кому е притрябвало да воюва за някаква пустиня? — интересува се Катье. Тя е навлякла зелен дъждобран, който изглежда прекалено голям дори за Енциан.

— Във — Кристиян е клекнал и гледа нагоре в бледата извивка на отражателя, в чиято основа те стоят, за да се подслонят от дъжда, и пушат предавайки цигара от ръка на ръка, отделени за малко от останалите в кервана, — а не „за“. Той каза „в пустинята“.

Уточниш ли Текстовете веднага щом са изречени, това ти спестява проблемите по-късно.

— Благодаря — казва полковник Енциан.

На стотина метра от тях, сгушено в друг бял параболоид, ги наблюдава дебело момче със сива танкистка куртка. От джоба й надничат две мъхнати блестящи очички. Това са дебелият Лудвиг и неговата изгубена лемингка Урсула, той все пак я е намерил най-после, въпреки всичко. От седмица те се мъкнат покрай кервана, едва-едва отвън пределите на видимостта, ден след ден са крачили наред с африканците… между дърветата по върховете на насипите, край огньовете вечер Лудвиг е там, наблюдава… събира доказателства или елементи от уравнение… едно момче и неговата лемингка тръгнали да разглеждат Зоната. Виждал е предимно много дъвка и много хуйове на чужденци. Как иначе може да преживее сега в Зоната едно свободно момче? Урсула е спасена и е в добро състояние. На Лудвиг е била отредена съдба по-лоша от смъртта и той е установил, че тя е обменяема. Следователно не всички леминги скачат от скалите и не всички деца са предпазени от уютния грях на лесната печалба. Да очакваш нещо повече или по-малко от Зоната значи да се опълчиш срещу условията на Сътворението.

Когато пътува начело на своя отряд, Енциан има навика да се отвлича в мечти, независимо дали шофьорът дърдори или мълчи. В нощи, когато фаровете не светят, мъглата е достатъчно груба, за да пада или от време на време да се мята като влажен копринен шал в лицето, в кабината и навън еднаква температура и тъмнина, такива равновесия му позволяват да се унася на границата на пробуждането, с ръце и крака вдигнати като бръмбар, опрени в леко пружиниращото стъкло и повърхностното напрежение между двете нива, да се залепват за него, милваните от съня длани и стъпала придобиват свръхчувствителност, обхваща го скромна нехоризонтална дрямка. Моторът на крадения камион е звукоизолиран с овързани около капака стари дюшеци. Хенрик Заека шофира поглеждайки често-често към температурния датчик. Наричат го „Заека“ защото винаги предава погрешно съобщенията, както в старата херероска приказка. Тъй отмират преклоненията.

На пътя изскача фигура и бавно върти в кръг фенерче. Енциан отваря слюденото прозорче подава глава в плътната мъгла и подвиква „по-бързо от скоростта на светлината“. Фигурата му дава знак да продължават. Но с крайчеца на очите, поглеждайки обратно през рамо, Енциан вижда, че на светлината от фенерчето дъждът лепне по черното лице на големи мазни капки, полепва като вода върху черен грим, а не като по кожата на хереро…

— Ще можем ли тук да обърнем назад? — Банкетът на пътя е коварен и двамата знаят това. Отзад в посоката на стана им, тътнеща оранжево-розова светлина озарява линията на полегатите низини.

— По дяволите — Хенрик Заека превключва на заден, изчаква заповедите на Енциан докато обръщат бавно в обратна посока. Човекът с фенерчето може да е бил единственият патрул, струпване на неприятелски войски едва ли има с километри наред. Но…

— Ето там. — Проснато тяло край пътя. Това е Мечислав Омузире, тежко ранен в главата. — Вдигнете го, хайде. — Качват го на каросерията на мъркащия на празен ход камион и го покриват с половин брезентово платнище. Няма време да огледат колко тежка е раната. Черноликият караул е изчезнал безследно. От посоката, накъдето се връщат, долита тракането на пушечна стрелба.

— Обратно там ли отиваме?

— Да си чувал минохвъргачки?

— От онази насам ли? Не.

— Андреас сигурно я е обезвредил.

— О, те ще се справят, Нгуарореруе. Аз се безпокоя за нас.

Орутиене мъртъв. Окандио, Екори и Омузире ранени, Екори много сериозно. Неприятелите са бели хора.

— Колко са?

— Дузина, може би.

— Не можем да разчитаме на обезопасен лагер, — синьо-бялата светлина от фенерчето капе върху треперещата карта и очертава елипси и параболи, — чак до Брауншвайг. Ако той все още стои там. — Дъждът плющи шумно по картата.

— Къде е жп линията? — намесва се Кристиян. И получава заинтригуван поглед от Андреас. Това е взаимно. В последно време има много любопитство. Железопътната линия е на десет-единайсет километра северозападно.

Хората идват и изтърсват техните вещи до ремаркето с Ракетата. Отсичат фиданки, всеки удар на брадва отеква високо и стига надалеч… строят шаси, пъхат вързопи с дрехи, тенджери и чайници тук-там под дългия брезент между колела от извити фиданки, за да имитират детайли от ракетата.

— Всички участници в заблуждаващата операция да се съберат при полевата кухня — вика Андреас и рови в джобовете си за списъка на участниците.

Керванът-примамка ще тръгне на север, без да променя много посоката, а останалите ще завият на изток, обратно към руската армия. Ако приближат достатъчно, тогава британците и американците евентуално ще се въздържат от резки предислокации. Навярно ще бъде възможно да минат по границата, все едно се плъзгат по периферията на гръмотевична буря… чак до края, между армиите на Изтока и Запада.

Андреас е седнал, размахва крака и удря с пети в задния капак на каросерията бонг… бонг… обявява отпътуване. Енциан поглежда скептично нагоре към него. Андреас иска да каже нещо. Най-после:

— Значи Кристиян тръгва с теб, а?

— Да, какво? — Примигва под обсипаните с дъждовни капки вежди. — О, за Бога, Андреас.

— Е? Участниците в заблуждаващата операция би трябвало да оцелеят също, нали?

— Слушай, вземи го с теб, ако искаш.

— Аз исках само да разбера, — свива рамене Андреас, — какво е било решено.

— Можеше да ме попиташ. Нищо не било „решено“.

— Може би не от теб. Това е твоята игра. Мислиш, че тя ще те опази. Но за нас тя е неприложима. Ние трябва да знаем какво ще става в действителност.

Енциан коленичи и започва да повдига тежкия железен заден капак. Наясно е колко фалшиво изглежда това. Кой ще повярва, че дълбоко в себе си той иска да бъде с тях, там, където огромното Смирение не спи, и в болки и страдания ще умира тази нощ из цялата Зона? да бъде с обичните му прокълнати и онеправдани, съзнавайки, че винаги ще бъде непознат, чужденец… Над главата тракат вериги. Когато края на капака се изравнява с брадата му, Енциан поглежда Андреас нагоре право в очите. Ръцете му са изопнати неподвижно. Лактите го болят. Това е жертвоприношение. Иска му се да попита: Още колко други са ме отписали? Има ли съдба, която не разкриват само на мен? Но привичките му упорстват, те имат свой собствен живот. Той се изправя с усилие, безмълвно, повдига мъртвия товар и го затръшва на място. Двамата заедно пъхат застопоряващите болтове във всеки ъгъл.

— Ще се видим там — маха с ръка Енциан и се обръща. Гълта таблетка германски дезоксиефедрин, после захапва плочка дъвка. От стимуланта зъбите му скриптят и дъвчат с поскърцване дъвката, тази техника на дъвчене бе изнамерена от жените през последната Война, за да не плачат. Не че му е до плач за раздялата. Той иска да плаче за себе си: за това, което, трябва да вярват всички те, ще се случи с него. Колкото повече вярват, толкова по-силна е надеждата. Неговият народ ще го унищожи, ако му се удаде тази възможност…

Жвак, жвак, хмм, добър вечер дами, отлично се справяш с връзването Любица, жвак, как е главата Мечислав, онези сигурно са останали много изненадани да видят, че куршумите отскачат, а! Хе-хе жвак, жвак, ’бър вечер „Радистче“ (Озоханде), има ли нещо от Хамбург за течния кислород, проклетия Оуруру трябва по-скоро да се свърже с нас-ру, ’щото ако почнем да се спотайваме и да чакаме докато той-ру… о, мамицата му, това пък кой е…

А това е самият Жозеф Омбинди, предводителят на Празните. Но преди усмивката му да секне, за няколко секунди Енциан имаше усещането, че това е призракът на Орутиене.

— Казват, че детето на Окандио също било убито.

— Не е вярно. — Жвак.

— Тя беше първият ми опит да предотвратя раждане.

— Значи твоята убийствена заинтересованост към нея продължава — жвак, жвак. Енциан знае, че работата не е в това, но присъствието на Омбинди го дразни.

— Самоубийството е свобода достъпна даже за най-отчаяните. Но ти отказваш тази свобода на цял народ.

— Хайде да не намесваме идеологията. Кажи дали твоят приятел Оуруру ще оправи и подготви течнокислородния генератор. Или в Хамбург ще ме очаква някоя весела изненада.

— Добре де, ще карам без идеология. Ти, полковник Нгуарореруе, си готов да откажеш на твоя народ една свобода, на която дори самия ти се радваш — И отново се усмихва, съвсем като призрака на човека, който бе загинал тази вечер. Човърка, ръчка, търси болното място, какво? какво? иска да попита: какво, полковник? и тогава забелязва умората в лицето на Енциан и разбира, че това не е хитруване или номер. — Свобода, — шепне с усмивка, любовна песен под черното небе, чиито краища са очертани в наситено оранжево, реклама пълна с типично катарски ужас от затварянето на душите в телата на новородените, — свобода, от която ти можеш скоро да се възползваш. Аз чувам как душата ти говори насън. Познавам те по-добре от всеки друг.

Жвак, жвак, о, нали трябваше да му дам разписанието за караулните смени. О, какъв съм глупак. Да, той може да избере, която нощ пожелае…

— Ти си жертва на халюцинации, Омбинди, — влагайки в интонацията си достатъчно паника, така че дори да не подейства, да прозвучи обидно. — Аз прожектирам моя личен самоубийствен импулс, а на екрана излиза образ, който прилича на теб. По-грозно нещо не съм сънувал. — В продължение на цели 30 секунди отправя към него Специалната Космонавтска Усмивка и само след 10 секунди Омбинди вече шари насам-натам с очи, поти се, стиска устни, свежда поглед, извръща се, гледа назад, но Енциан продължава неотстъпно, тази вечер няма да има пощада народе мой, Специалната Космонавтска Усмивка оцветява всичко в радиус от два километра във всевъзможни багри на дълбоко замразен сладолед. А СЕГА, след като всички сме в настроение, какво ще кажеш Джуро все пак да сложим капаците на акумулаторите? Точно така, имам рентгеново зрение, виждам направо през брезента, можеш да го отбележиш като поредното чудо… е, Власта, ти ще поемеш следващата радиовахта, да не ти пука какво пише в графика, ако съдим по журнала, с Хамбург ние имаме само шаблонен радиообмен и аз искам да знам защо, искам да знам какво се излъчва, когато дежурят хората на Омбинди… на командната честота на кервана връзката е само на НВ[1323] от точки и тирета, не се чуват издайнически гласове. Но операторите се кълнат, че могат да различават почерка на предаващия. Енциан разполага с Власта, една от най-добрите операторки и тя отлично имитира почерците на повечето от хората на Омбинди. Упражнявала се е, за всеки случай.

Останалите, които от самото начало са недоумявали дали Енциан изобщо някога ще предприеме действия против Омбинди, сега разбират всичко по изражението и походката му… И тъй, само по леките му докосвания по периферията на кепето, сигнализиращи Планът Е Такъв И Такъв, тихо без грубости и насилие, хората на Омбинди са отстранени от всякакви дежурства тази вечер, макар и да разполагат с тяхното оръжие и муниции. Никой не им го е отнемал. Няма причина. Сега Енциан е толкова уязвим както винаги, тоест много.

Дебелото момче Лудвиг е бяла светулка в мъглата. Той играе на разузнавач за огромна бяла армия, разположена винаги на другия му фланг и готова само при една негова дума да връхлети от хълма и да стъпче черните в калта. Но Лудвиг никога няма да я призове. Той предпочита да придружава отстрани кервана, да остава невидим. Не може да лови клиенти там долу, при черните. Тяхното пътешествие не включва него. Те са тръгнали в определена посока. Лудвиг усеща, че трябва да върви с тях, но отделно, като непознат, ни повече ни по-малко на благоволението на Зоната…

□ □ □ □ □ □ □

Мост над рекичка. Много рядко по него минава някой. Вдигнеш ли глава, виждаш от едната страна на пътя цял склон заплашително устремени нагоре иглолистни дървета с шишарки. Дърветата поскърцват от скръб заради раната проектирана така, че да пронизва тяхната местност, тяхната земя или земност. Кафяви пъстърви пробягват мълниеносно в рекичката. Отдолу вътре в подмостието, други бездомници са оставили своите писаници по влажната стена на арката. Вземи ме, Опъвачко На Краката, защо се бавиш? Нищо по-лошо няма от тези дни. Ти ще бъдеш като спокоен сън. Не е ли просто сън? Моля те. Ела по-скоро… Редник Рудолф Ефиг, 12.ІV.45. Рисунка, с черна маскировъчна командоска смазка, на мъж, който внимателно разглежда цвете. В далечината, или просто нарисувана по-малка, жена, приближава се. Или някаква фея, нещо такова. Мъжът не гледа към нея (или него). По средата между тях има няколко купи сено. Цветето има формата на момичешка путка. От небето гледа светило с абсолютно спокойно, като на Буда, лице. Отдолу някой друг е написал на английски: Хубава рисунка! Довърши я! А още по-надолу, с друг почерк: Тя Е довършена, нищожество такова. И ти също. До него на немски: Обичах те Лизеле с цялото си сърце, без име, чин, част или сериен номер… инициали, „кръстчета и нули“ става ясно, че е играл сам човек, игра на „бесеница“ в която намислената дума така и не е била дописана: ГЕ_ _ РАТ_ _[1324] и обесеното тяло, даже толкова рано, се вижда едва ли не от другия край на подмостието, защото пътят е тесен и няма градация на сянката. Сред крайпътните буренаци се подава ненапълно скрит велосипед. Окъсняла пеперуда, бледа като клепач премигва безцелно над скоро окосеното сено. Високо на склона някой размахва брадва в опит да отсече живо дърво… и точно тук и сега младата вещица най-после намира Вацлав Чичерин.

Той седи до реката, не унил или обезсърчен, просто чака. Инертен соленоид в очакване да бъде включен. Чува стъпките й, вдига глава и я съзира. От снощи насам тя е първото призрачно явление, което той поглежда и вижда. Заслугата за това е изцяло нейна. Заклинанието изречено тогава от нея, — а първо бе откъснала копринения чатал от най-хубавите си долни гащи и го бе завързала върху очите на куклата, неговите очи, източни и лазурни, макар и да бяха само бегло очертани с дългия й нокът в глината, — бе следното:

Сега нека бъде той сляп за всички, освен мен. Нека сияйното слънце на любовта да озарява навеки очите му. Нека го приюти моята тъмнина. В името на всички Святи Божии названия и на ангелите Мелхидаел, Яхоел, Анафиел и великия Метатрон[1325], призовавам теб и всички, които са с теб, да отидеш и да изпълниш моята воля.

Тайната е в съсредоточеността. Тя оставя без внимание всичко друго: луната, вятъра в хвойните, бродещите посред нощ диви кучета. Вглъбява се в спомена за Чичерин и капризните му изменчиви очи, оставя го да нарасне, приспособява своя оргазъм към заклинанието така, че в края му призовавайки последните Святи Божии Имена[1326], тя крещи и се празни, без помощта на пръстите си, които са издигнати към небето.

После тя отчупва парче от вълшебния хляб и изяжда половината. Другата половина е за Чичерин.

Сега той приема хляба. Реката струи. Птица пее.

Почти привечер е, любовниците лежат голи на студения затревен бряг, а от тесния път до тях идва шум от приближаваща автоколона. Чичерин навлича панталоните и се изкачва, за да види дали ще може да изпроси някаква храна или цигари. Край него отминават черни лица, mba-kayere[1327], някои го гледат с любопитство, други са твърде погълнати от своето изтощение или са заети да охраняват плътно покрития фургон, в който пътува отсекът с бойната глава на 00001. Енциан, на своя мотоциклет, спира за малко, mba-kayere, да поприказва с нашарения с белези небръснат бял човек. Двамата са по средата на моста. Говорят на развален немски. Чичерин успява да изпроси половин пакет американски цигари и три сурови картофа. Двамата мъже кимат, не съвсем официално, не съвсем усмихнато, Енциан включва мотоциклета на скорост и продължава своето пътуване. Чичерин запалва цигара, гледа след тях и трепери в сумрака. После се връща до реката при неговото младо момиче. Ще трябва да намерят дърва за огрев преди да е притъмняло напълно.

Това безспорно е магия. Обаче не непременно илюзия. Определено не за първи път човек отминава привечер край своя брат, често завинаги, без да знае това.

□ □ □ □ □ □ □

Градът вече толкова е пораснал на височина, че асансьорите са платформи за пътуване на далечни разстояния, със салони вътре: тапицирани седалки и пейки, бюфети, вестникарски будки, където между спирките можеш да прелистиш цял брой на списание „Лайф“. В помощ на боязливите, които още с влизането търсят на стената протокола за проверка на безопасността, има момичета със зелени пилотки, зелени кадифени елечета и силно стеснени в глезените панталони с жълти лампази — с въздействие като дамски зуут костюм — които са отлично подготвени за всевъзможни ситуации в асансьора и работата им е да ви успокояват.

— В началото — чурулика Минди Блот от Карбън Сити, щата Илинойс, с разсеяна усмивка в профил, застанала близо до вълнообразно преливаща месингова повърхност от неясни ромбовидни очертания летящи, отминаващи с вертикални хиляди надолу, нейното женствено лице, мечтателно и практично като Кралицата на Чашите[1328], изобщо не те гледа, то винаги остава пречупено под някакъв определен ъгъл в златистокафявото пространство между вас… сутрин е и цветарят, на едно-две стъпала надолу зад фонтанчето в другия край на асансьора, е донесъл люляк и перуники, ранни и свежи, — преди Вертикалното Решение, целият транспорт беше фактически двуизмерен, ах, мога да отгатна какво искате да ме питате… — и момичето отправя непринудена усмивка към нетърпеливия любопитко и, за този редовен асансьорен пътник, непречупена от разделящото ги пространство. — „Ами полет със самолет?“ Нали това искахте да попитате! — всъщност за всички е ясно, че той щеше да я пита за Ракетата, но има наложено странно табу по тази тема и сега любезната Минди е внесла възможност за истинско насилие, за сподавящо насилие, избледнелите краски на утринното септемврийско небе срещу изгрева на слънцето и острия бръснещ утринен вятър, в уютната кубическа обстановка дето тъй плавно лети нагоре през пространството (мехур надигащ се от кастилски сапун, където всичко наоколо е озарено в зелено от бавна мълния), покрай етажи, където вече бъка от глави що кипят по-блестящи от сперма и хайвер в морето, покрай някои потънали в мрак нива, неотоплени, някак забранени, със странно опустошен вид, нива, където никой не е бил още от Войната аааа-аххх! профучава с вой покрай — обикновен аеродинамичен ефект — обяснява търпеливата Минди, — включващ нашия собствен граничен слой и формата на отвора, когато минаваме край него.

— О, искате да кажете, че преди да стигнем до него той има друга, различна форма, така ли? — вика друг любопитен досадник.

— Да, приятел, а също и след като отминем покрай него, — пренебрежително го отсвирва Минди, съпровождайки думите си с недвусмислено кривене на устата, свива-отпуска устни-усмивка, тези грапави отвори вият, изоставени пропадат надолу, вече етажи отминали под краката ти, пресекнат вой като нота от устна хармоника, но защо не се чува никакъв звук от профучаващите надолу обитавани етажи? Където лампите светят приветливо-уютно като на Коледно празненство, етажи, които те викат сред гъсто наредени стъклени плоскости или паравани, добродушно мъркат кафеварки, ехее започва още един ден, привет Мари, момичета, къде сте скрили чертежите на ЧА-1[1329]… как така са ги взели от Полево Оперативно Обслужване… пак ли? значи Инженерно Проектиране няма никакви права, това е все едно да гледаш как детето ти бяга от къщи, да видиш как оборудването бива откарано на Полето (Der Veld). Точно така. Разбито сърце, майчина молитва… Отзад бавно затихват гласовете на Любекския Хитлерюгендовски Певчески Клуб (понастоящем момчетата пеят в офицерски клубове из цялата Зона под своя гастролен псевдоним „Коженогащниците“. Всички са подходящо облечени в съответствие с името им, а когато настроението в залата е приповдигнато, пеят с гръб към публиката и, извърнали през рамо закачливи личица, кокетират с войниците:

Но пареха по-силно от майчините сълзи

Шамарите на Мути по дупето ми…

с прелестно, изящно съгласувано завъртане и поклащане на задните части, просветващи през кожените панталонки, прилепнали толкова плътно, че съвсем ясно се очертава свиването на седалищните мускули и без съмнение всички хуйове в залата се размърдват при тази гледка, и едва ли има очи в залата, които да не халюцинират как майчината пръчка удря по всяко голо дупе, за възхитителните червени линии на белезите, строгото и красиво женско лице се усмихва през сведените мигли, във всяко око само леко проблясваща светлинка… когато при първите ти опити да пълзиш най-често си виждал нейните прасци и крака, те са замествали гърдите й като източници на сила докато постепенно си опознавал миризмата на кожените й обувки и този силен аромат се надига докъдето ти стига погледа, до колената й, а навярно и до бедрата, в зависимост от тогавашната мода. Те си бил невръстно дете в присъствието на кожени бедра, кожени крака, кожени стъпала…).

— Не е ли възможно — шепне Танац, — непосредствената близост до майчините колена да е приобщила всички нас към тази класическа фантазия? Че пъхнати някъде в плюшения албум на мозъка, винаги се притайват момченце в костюмче на лорд Фаунтлерой и красива френска прислужница, която моли да бъде бита с камшик?

Лудвиг върти доста дебелото си дупе под дланта на Танац. Двамата не би трябвало да излизат извън периметрите на своите участъци. Но те бяха изпълзели някак до едно погранично място, студен храсталак в средата на който бяха утъпкали гнездо, за да легнат.

— Лудвиг, малко садо-мазо никому не е навредило.

— Кой казва това?

— Зигмунд Фройд. Откъде знам ли? Но защо ни учат да изпитваме рефлексивен срам всеки път, когато се обсъжда тази тема? Защо Структурата допуска всякакъв друг вид сексуално поведение, с изключение на това? Защото подчинението и господството са средства необходими на Структурата, за да оцелее. Те не трябва да бъдат прахосвани за личен секс. Или за какъвто и да е секс. На Структурата й е потребно нашето подчинение, за да може да остане на власт. Тя има нужда от нашето силно желание да властваме, да господстваме, за да ни включи в своята борба за влияние и власт. Нищо приятно няма в нея, а само власт. Казвам ти, ако садомазохизмът може да бъде въведен повсеместно, на семейно ниво, Държавата направо ще отмре.

Това е садо-анархизъм и в последно време Танац е неговият водещ теоретик в Зоната.

Люнебургското поле най-после[1330]. Снощи имаше среща с групите, които превозваха резервоарите с гориво и окислител. Групата „Опашен отсек“ цяла сутрин дежури на радиото, опитваха да засекат координати, в случай че небето се изясни. Затова сглобяването на 00001 се извършва също и по географски метод, обратна Диаспора, семената на изгнанието летят навътре в скромно предварително представяне на гравитационния колапс, възникването на Месията от падналите искри…[1331] Помните ли историята за момчето, което мрази пелмени? Мрази това ястие, страхува се от него, самото присъствие на пелмени в стаята е достатъчно, за да предизвика ужасни зелени обриви, които се местят като релефни карти по цялото му тяло. Майката на момчето го води при психиатър. „Страх от неизвестното — е диагнозата на тази сива знаменитост. — Нека да погледа как приготвяте пелмените, така ще се поотпусне и успокои.“ У дома в кухнята на Мама. „Сега — казва Майката — ще приготвя за нас една много вкусна изненада!“ „Уха-а! — вика момчето — ’ного яко, мамо!“ „Гледай, сега пресявам брашното и солта в една хубава купчинка.“ „’Кво е това, мамо, хамбургер ли? уха-а!“ „Хамбургер и лук. Ето тук ги пържа, нали виждаш, в този тиган. Правя едно вулканче от брашно тук, после чуквам тези яйца в него.“ „Искаш ли да ти помогна да го размесиш? Уха-а!“ „Сега ще разстеля тестото, нали виждаш? на едно хубаво плоско парче и ще го нарежа на квадрати…“ „Ного готино изглежда, мамо!“ „А сега ще сложа с лъжицата малко от хамбургера в това квадратче и ето ще го сгъна на триъгъл…“ „ГААГХХХ! — крещи момчето обхванато от истински ужас — пелмени!“

Тъй както определени тайни са били поверени на циганите, за да бъдат предпазени от центробежната История, а някои тайни са били предоставени на кабалистите, тамплиерите и розенкройцерите, така и тази Тайна на Страховитото Сглобяване, а и други освен нея, са проникнали в неизменните и неостаряващи пространства на различни Етнически Анекдоти. Известна е също историята на Тайрън Слотроп, който бе изпратен в Зоната, за да присъства на собственото си сглобяване — или, както нашепваха параноични гласове, може би на сглобяването на неговото време — и тук би трябвало да последва някакво духовито заключение, обаче такова няма. Планът не сполучи. Вместо това Слотроп го разпарчетосват и разпръскват. Неговите карти са били разкрити, сложени на масата според келтския метод, в подреждане предложено от г-н Артър Уейт, наредени и разгадани, но те са картите на емоционално нестабилен глупак и неудачник: те показват само дълго, объркано, изпълнено със сътресения бъдеще и посредственост (не само в неговия живот, но също, хе, хе, в неговите летописи, да, да, какво по-хубаво от това при втория опит да обърнеш наопаки тройка пентакли така, че да покрива сигнификатора, след което моментално се настаняваш пред телевизора да гледаш седмото повторение на „Представлението на Ичизо и Такеши“, запалваш цигара и опитваш да забравиш цялата тази работа), и отсъствие на ясно изразено щастие или изкупителен катаклизъм. Неговите многообещаващи карти до една са обърнати наопаки, и най-неудачно от всички е положението на Обесеният, който поначало би трябвало да бъде с главата надолу и да разказва за Слотроповите тайни надежди и страхове[1332]…

— Не е имало никакъв д-р Джамф — смята световноизвестният аналитик Мики Уъкстри-Уъкстри. — Джамф беше само една измислица, в помощ на Слотроп да обяснява онова, което тъй ужасяващо, тъй непосредствено е усещал в гениталиите си всеки път, когато в небето експлодират ракети… помагаща му да отрича това, което е изключено да признае: че може би е влюбен в своята смърт и в смъртта на своята раса, и неговата любов е сексуална.

— Тези първи американци са били посвоему очарователно съчетание между груби поети и душевни инвалиди…

— Никога не сме се интересували особено от Слотроп в качеството му на Слотроп — призна наскоро в интервю за „Уолстрийт Джърнал“ един говорител на Противодействащата Сила.

ИНТЕРВЮИРАЩ: Значи искате да кажете, че той по-скоро е бил нещо като средоточие, фокус.

ГОВОРИТЕЛ: Не, дори не и това. Даже още в началото мненията бяха разделени. Това беше една от нашите фатални слабости. [Сигурен съм, че искате да чуете какво ще кажа за фаталните слабости. — Б.пр.] Някои наричаха Слотроп „повод“. Други смятаха, че той е истински микрокосмос, с всичките му съставни части. Както сигурно знаете от стандартните учебници по история, Микрокосмистите реагираха бързо и се включиха съвсем рано. Ние… това беше много странна форма на преследване на еретици, наистина. Лятото, през Ниските Земи. И продължи из поля с вятърни мелници, през мочурища, където бе толкова тъмно, че почти нищо не се виждаше. Помня, че веднъж Кристиян намери стар будилник и ние изстъргахме от него радия, за да намажем с него вървите на отвесите. Те светеха в здрача. Виждали сте ги как държат отвесите, типичната им поза е с ръце събрани пред слабините. Тъмна фигура и струя луминесцентна урина, която пада на земята на около петдесет метра надалеч… Наричахме го „Пикаещото Присъствие“ и това се превърна в стандартна подигравка за сметка на новаците. Може да се каже Чарли Ноубъл от Ракетния Град[1333]… [ Да, забавно се получи. Аз предавам всички тях… най-лошото е, че знам какво искат вашите редактори, точно какво искат. Аз съм предател. Нося в себе си това качество. Твоят вирус. Разпространен от твоите неуморни Тифозни Мерита[1334], които обикалят по гари и пазари. Успяхме да заловим някои от тях. Веднъж хванахме няколко от тях в метрото. Беше просто ужасно. Първата ми акция, посвещението ми. Преследвахме ги из тунелите. Усещахме страха им. Когато тунелите се разклоняваха, разчитахме само на несигурната акустика в метрото, за да продължаваме. Лесно можеш да се загубиш. Почти никаква светлина. Релсите проблясваха като в дъждовна вечер навън. И шепотът тогава… чакащите сенки, прегърбени на две в ремонтните станции, налягали до стените на тунелите, те наблюдаваха преследването. „Краят е много далеч — шепнеха те. — Връщайте се. В това разклонение няма спирки. Влаковете вървят и пътниците се возят много километри покрай празни кафеникави стени, но спирки няма. Още дълго ще тичате, чак до вечерта…“ Две от тях се измъкнаха. Но хванахме останалите. Между разграничителните знаци на две станции, драснати с жълт тебешир през годините на изхабяване и смазка, 1966 и 1971, за първи път вкусих кръв. Искате ли да включите тази част в интервюто?] Ние пихме от кръвта на нашите врагове. Ето затова виждате, че гностиците са тъй яростно преследвани. Тайнството на причастието всъщност се състои в пиенето на вражеската кръв. Граалът, Свещеният Граал е окървавеният носител. Защо иначе ще го пазят тъй свято? Защо трябва черният почетен караул да прекосява половината разпокъсана Империя, в каменни нощи и зимни дни, само за да докосне с нежните си устни непретенциозния бокал? Не, те са приносители на смъртния грях: да погълнеш врага, да го запратиш надолу в гладката мазна сочност, за да бъде поет от всичките клетки. Тоест, твоят „смъртен грях“ според официалното определение. Грях против вас. Параграф от вашия наказателен кодекс и това е всичко. [Истинския грях го извършихте вие: забранихте този съюз. Направихте това разграничение. Изкарахте ни по-лоши от враговете, които в края на краищата са затънали в същите лайна, за да ни третирате като чужденци.

Ние пихме от кръвта на враговете ни. Кръвта на приятелите ни ценяхме много. — Б.пр.]

Веществено доказателство S-1706.31, парче от формена долна риза от ВМФ на САЩ, с кафяво петно, предположително от кръв, с формата на меч, с диагонално разположение от долу вляво до горе дясно.

Горната пояснителна бележка не е включена в Книгата на Реликвите. Парцалът бе връчен на Слотроп от моряка Бодайн една вечер в бар „Чикаго“. В известен смисъл това бе повторение на вечерта, когато се бяха запознали. Бодайн, мушнал дебел тлеещ джойнт под струните на китарния гриф, мрачно тананика песен, която е посветена отчасти на Роджър Мексико и отчасти на някой безименен моряк заседнал посред войната в Сан Диего:

Миналата седмица хвърлих торта в нечия майка,

Снощи организирах купон за мислите си,

Изведнъж в 6:02 будилникът трещи над главата ми

А може да е било в 11:59…

[Припев]:

Вечерта има прекалено много огради с вериги,

Прекалено много хора треперят на дъжда,

Казват, най-после си решила да родиш детето,

Изглежда повече май няма да се видим.

Понякога ми се ще да отпраша на север в окръг Хумболт

Друг път искам да поема на изток да видя роднините си…

И често предполагам, че ще бъда почти щастлив,

Ако зная, че от време на време ти мислиш за мен…

Бодайн е оборудван с пръстен-свирка (от онези, които децата получават, когато изпращат на супермаркетите капаци на кутии от корнфлейкс), хитроумно закрепен вътре в ануса му, така че може по всяко време да се задейства от пръдня с определен магнитуд. Той е успял да постигне отлични акценти в своето музициране с тези изпърдяни УИИИСС, а сега работи усилено над подобряване на умението да издава съответните звуци в нужната тоналност, съвсем нова рефлексна крива, ухо-мозък-ръце-анус, придружени също с връщане към невинността. Тази вечер търговията на гешефтарите върви доста вяло. Сантименталният Бодайн мисли, че това е защото слушат неговата песен. Може би, кой ги знае. Бали свежи листа от кока току-що пристигнали от Андите преобразяват бара в еклив латиноамерикански склад в навечерието на революция дето никога няма да дойде по-близо от пушека замърсяващ небето над тръстиката, понякога в дългите дантелени следобеди до прозореца… Безпризорни хлапета в ролите на Деловити Феи увиват ядки бетел в листа кока и се получават стегнати пакетчета, удобни за дъвчене. Почервенелите им пръсти са като живи въглени в сянката. Морякът Бодайн внезапно вдига глава, предпазливо, небръснатото му лице огорчено от всичкия цигарен дим и липсата на внимание в бара. Той гледа право в Слотроп (бидейки един от малкото, които все още могат да виждат Слотроп като някакво цялостно същество. Повечето от другите отдавна са прекратили опитите да го обединяват в нещо, даже като обща представа: „Просто е станала много отдалечена и смътна“, обикновено казват те). Има ли усещането в този момент Бодайн, че някой ден скоро енергията и силата му ще се окажат недостатъчни: че скоро, подобно на другите, той ще трябва да престане да държи на Слотроп? Но все някой е длъжен да не отстъпва, да продължава, не може такива неща да се случват с всички нас, не, това ще бъде прекалено… Ракетчик, Ракетчик. Ах ти, клети загубеняко.

— Ето. Слушай сега. Искам да го вземеш. Разбираш ли? Твое е.

Чува ли ме изобщо? Може ли да види това парче плат, това петно?

— Виж ’кво, аз бях там, в Чикаго, когато му устроиха засада. Бях там онази вечер, на улицата, точно срещу кино „Байограф“, чух стрелбата и всичко останало. По дяволите, тогава бях още новобранец, мислех, че именно това е свободата, и хукнах да бягам. А заедно с мен и половината Чикаго. От баровете, от тоалетните, от уличките, дамите повдигат поли, за да тичат по-бързо, госпожа Кродобли дето през цялата Голяма Депресия пие като смок в очакване слънцето отново да изгрее, и кво мислиш ето го половината ми випуск от Подготвителния Център „Грейт Лейкс“, в сини униформи и все същите отпечатъци от креватни пружини като мен, има и проститутки с дълъг трудов стаж и сипаничави педерасти, чийто дъх смърди като вътрешността на ръкавица на ватман, бабички от Кланиците, току-що излезли от кината момичета с още незасъхнала пот по бедрата, приятел, казвам ти, всички бяха там. Събличаха дрехи, късаха листа от чекови книжки и деряха страници от вестниците си един на друг, за да могат да ги натопят в кръвта на Джон Дилинджър. Направо откачихме. Полицейските агенти не ни спираха. Просто стояха и дулата им още димяха, докато всички хора запълзяха по улицата, да се докопат до кръвта. Навярно тръгнах с останалите, без да се замислям. Но имаше нещо друго. Нещо, от което сигурно съм имал нужда… ако можеш да ме чуеш… ето затова го давам на теб. Съгласен ли си? Това е кръвта на Дилинджър. Беше все още топла, когато се добрах до нея. Те искат да го мислим за „обикновен престъпник“, но явно Те са напъхали глави надълбоко в гъзовете Си и ни приемат ни предават, а той все пак бе извършил това, което бе извършил. Той направо Им го начука, здравата Им наби канчетата и Ги запрати в клозетното уединение на Техните банки. На кого му пука за ’кво е мислел той, ако тези мисли никому не са пречили? А-а също и даже няма значение защо правим това. Готин? Да, не ни трябват правилните причини, а само онова изящество. Физическото изящество, за да продължава да функционира всичко. Храброст, ум, много добре, но без онова изящество? за никъде не сме. Ама ти… моля те, слушаш ли ме? Този парцал тука действа. Наистина. На мене ми помогна, обаче аз вече съм преминал етапа Дъмбо и мога да летя и без него[1335]. Но ти. Готин. Ти…

Не се виждаха за последен път, но по-късно винаги имаше други хора наоколо, абстинентни кризи, сръдни за саркастични подмятания и обиди действителни или подразбирани и към това време, както се бе опасявал, Бодайн започваше, безпомощен и засрамен, да изпуска Слотроп. В някои объркани ситуации, когато вижда как бяла мрежа обхваща всички посоки на зрителното му поле, той я тълкува като символ на болка или смърт. Прекарва все повече време с Труди. Тяхната приятелка Магда бе арестувана за предумишлено, системно скитничество и върната в Леверкузен в обраслия заден двор, над който пращи електропроводът, от пролуките между прашните тухли стърчат бурени, капаците на прозорците са винаги затворени, трева и плевели се превръщат в най-непримирима есенна подстилка. В някои дни вятърът довява аспиринен прах от фабриката „Байер“. Хората го вдишват и стават по-кротки и спокойни.

Двамата чувстват отсъствието й. Скоро Бодайн установява, че неговият характерен просташки смях, хйеугх, хйеугх, е придобил по-германско звучене тяхц, тяхц. Той също възприема някои от старите маскировки на Магда. Добродушни и разгадаеми външности, като на маскен бал. Това е пародийна, прикрита загриженост и се случва за първи път в живота му. Въпреки че никой не задава въпроси, всички са прекалено заети с търговия, той приема, че е в реда на нещата.

Небесната светлина е издължена и ясна, съвсем като тафи[1336] още след първите две близвания.

— Умиране от странна смърт — Гостът на Слотроп може да бъде например драсканици с въглен върху стена, гласове долитащи от комина или някое човешко същество на пътя. — Целта на живота е да направи така, че да умреш от странна смърт. Да бъде сигурен, че както и да те застигне смъртта, това трябва да се случи при много странни обстоятелства. Да живееш такъв живот…

Веществено доказателство S-1729.06, бутилка съдържаща 7 см³ майско вино. Анализът показва наличие на билката лазаркиня, лимонови и портокалови корички.

Първите тевтонски воини се окичвали със стръкове лазаркиня, известна като Господарката на Гората. Лазаркинята носи успех в битките. Една вечер в центъра на Нидершаумдорф изглежда някаква част от Слотроп бе срещнала случайно дезертьора Джабаев. (Някои хора са на мнение, че фрагменти от Слотроп са израснали до отделни напълно обособени цялостни личности. Ако е така, не можем да знаем кои от настоящото население на Зоната са потомци от неговото първоначално разпръсване. Има твърдения, че предположително последната негова снимка е на обложката на единствената дългосвиреща плоча, записана от английската рокгрупа „Дъ Фул“[1337] — седем музиканти, предизвикателни пози в стила на ранните Стоунс, застанали до мястото, където някога е ударила ракетна бомба, в Ийст Енд или южно от Темза. Пролет е и мащерката е разцъфнала в удивителна бяла дантела върху зелената пелерина, която сега прикрива и смекчава действителните очертания на старите зидарии. Невъзможно е да определиш кое от лицата е на Слотроп: единственото пояснение на обложката, което евентуално се отнася за него е „Хармоника, казу — приятел“. Но изхождайки от подредбата на неговите карти по Таро, смятаме, че е уместно да го търсим у Смирението, сред онеправданите и сивите души, и очакваме да видим, че плава озарен от враждебната небесна светлина, в морската тъма…)

Сега над равнината е останал само издължен като котешко око тъжен залез, ярко сив на фона на виолетовия облачен таван, с тъмносив ирис. Не би могло да се каже, че тази картина гледа от небето надолу към сборището на Джабаев и приятелите му, тя по-скоро е изложена там горе. В града се провежда странна конференция. Селски идиоти от всички краища на Германия се стичат в града (изтичат също и от устите и оставят след тях крещящи цветни следи, за да има какво да сочи народонаселението в тяхно отсъствие). Очаква се тази вечер да одобрят резолюция, с която да поискат от Великобритания да ги приеме в Британската общност и вероятно даже ще подадат заявление за приемане в ООН. Децата в енорийските училища биват подканвани да се молят за техния успех. Могат ли 13 години съвместна работа с Ватикана да изяснят разликата: кое е свято и кое не? Нощем тържествено и театрално се основава друга Държава. Това е и поводът тази вечер за засилената консумация на майско вино, от което Джабаев бе успял да набави няколко литра. Нека да празнуват селските идиоти. Нека тяхната святост се накъдря в диаграми на радиосмущения докато не угаси горното осветление в заседателната зала. Нека кордебалетът изпълни героично своя номер: 16 дрипави опулени старчоци, които се влачат безцелно по сцената, мастурбират в унисон, клатят пениси все едно тояги, по двама по трима размахват заедно разлистени пръти, излагат на показ удивителни поражения, шанкъри и язви, празнят се, изригват фонтани сперма с кървави прожилки, които опръскват сатенирани басти на панталони, землисти на цвят сака с външни джобове увиснали като шейсетгодишни цици, голите глезени трайно потъмнели от праха на площадчетата и обезлюдените улици. Нека да аплодират и блъскат по столовете, нека точат братски лиги. Днес, в резултат от зле координирана кражба с взлом от дома на единствения лекар в Нидершаумдорф, приятелският кръг на Джабаев е придобил гигантска спринцовка и игла. Тази вечер ще си инжектират вино. Ако полицията тръгне към тях, ако далеч на пътя някои дивашки уши могат вече да доловят през много нощни километри грохота на окупационния конвой и още преди да са го видели, още при най-слабото разсейване на светлината от първите фарове, ще дадат сигнал за опасност, но даже и тогава никой няма да напусне приятелския кръг. Виното ще продължава своето въздействие, каквото и да става. Не е ли било да се пробудиш с нож в ръката, главата ти натикана в тоалетната чиния, неясните очертания на дълъг покрит окоп аха-аха да блъснат горната ти устна и не си ли потъвал отново в познатата червена и изпъстрена с капиляри дрямка, в която нищо от това не би могло да се случи? и се пробуждаш отново от женски писък, отново водата от канала вледенява потъналото ти око и ухо, пробуждаш се отново, за да видиш толкова много летящи крепости да пикират от небето, отново, отново… Обаче не, никога не са били истински.

Винен напор: стремителна винена атака пренебрегва земното притегляне, оказваш се на покрива на асансьора, а той лети нагоре като ракета и няма как да слезеш. Разделяш се на две, на основните Две, и всяко „аз“ има ясна представа за другото.

Окупацията на Минжбъра

Към три часа следобед от хълма, там, където е стеснението на вътрешнощатското шосе, започват да се спускат камионите. Всички с включени фарове. Електрически погледи се катерят един след друг по билото на хълма между кленовете. Ужасен шум. Скоростни кутии тракат, когато всеки камион стига до края на наклона, а изпод брезента долитат уморени викове „Превключи на втора, идиот!“ Ябълката край пътя е цялата в цвят. Клоните са влажни от сутрешния дъжд, тъмни и влажни. Под ябълката, заедно с който и да е друг, но не и Слотроп, седи босоного момиче, русо и с меден загар. Казва се Марджъри. Хоган ще се завърне от Тихия океан и ще я ухажва, но предпочетеният ще бъде Пит Дюфей. Марджъри и Дюфей ще си родят дъщеря Ким и малкият Хоган Младши ще топи плитките й в училищните мастилници. Това ще продължава все така, с окупация или не, с чичо Тайрън или без.

Въздухът отново мирише на дъжд. До „Гараж Хикс“ се строяват войниците. В парцела отзад има омаслено бунище, яма пълна догоре с лагери, амбреажни дискове и парчета от предавателни кутии. На паркинга по-долу — използван също от боядисаната в зелено сладкарница, където всеки следобед в 3:15 той чакаше иззад ъгъла да се появи предницата на яркожълтия училищен автобус и знаеше точно кои гимназисти ще може да изнуди за по 20–30 цента — има шест-седем стари автомобили „корд“, в различни стадии на напрашеност и потрошеност. Сега в предчувствие на дъжда тези спомени от една по-млада империя лъщят като катафалки. Работни наряди вече издигат барикади, а група мародери е нахлула в огромния като хамбар сив „Магазин Пицини“ на ъгъла. Около товарната платформа се навъртат деца, люпят слънчогледови семки от платнени торбички, слушат как войниците отмъкват говежди бутове и плешки от хладилника на „Пицини“. Ако Слотроп иска оттук да стигне до дома, трябва да се промъкне незабелязано до пътеката край двуетажната тухлена стена на „Гараж Хикс“, обрасла пътечка скрита зад мястото за горене на отпадъци от магазина и навеса, където Пицини държи камиона си за доставки. Пресичаш два парцела, които не са точно един до друг, тъй че всъщност заобикаляш една ограда и тръгваш по коларския път. Две кехлибарено-черни къщи на стари моми, пълни с котки, живи или препарирани, лекясани абажури, дантелени и бродирани покривчици по всички столове и маси, и неизменен мрак. После трябва да пресечеш една улица, да се спуснеш до алеята към къщата на госпожа Снод покрай ружите, минаваш през телената врата и задния двор на Сантора, прескачаш оградата, където завършва живия плет, пресичаш твоята улица и си у дома…

Но градът е окупиран. Може би вече са преградили детските преки пътеки, а също и маршрутите на възрастните. Навярно е много късно, за да стигнеш у дома.

Отново в „Мястото“

Густав и Андре, пристигнали наскоро от Куксхафен, са отвъртели платика и неговия държач от казуто на Андре и ги заменили със станиол — пробили са дупки в станиола и сега пушат хашиш от казуто, с пръст вместо клапан върху тесния край, туп-туп-туп, за да обогатят дима при съединяването му с въглерода от въздуха — оказва се, че хитрият „Киселина“ е накарал бивши инженери от групата „Двигател“ в Пенемюнде да извършат дългосрочно проучване за оптималната конструкция на лулата за хашиш, и познайте какъв е резултатът? — от гледна точка на топлопренасяне, скорост на течение и контрол на съотношението въздух към дим, идеалната форма е тази на класическото казу!

Да, и още нещо странно за казуто: полукръглата резба над платика е съвсем същата като по фасунгата на електрическата крушка. Густав, добрият стар Капитан Ужас, с крадени, много жълти английски стрелкови очила („Според мен помагат по-лесно да улучиш вената“) често обявява този факт като ясен знак за намесата на „Фибъс“.

— Вие, глупаци, мислите, че казуто е подривен инструмент? Ето, гледайте — на своите ежедневни обиколки той винаги носи електрическа крушка, безсмислено е да пропуска възможността да хвърли в униние чудатия наркоман… ловко завърта електрическата крушка плътно чак до платика и по този начин затапва инструмента — Виждате ли? „Фибъс“ се спотайва даже зад казуто. Ха! ха! ха! — Злорадство, по-неприятно от продължителна лучена пръдня просмуква стаята.

Но електрическата крушка на Густав, а това е нашият приятел Байрън, иска да каже: не, съвсем не е така, това е декларация на Казу за братство с всички поробени и угнетявани електрически крушки…

Под килима върви кино. На пода, 24 часа в денонощието, издърпваш килима и действително върви прожекция на този проклет филм! Наистина безсмислен и противен филм на Герхард фон Гьол, всъщност ежедневно заснетия материал за един проект, който никога няма да бъде завършен. Скачачът просто е решил да го продължава за неопределено време там, под килима. Заглавието е „Нов наркотик“, и се отнася именно до това, съвсем нова дрога, за която изобщо никой не е чувал. Едно от най-неприятните й свойства е, че още в минутата, в която я приемаш, ти ставаш завинаги неспособен да разкажеш на когото и да е какво представлява, или, което е още по-лошо, къде може да бъде намерена. Продавачите са в абсолютно неведение, както и всички други. Можеш само да се надяваш случайно да попаднеш на някого точно в момента на приемането (инжектиране? пушене? поглъщане?). Очевидно наркотикът сам те намира. Част от движещ се на заден ход свят, чиито представители обикалят с пищови, изпълняващи ролята на прахосмукачки с действие в посоката на живота — натискаш спусъка и куршумите биват засмукани от наскоро убитите назад в цевта, а Великата Необратимост се връща в обратна посока, трупът се съживява под акомпанимента на обратен изстрел (можете да си представите колко опустошен от дрогата и безсмислената идея за забавление се оказва ежедневния звуков монтаж на тези действия). Например просветват субтитри като

Герхард фон Гьол е пристрастен към натриев амитал

И ето го него самият, големият некадърен актьор, настанен на тоалетната чиния, върху… ами върху нещо, което прилича на необикновено голяма детска тоалетна седалка, а между краката му стърчи порцелановата глава на чакал с нещо, което, ах какъв конфуз, се оказва джойнт в зейналата му широко захилена уста…

— През бедствия и орли — несвързано дърдори Скачачът — климатът просветлява пътя си, защото немощни са те, изложени на грубата война. Не, няма мошеничество, докато наблюдателите са там и мокрят земните пелени, за да се чифтосват и шепнат медошницка блийлар медоометноз в бергамот и игриви фантазии под трона и носа на твърде немилостивия крал… — тази идиолалия като че няма свършване и сега е моментът да изтичаш за пуканки, които в Мястото се оказват семена от грамофонче пукнати в мънички укротени кафяви експлозийки.

Никой от постоянната компания тук не гледа много подкилимно кино, само транзитни гости: приятели на Магда, бегълци от голямата аспиринова фабрика в Леверкузен, ето ги там в ъгъла, капят по голите си тела разтворено във вода крадено царевично нишесте и болезнено се кискат… поклонници на „Книга на промените“, с татуирана на всеки пръст на краката любимата им хексаграма, които никъде не се задържат дълго, познайте защо? Защото винаги имат Променени от „Книга на промените“ стъпала! А също има несръчни фокусници, които съвсем безпомощно се оставят на произвола на катастрофалните посещения на Клипот, присмехулници с говорещи „уиджа“ дъски, полтъргайсти, всевъзможни глупави досадници с претенции да бъдат познавачи на астралния свят… да, в последно време всички те се появяват в Мястото. Но по-различният вариант е да започнат да пускат едни и да не пускат други, а никой не е готов за това… Подобни решения могат да бъдат вземани само от най-висш ангел, който ни наблюдава отвисоко и вижда безбройните ни извращения, как пълзим по черен атлаз, давим се с дръжките на бичове, ближем кръвта от пробитата вена на любовницата и всичко това, всяко изгубено хихикане или въздишка се извършва от осъдени на смърт, чиято скрита красота ангелът никога не е доближавал…

Таро на Вайсман

Подреждането на картите Таро на Вайсман е по-добро, отколкото това на Слотроп. Ето действителните карти, точно тъй както се отваряха.

Сигнификатор: Рицар на мечовете

Покрит от: Кулата

Пресечен от: Кралица на мечовете

Увенчан от: Крал на чашите

Под него е: Асо мечове

Пред него е: Четворка чаши

Зад него е: Четворка пентакли

Личност: Паж на пентаклите

Дом: Осмица чаши

Надежди и страхове: Двойка мечове

Бъдеще: Светът

Ето го, появява се, блестящи ботуши и отличителни знаци, язди черен кон и се впуска в галоп, който нито ездачът нито конят могат да контролират, през степта над гигантските погребални могили, разпръсва черномуцунестите овце докато тъмни стъбла на хвойната призрачно, влюбени в смъртта, пресичат пътя му в паралакс от бавно подвижна предопределеност, извисени като паметници над зеленото и жълтокафеникаво отпътуване на лятото, оцветените от праха низини и накрая над морето, сиво като поле, морска прерия притъмняваща до виолетово, където слънчевата светлина пробива на големи кръгове, като прожектори върху дансинг.

Той е бащата, когото никога няма да съумееш напълно да унищожиш. В последно време положението с Едиповия комплекс е направо трагично. Отсъства всякакво чувство за лично достойнство. Майките са придобили мъжки черти, превърнати в стари износени кесии за пари, не будят сексуален интерес у никого, обаче ето ги синовете им, все още задържани в капана на точещата се от 40 години похотлива инертност. Бащите днес са безсилни, а и винаги са били немощни, но тъй като преди 40 години не можехме да ги убиваме, сега сме осъдени на същата безучастност, на същите потайно обичани от тях мазохистични фантазии и, още по-лошо, в безсилието си ние сме осъдени да олицетворяваме властимащи, които нашите невръстни деца трябва да мразят, да мечтаят да заемат нашето място и да не успеят… И тъй, поколение след поколение влюбени в болката и пасивността мъже остават затворници в Зоната, безгласни, усмърдени на изсъхнала сперма, ужасени от смъртта, безнадеждно пристрастени към продаваните им от други индивиди удобства, колкото и безполезни, отвратителни или незначителни да са, и позволяват живота им да бъде определян от хора, чийто единствен талант е да носят смърт.

От всичките 77 карти, които биха могли да излязат, Вайсман е „покрит“, тоест настоящото му състояние е определено, от Кулата. Загадъчна карта и всеки има различна интерпретация за нея. Тя показва светкавица удряща висока фалическа сграда и две падащи от нея фигури, едната от тях с корона. Някои го тълкуват като еякулация и се ограничават с това. Други съзират в тази карта гностически или катарски символ на Католическата Църква и го обобщават до която и да е Система, нетърпима към ереста: система по своята природа обречена да падне рано или късно. Но сега вече ние знаем, че това също е Ракетата.

Членовете на Ордена на Златната Заря вярват, че Кулата олицетворява победата над величието и силата на възмездието. Както и Гьобелс, независимо от професионалното си многословие, е придавал голямо значение на Ракетата като отмъстител.

На кабалисткото Дърво на Живота пътят на Кулата свързва сефирата[1338] Нецах (победа) със сефирата Ход (слава или величие). От това следва тълкованието на Златната Зора. Нецах е пламенна и емоционална. Ход е водниста и логична. В Божественото тяло тези две сефири са бедрата, колоните на Храма, водещи заедно към Йесод (половите органи и отделителната система).

Но всяка от сефирите е също преследвана от нейните собствени демони (или Клипот). Нецах е преследвана от Гораб Церек (Гарваните на Смъртта), а Ход от Самаел (Божествената Отрова). И на двете нива никой не е питал демоните, но вероятно тук е налице лека уязвимост от усещането за падане, от типа на почти отвесното несъразмерно падане, като насън, по-скоро през пространството, отколкото между обекти. Въпреки че различните Клипот са способни да извършват само определен вид злина, оживлението по пътя на Кулата, от Нецах към Ход, изглежда е довело до възникването на нов вид демон (Това да не ви е диалектическо Таро? И ако смятате, че наоколо няма марксистко-ленински фокусници, добре ще е да се замислите отново по въпроса!). Гарваните на Смъртта са вкусили от Божествената Отрова… но в достатъчно малки дози, така че да не поболяват, а също като гъбата Червена мухоморка да предизвикват много особено душевно състояние… Официално име те нямат, но са демоните-пазители на Ракетата.

Вайсман е „пресечен“ от Кралицата от неговата боя. Навярно това е самият той, преоблечен в женски дрехи. Тя е главното препятствие по неговия път. Под него е карта показваща пламтящ меч вътре в короната: отново Нецах, победа. В американската колода тази карта ни е представена като асо пика, което е малко по-зловещо: позната ви е тишината сковаваща залата, когато излиза асо пика, в каквато и да е игра. Зад него, т.е. в миналото на Вайсман, излизаща от живота му като влияние е 4 или Четворка Пентакли, която показва фигура със скромно имущество, отчаяно вкопчена в своите притежания, четири златни монети — този глупак придържа две монети с краката си, третата я балансира върху главата си, а четвъртата е здраво притисната върху язвения му стомах. Това е неподвижната вещица и тя опитва да предпази нейната захарна къща от множеството щъкащи в мрака гризачи. Пред него идва пиршество от чаши, до насита и пресита. Скоро ще има много пиячка и жени за Вайсман. Много добре за него, въпреки че го виждат да се връща у дома, след като е отказал купчина от осем златни потири. Навярно трябва да му бъде дадено само това, от което той може да си отиде. Може би е така, защото в утайката на дъното на последната чаша за вечерта е мъчителното присъствие на една жена, седнала усамотена на скалистия балтийски бряг, Двойката Мечове, със завързани очи на луната, държи кръстосани върху гърдите си два меча… обикновено тази карта се тълкува като „хармония изобразена от положението на ръцете“, достатъчно добра обрисовка на Зоната понастоящем и описва най-съкровените надежди на Вайсман или страховете му.

Неговата личност, както го вижда Светът: ерудираният млад Паж на Пентаклите размишлява над своя вълшебен златен талисман. Пажът може също да бъде използван и подразбиран като младо момиче. Обаче Пентаклите описват хора с много тъмна кожа, тъй че картата почти сигурно е Енциан като младеж. И по този ограничен от свойствата на картона начин Вайсман най-после може да е станал това, което първо е обикнал.

Кралят на Чашите, увенчава своите надежди и е красивият, справедлив, просветен крал. Ако ви е интересно къде се е дянал, потърсете сред преуспяващите учени, президентските съветници, символичните интелектуалци присъстващи на директорските съвети. Почти сигурно ще е там. Гледайте нагоре, а не долу.

Картата на неговото бъдеще, картата показваща какво ще се осъществи, е Светът.

Последната зеленина и последният пурпур

Люнебургското поле разцъфтява, цялото в зелено и пурпур във всички посоки, земя и пирен, съзряващо изобилие…

Не. Беше пролет.

Конят

В поле, зад сечището и дърветата, стои последният кон, матово сребристосив, едва ли нещо повече от сбор от сенки. Някога обитаващите тези места езически германски племена са извършвали жертвоприношения с коне на своите древни церемонии. Впоследствие ролята на коня се е видоизменила от свещено жертвоприношение в слуга на властта. Към това време една голяма промяна вече започвала своята работа по Люнебургското поле, оформяла, заглаждала, размесвала със силни като вятъра пръсти.

Сега, когато жертвоприношението е превърнато в дейност политическа, в деяние на властелина, единствената грижа на последния кон е само как започва да духа вятърът този следобед: отначало се надига, усилва и опитва да се задържи така, да се залови за нещо, ала безуспешно… всеки път конят усеща сходен порив да се надига в сърцето му, в ъгълчетата на очите, на ушите, в мозъка… Накрая, когато вятърът задухва уверено, което съвпада с превалянето на деня, конят изправя глава и го обхващат силни тръпки — завладяват го. Опашката му замахва към ясната неуловима плът на вятъра. Жертвоприношението в дъбравата започва.

Исаак

Според едно възникнало около ІV век агадическо предание[1339], в мига, когато Авраам, на планината Мория, вдигнал нож да принесе в жертва сина си, Исаак видял преддверията на Трона. За практикуващия мистик получаването на видение и преминаването през преддверията едно след друго, е ужасяващо и твърде сложно преживяване. Необходимо е не само наизустяване на пароли и печати, не само физическа готовност, постигана с упражнения и въздържание, но също и надървена непоколебимост, която няма да омекне никога. Ангелите край вратата ще опитват да те изиграят, ще те заплашват, ще ти правят всевъзможни жестоки номера, за да те отклонят. Клипот, т.е. черупките на мъртвите, ще използват срещу теб цялата твоя любов към приятелите, които са преминали срещу теб, на другата страна. Ти си избрал действащия път и всяко колебание ще носи смъртна опасност.

Другият път е тъмен и женствен, в покорство и самозабрава. Исаак под ножа. Блестящото острие постепенно се разширява и превръща в коридор откъдето неудържимият Ефир подхваща душата. Герхард фон Гьол на операторската количка екзалтирано крещи и фучи из дългите коридори на Нимфенбург[1340]. (Нека го оставим тук, в неговия възторг, в неговата невинност…) Отпред се появява божествена неземна светлина, почти синя сред всичката позлата и кристал. Златарите са работили голи и с обръснати глави, за да може електростатичният заряд да задържи трептящия вараков лист те трябвало първо да прокарат четката по срамните си косми: в тези нижещи се в перспектива позлатени зали навеки ще блести и сияе гениталното електричество. Ала ние отдавна сме оставили безумния Лудвиг и неговата испанска танцьорка[1341] да вехнат, чезнат и угасват на мрамора що проблясва коварно като сладка вода… това вече е отминало. Въпреки сетните жалки остатъци от неговата мъжественост и последните му стремления към възможността за вълшебство, изкачването към Меркаба[1342] напредва необратимо…

Предстартова подготовка

Огромна бяла муха: втвърден от кръв или сперма еректирал пенис жужи в бяла дантела. Сватбеният костюм на момчето е от Мъртвешка Дантела. Свързаните му заедно гладки стъпала са в бели атлазени пантофи с бели фльонги. Зърната на гърдите му стърчат. Златистите косми по гърба му, сплавено германско злато, от бледо жълто до бяло, се спускат симетрично около гръбнака, лежат на тънички и завъртени дъги като извивките на пръстов отпечатък, като железни стърготини покрай магнитни силови линии. Всяка луничка или бенка е тъмна, прецизно разположена аномалия в силовото поле. На тила му е избила пот. Устата му е запушена с бяла велурена ръкавица. Днес Вайсман е проектирал отлично целия символизъм. Ръкавицата е женският еквивалент на Ръката на Славата, която апартаментните крадци използват, за да осветяват пътя си във вашия дом: свещ в ръката на мъртвеца, изправена както и ще се надигне цялата ви тъкан, когато езикът на вашата стопанка Смърт ви докосне възхитително за първи път. Ръкавицата е кухината и Ръката приляга в нея тъй, както 00000 е утробата, в която се връща Готфрид.

Да го напъха вътре. Не е Прокрустово ложе, но е пригодено да го побере. Двамата, момчето и Ракетата, са конструирани така, че да прилягат един към друг. Колко красиво е извита стоманената й задница… момчето се вмества отлично. Черният Агрегат и разположените по-високо възли и секции са скачени. Голите крайници на момчето в техния метален затвор се извиват сред тръбопроводи за гориво, окислител и парогазопроводи, силова рама на двигателя, балони за сгъстен въздух, изпускателна тръба за отработени газове, парогазгенераторна камера, резервоари, вентилационни канали, клапани… и един от тези клапани, една контролна точка, един датчик за налягане, е търсеният, истински клитор, пряко свързан с нервната система на 00000. Тя не би трябвало да е загадка за теб, Готфрид. Намери зоната на любовта, оближи я, нацелувай я… имаш време — остават още няколко минути. Течният кислород струи вледенен тъй близо до бузата ти, скелет от мраз, който ще те обгори до нечувствителност. Скоро ще се разгорят и пламъците също. Ще светне Пещта, за която те угоявахме. А ето го и сержантът, носи запалителния кръст, за да те възпламени за път. Войниците са застанали „мирно“. Подготви се, миличък.

Оборудване

Дали са му прозорче от синтетичен сапфир, десет сантиметра в диагонал, синтезиран от СИ Фарбен в 1942 година първоначално като кристал с гъбовидна форма с минимална добавка на кобалт, за да му придаде зеленикав оттенък, високо топлоустойчиво, прозрачно за повечето видими честоти. То леко деформира небето и облаците навън, но приятно, подобно на кръглите слюдени прозорци в прабабините времена, когато още не е съществувало листово стъкло.

Част от изпарения кислород минава през имиполексната обвивка на Готфрид. В едното му ухо хирургически е имплантиран миниатюрен репродуктор. Той блести като красива обица. Каналът за обмен на данни минава през системата за радиоуправление и известно време заедно с изпращаните до Ракетата команди за корекция на грешките, ще бъдат предавани и думите на Вайсман. Но обратен канал от Готфрид към земята няма. Точният момент на неговата смърт ще остане завинаги неизвестен.

Музикално оформление на сцени с преследване

Най-накрая след забележителна и безупречна кариера на въздишки „Мили Боже, ужасно закъсняхме!“ винаги с почти неприкрита подигравателна усмивка, привидно снизхождение, защото той разбира се никога не закъснява прекалено много, винаги има отсрочка, грешка на някой от некадърниците нает от Жълтоликия Враг, в най-лошия случай до тялото намират извънредно важна улика — сега, най-после, сър Денис Нейланд Смит ужасно, Мили Боже, ще закъснее.

Супермен ще пикира с ботушите напред и ще кацне на безлюдна поляна, където от някакво инсталационно пусково устройство бавно капе масло през пробито уплътнение, извлечена от дърветата смола, горчива манна за този най-мъчителен прелет. Цветовете на суперменската пелерина ще повехнат от следобедното слънце, първите сиви нишки ще се появят в къдрите му. Измъчван от ужасна мигрена Филип Марлоу рефлекторно ще протегне ръка за плоската с ръжено уиски в джоба на сакото и ще тъгува за ажурните балкони на Бредбъри Билдинг.

Подводничарят и неговата многоезична банда ще се измъчват от повреда на батериите. Пластмасовият Човек ще се обърка между имиполексовите вериги, и тополозите из цялата Зона ще привършат средствата и ще прекратят изплащането на хонорарите му („идеално се поддава на деформиране“, наистина!) Самотният Рейнджър, разкървавил с шпорите бялата кожа на жребеца ще допрепуска вихрено, начело на рейнджърски отряд и ще завари своя млад приятел, наивния Дан, да се поклаща с пречупена шия от един клон. (Тонто, ако е рекъл Бог, ще навлече призрачната риза, ще намери някой поугаснал огън и ще клекне до него, за да наточи ножа си.)

„Ужасно късно“ изобщо не е било споменавано в радиопрограмите и комиксите за тези герои. В замяна на това за момент те изпитват усещането, че нещо със собствената им нормалност не е наред, но после всичко приключва, уф-ф, и те отново са в познатото русло, отново са с „Планетата всеки ден“. Да Джими, изглежда е станало в деня, когато попаднах на тази необичайност, няколко секунди абсолютна загадка… нали знаеш Джими, времето… странно нещо е времето… Ще има хиляди начини да забравят. Героите ще продължат живота си, ще им бъдат дадени някакви почетни длъжности, да надзирават развитието на младия способен и умен нов оперативен персонал на средно ниво в йерархията, и те ще наблюдават как системата им се разпада, ще виждат как тези необичайности започват да се случват все по-често и оповестяват поредното освобождаване от материята на демодираното време, и ще го нарекат рак и просто ще бъдат в неведение накъде вървят нещата и какво означава всичко това, Джими…

Напоследък той установява, че кучетата наистина му липсват. Кой би могъл да помисли, че Пойнтсман ще изпадне в сантименталност по няколко лигави псета? Но тук в Подминистерството всичко е толкова обезмирисено, безконтактно, неосезаемо. Известно време обезчувствяването подхранваше любопитството му. Известно време той ежедневно описваше най-старателно физиологическите промени в себе си. Но това бе под въздействието на спомена за Павлов, който дори на смъртния одър е описвал симптомите на своята болест до последната минута. При Пойнтсман това е само навик, ретро-сциентизъм[1343]: последно оглеждане назад към вратата за Стокхолм, която се захлопва навеки зад него. Вписванията започнаха да се разреждат, скоро престанаха съвсем. Той парафираше отчети, протоколи, упражняваше надзор. Пътуваше из други краища на Англия, после в други страни в търсене на нови млади таланти. От време на време долавяше в лицата на Мосмун и останалите рефлекс, за който никога не беше си позволявал да мечтае: търпимостта на властимащите към неудачника така и не успял Да Направи Своя Ход, или направил грешен ход. Разбира се, все още има моменти на творческо предизвикателство…

Е, да, сега той е бивш учен, и никога няма да проникне толкова Надълбоко, че да говори за Бога, няма да се превърне в посивял, румен, обаятелен и своенравен чудак, да дърдори високопарно от висотата на своето Лауреатско Звание… не, той ще бъде зарязан само с Причина и Следствие и останалия му стерилен медицински инвентар… неговите минерални коридори не блестят. В тях ще преобладава същата неутрална безименна тоналност от тук до централната зала, до идеално отрепетираната сцена, която Пойнтсман ще изиграе там, все пак…

Обратно броене

Обратното броене, такова каквото го знаем, 10-9-8- и т.н., е било въведено от Фриц Ланг в 1929 година за филма Die Frau im Mond[1344] на киностудията „Уфа“. Включил го в сцената с изстрелването, за повишаване на напрежението. „Поредният ми безподобен майсторски щрих“, както се изразил Фриц Ланг.

— В мига на Сътворението — обяснява представителят на кабалистите, Стив Еделман, — Бог изпратил енергиен импулс в празното пространство. Този импулс веднага се разклонил и класифицирал на десет различни сфери или аспекти[1345], съответстващи на числата от 1 до 10. Те са известни под названието сефири. За да се върне към Бог, душата трябва да преодолее всяка сефира в обратен ред, от десетата до първата. Въоръжени с вълшебство и вяра, кабалистите са тръгнали да покоряват сефирите. Много кабалистки тайни са свързани с успешното завършване на това пътешествие.

— Сефирите се подреждат в схема, наречена Дърво на Живота. То представлява също Божието тяло. Между десетте сефири са начертани 22 пътеки. Всяка пътека съответства на една буква от древноеврейската азбука, а също и на една от картите наречени „Големи Аркани“ при Таро. Значи, въпреки че обратното броене за Ракетата изглежда последователно, то всъщност прикрива Дървото на Живота, което трябва да бъде възприемано едновременно, цялостно, паралелно. Някои сефири са активни или мъжествени, други са пасивни или женствени. Но самото Дърво е единно и цялостно, и е вкоренено непосредствено в стартовата площадка. То представлява оста на една специфична Земя, нова религиозна система създадена от Великото Изстрелване.

— Но ако има нова ос и поновому въртяща се Земя — хрумва му на госта — какво ще стане с астрологията?

— Ще се променят знаците, идиот такъв — отсича сърдито Еделман и протяга ръка към големия, „семеен размер“, буркан с торазин. Пристрастил се е дотолкова към този антипсихотичен препарат, че лицето му е потъмняло до обезпокоително сиво-лилаво. Тук, където всички други на улицата са загорели от слънцето и със зачервени очи от един или друг раздразнящ дезинфектант, Еделман прави странно впечатление. Децата му, палави дяволчета, напоследък са започнали да прибавят таблетни кондензатори от изхвърлени транзисторни радиоапарати в бащиния буркан с торазин. Разликата бе почти недоловима за разсеяния му поглед: известно време Еделман смяташе, че навярно си изработва поносимост, Бездната е настъпила непоносимо близо, на разстояние само един нещастен случай, сирена на улицата, кръжащ в небето самолет в очакване да получи разрешение за кацане, но за щастие жена му навреме бе разкрила шегата и сега Еделман, преди да гълта, разглежда внимателно всяко хапче торазин и търси жички, μ-та, цифри[1346]. — Ето — претегля той на ръка дебело снопче ксерокопирани листове — това е Ефемеридата[1347]. Отчетено е новото въртене.

— Значи някой наистина е намерил стартовата площадка? Полюсът?

— Самата делта-t. Естествено, това не бе обявено официално. Намери я „Експедиция Кайзерсбарт“[1348].

Явно псевдоним. Всеизвестно е, че кайзерът няма брада.

Проникване в Аполоничния сън…

Когато очакваш скоро да ти се случи нещо истинско, тръгваш към него с прозрачна и успоредна на собствения ти лик повърхност, която бръмчи и прорязва двете ти уши и придава извънредна бдителност на погледа. Светлината преминава към тебеширено бледосиня. Кожата те боли. Най-после: нещо истинско.

Тук в опашния отсек на 00000, Готфрид действително вижда пред себе си тази ясна повърхност, буквално: имиполексовата обвивка. През вниманието му изплуват незначителни случки от детството. Припомня си кората на ябълка, върху която ненадейно се появява мъглявина, ето, гледа в изкривено червенеещо пространство. Очите му се взират тревожно, нататък, още по нататък… Пластмасовата повърхност потрепва често-често, сивкавобяла, подигравателна, враг на всеки цвят.

Навън денят е влажен, студен и жертвата е леко облечена, но тук й е топло. Закопчалките на жартиерите приятно опъват белите му чорапи. Той е открил недълбока извивка на една тръба, в която може да опре буза докато разглежда обвивката. Косата му гъделичка гърба и голите рамена. Тук е мъжделиво, избелено. Булчинско и открито за бледите пространства място, където да лежи в очакване на това, което му предстои, каквото и да е то.

Репродукторът в ухото му бръмчи от телефонните разговори. Гласовете са металически, драстично филтрирани и жужат като думите на хирурзи, дочути, когато етерът те унася. Въпреки че сега те изричат само ритуалните слова, Готфрид все още може да ги различава.

Слабият нежен мирис на „имиполекс“ го обгръща изцяло и това е познат аромат. Не го плаши. Така миришеше в онази стая, когато той заспа, много, много отдавна, толкова дълбоко в благоуханната парализа на детството… там беше тази миризма, когато Готфрид започваше да сънува. Сега е време за пробуждане в диханието на това, което винаги е било истинско. Хайде, събуждай се. Всичко е наред.

Орфей оставя арфата

ЛОС АНДЖЕЛИС (ПНС[1349]) — Ричард Жлуб, нощен управител на киносалон „Орфиъс“ на Мелроуз Авеню, се изказва решително против, както той го определя, „безотговорното използване на устна хармоника“. Или, по-точно казано „харбодика“, тъй като Управителят Жлуб страда от хроническо възпаление на сливиците, което засяга сериозно речта му. И приятели и злословници го наричат мислено „Сливицата“. Така или иначе, Жлуб заявява, че поради гореупоменатия музикален инструмент, опашките за неговия киносалон, особено за полунощните прожекции, ескалирали почти до анархия.

— Това продължава още от началото на нашия кинофестивал, посветен на филмите с участието на Бенгт Екерот и Мария Казарес[1350] — оплаква се Жлуб. Той е около петдесетгодишен, с увиснала двойна гуша и постоянно набола следобедна брада (възможно най-лошата от всички Часови Четини), а също има навика да изхвърля нагоре ръце в обърнат наопаки „знак за мир“, който освен това в семафорната азбука случайно отговаря на буквата „U“, излагайки на показ с това свое движение невъобразимо дълги бели маншети.

— Хей, Ричард, аз имам също като твоите френски маншети ето тук — подкача го някакъв случаен минувач и междувременно извънредно вулгарно се излага на показ и опипва препуциума си по начин, който вашият кореспондент не би посмял да изложи в своята дописка.

— Този определено е един от подстрекателите — леко потрепвайки споделя господин Жлуб. — Много неприятности съм имал с него. С него и със Стив Еделман. — Произнася го „Еделбад“. — Не ме е страх да казвам истината.

Случаят, за който той говори, все още е висящ, нерешен. Стив Еделман, холивудски бизнесмен, обвинен миналата година в 11569 (Опит за Извършване на Леко Престъпление с Подривен Инструмент) понастоящем се намира в затвора „Атаскадеро“ под безсрочно наблюдение. Твърдят, че Еделман, в несанкционирано разположение на духа, опитал, на улицата и в присъствието на цяла опашка за кинопрожекцията, да изсвири хармонична последователност от акорди включени в списъка на Министерството на правосъдието.

— И-и сега всички те го имитират. Е, ще уточня, че не „всички“, разбира се, истинските закононарушители представляват само нищожно, обаче твърде шумно малцинство, имам предвид онези като Еделман. Естествено, не всички тези добри хора на опашката. А-ха-ха. Елате да ви покажа нещо. — Въвежда ви в черния Управителски „фолксваген“ и докато разберете какво става, вече сте на шосето. Близо до разклонението за Сан Диего и Санта Моника той показва един участък от настилката — Ето тук видях един такъв. Караше „фолксваген“, също като моя. Представяте ли си? Не повярвах на очите си. — Но е трудно да съсредоточите цялото си внимание върху Жлуб. Традиционно магистралата за Санта Моника е сцена на всички познати на човека форми на автомобилна лудост. Не е бяла и благовъзпитана като магистралата за Сан Диего, не е тъй коварно проектирана като тази за Пасадина и не може да бъде сравнявана по гето-самоубийственост с отклонението за Харбър Сити. Не, с известно колебание признаваме, че магистралата за Санта Моника е за ненормалници и днес всички те са там, което силно затруднява вникването в забавния разказ на Управителя. В тяхно присъствие е невъзможно да сдържите известно потреперване от отвращение, почти рефлекторно Единомислие. Те прииждат от всички посоки, тълпят се, ломотят нечленоразделно, блещят се през страничните прозорци, свирят на устна хармоника, дори на казу, демонстрират абсолютно незачитане на Забраните.

— Бъдете спокойни — характерно проблясват очите на Управителя. — За всички тях ще се намери добре охраняван дом в окръг Ориндж. Точно до Дисниленд — следва пауза: съвсем като комик в нощен клуб, сам в своя почернен кръг, в своя тебеширен ужас.

Отвсякъде ви блъсва смях. Изобилен пълногласен смях на предана публика, идващ от четирите ъгъла на изцяло тапицираното купе. Осъзнавате с неясна тревога, че в колата е инсталирано някакво стерео оборудване, и един поглед в жабката разкрива цяла аудиотека от подобни записи: АПЛОДИСМЕНТИ (ЕНТУСИАЗИРАНИ), АПЛОДИСМЕНТИ (ВЪЗБУДЕНИ), ВРАЖДЕБНА ТЪЛПА по избор на 22 езика, ВИКОВЕ „ДА“, ВИКОВЕ „НЕ“, ПОЧИТАТЕЛИ-НЕГРИ, ПОЧИТАТЕЛКИ, АТЛЕТИЧНО — о, хайде стига де, — ОГНЕБОРСТВО (ТРАДИЦИОННО), ОГНЕБОРСТВО (ПРОТИВОЯДРЕНО), ОГНЕБОРСТВО (ГРАДСКО), КАТЕДРАЛНА АКУСТИКА…

— Естествено, разговорите ни трябва да бъдат закодирани — продължава Управителят. — Винаги е било така. Но всеки код може сравнително лесно да бъде разбит. Единствено поради тази причина опонентите ни обвиняват в презрително отношение към народа. Обаче ние наистина играем по правилата, честно. Не сме чудовища. Знаем, че трябва да им дадем някаква възможност. Не можем да им отнемем надеждата, нали?

Сега „фолксвагенът“ е в центъра на Лос Анджелис, където автомобилният поток отбива настрана, за да пропусне автоколона от тъмни „линкълни“, няколко „форда“, даже и пикапи, но нито един „понтиак“. На предните и задните им стъкла има флуоресцентни оранжеви стикери с надпис ПОГРЕБЕНИЕ.

— Той беше един от най-добрите — подсмърча сега Управителят. — Аз не можех лично да отида, но изпратих един високопоставен помощник. Интересно, кой ли ще го замени — натиска таен бутон под таблото. Този път смехът е рехаво мъжки „о-хо-хо“ с оттенъци на дим от пура и отлежал бърбън. Рехав, но висок. А също се различават отделни фрази, например „Голяма скица си, Дик!“ и „Виж го ти него!“

— Често си фантазирам как ще умра. Предполагам, че сте на заплата при тях, но няма значение. Слушайте сега. В 3 часа сутринта, на магистралата за Санта Моника, топла нощ. Всичките прозорци на колата са отворени. Карам със 115–120 километра. Вятърът нахлува в колата и от пода на задната седалка подхваща една тънка пластмасова торба, обикновен плик от химическо чистене: той се понася във въздуха изотзад, призрачно бял на флуоресцентното осветление… увива се около главата ми, толкова тънък и прозрачен, че даже и не го забелязвам, докато не става вече много късно. Пластмасов саван, души ме до смърт…

Движим се по магистралата за Холивуд, между увита в тайнствено покривало тежкотоварна платформа и загладена като торпедо цистерна за течен водород и застигаме същински керван от свирачи на устна хармоника.

— Добре че не са тамбурини — мърмори Жлуб — Няма толкова много тамбурини както миналата година, слава Богу.

Камиони за разносване на храна, облицовани в ламарина на ромбовидни шарки, кръстосват в следобеда. Гофрираните им стени проблясват като езеро с питейна вода след труден преход през пустиня. Днес е ден за събиране на отпадъци и боклукчийските камиони дружно се отправят на север към шосето за Вентура, катарзис от контейнери за отпадъци, във всякакви разцветки, форми и очуканости. Връщат се в Центъра, събрали всичките отломки от Съдовете…

Воят на сирена изненадва и двама ви. Жлуб поглежда напрегнато в огледалото за задно виждане.

— Нали не носите дрога?

Но ревът на сирената е много по-силен от полицейските. Той обгръща бетона и смога, изпълва залива и планините много по-надалеч отколкото всеки смъртен би могъл да стигне… не би успял да тръгне навреме…

— Това май не е полицейска сирена — Вътрешностите се свиват спазматично, протягаш ръка към копчето на дълговълновото радио. — Това май не е…

Разрешение за изстрелване

— Опразнете стартовата площадка — вика капитан Блицеро.

Резервоарите с водороден прекис и калиев перманганат са заредени. Жироскопите са задействани. В тесните окопи стоят приведени наблюдатели. В каросерията на камион спрял на празен ход потракват натрупани инструменти и приспособления. Акумулаторният разчет и сержантът, който бе завинтил ударника на запалителя, се покатерват и камионът потегля бавно по пресните кафяви коловози към дърветата. Блицеро остава няколко секунди на стартовата площадка и оглежда, за да се увери, че всичко е наред. После се обръща и тръгва бавно към автомобила за управление на изстрелването.

— Насочващата система в изправност ли е? — пита той момчето зад пулта за управление.

— Тъй вярно. Изправност и готовност потвърдени. — Осветеното от пулта лице на Макс е строго, решително златисто.

— Системата за подаване на гориво?

— Изправеност и готовност потвърдени — отвръща Мориц от пулта на ракетния двигател. На шията му виси телефонна слушалка и той предава на Оперативния Пункт: — Разрешение за стартиране.

— Пусков ключ на старт — командва Блицеро.

— Тъй вярно, пусков ключ на стартова позиция — Мориц завърта ключа в положение „старт“.

Готовност потвърдена.

Тук би трябвало да последват продължителни драматични паузи. Главата на Вайсман би трябвало да гъмжи от последните образи на кадифено меки долни бузи стиснати здраво от страх (как, дори не са ти потекли малко лайнца, а миличък?), последната завеса от златисти мигли над умоляващите млади очи, запушената уста опитва да каже, с голямо закъснение, това, което трябваше да е казала снощи в палатката… дълбоко в гърлото, в хранопровода, където главата на Блицеровия кур бе експлодирала за последен път (но какво е това зад конвулсивно потръпващата шийка, след Извивката Навътре В Тъмното Вонята И… Бялото… Ъгълът… Чака… Чака За…). Обаче не, ритуалът е сграбчил с кадифена хватка всички тях. Тъй неоспорима, толкова топла…

— Контакт. — Гласът на Блицеро е спокоен и уверен.

— Искам разрешение за стартиране — вика Макс от пулта за управление.

— Контакт потвърден. — Мориц натиска бутона обозначен „начална степен“.

Петнайсетсекундна пауза докато налягането в резервоара за течен кислород се повиши достатъчно. На пулта на Мориц пламва светлинка.

Продухване.

— Продухване потвърдено.

Светва лампичката за включване на двигателя: Запалване.

— Запалване потвърдено.

После:

— Начална степен, потвърдена готовност.

Началната степен е последната позиция, от която Мориц все още може да изключи двигателя. Пламък лумва под Ракетата и се усилва. Цветовете потъмняват. Тук има четирисекунден период, четири секунди неопределеност. В ритуала има място дори за това. Разликата между висококвалифицираният опитен пусков офицер и обречения на посредственост такъв се състои в това, че първият знае точно кога, в кой миг от този звънтящ и изпълнен с легенди преход, да заповяда „Работна степен“.

Блицеро е експерт. Много рано той се е приучил да изпада в транс, да изчаква озарението, което винаги настъпва. Блицеро никога не е говорил за това.

— Работна степен.

— Работна степен, потвърдена готовност.

Пултът за управление на изстрелването е заключен навеки.

Две лампички примигват и угасват.

— Щепсели 1 и 2 отделени — докладва Мориц.

Изхвърлените щепсели падат на земята и се мятат сред фучащите пламъци. На гравитационното подаване пламъкът е ярко жълт. После забучава турбината. Изведнъж пламъкът посинява. Неговият шум прераства в яростно фучене. Ракетата остава още миг на стоманената плоча, после бавно, треперливо, напрягайки ожесточено мускули, започва да се издига. След четири секунди почва да завива. Но пламъкът е ослепително ярък и никой не може да види Готфрид вътре в Ракетата, освен сега вече като еротична разновидност, изхалюцинирана със самовъзбудителна цел от оная синя ярост.

Издигане

Това издигане ще бъде отстъпено и предадено на Гравитацията. Но двигателят на Ракетата, душераздирателният дълбок вопъл на горенето обещава спасение. Жертвата в оковите на падането, се възнася на обещанието, на пророчеството, за Спасение…

Сега движението е към такава светлина, при която най-после ябълката е с ябълков цвят. Ножът разрязва ябълката като нож, който разрязва ябълка. Всяко нещо е там, където е, не по-ясно от обикновено, но определено с по-ясно изразено присъствие. Толкова много трябва да бъде изоставено сега, толкова набързо. Натиснат надолу и назад от еластичните окови, притиснат мъчително (болят го гръдните мускули, вътрешната страна на бедрото му е напълно изтръпнала), докато челото му опира едното коляно, косата му се търка с плачещо или покорно докосване като празен балкон на дъжда, Готфрид не иска да вика… той знае, че не могат да го чуят, но въпреки това предпочита да не вика… няма радиоканал за връзка с тях… това бе направено като услуга, Блицеро искаше да ме улесни, той знаеше, че ще опитам да се хващам здраво, ще се хващам за всеки глас, за всяко бръмчене или пращене…

В мислите му любовта им се изразява с илюстрации за деца, последните тънки страници потрепват затворени, един нежен, пасивно недовършен щрих, пастелно колебание: косата на Блицеро е по-тъмна, дълга до рамената и накъдрена на вълни, той е млад оръженосец или паж втренчен в оптическо устройство и призовава детето Готфрид, а лицето му има изражение майчинско или на силно желание да възпитава… сега той е много далеч, седнал, в края на стая в маслинен цвят, зад неясни форми и образи, за които Готфрид не може да определи дали са приятелски или враждебни, между него и — къде отиде той — вече изчезна, не… сега те начеват да се изплъзват по-бързо и Готфрид не сполучва да ги удържи, сякаш заспива, те почват се замъгляват ПРЕКЪСВАНЕ можеш да задържиш това състояние достатъчно стабилно и да видиш колана с жартиерите, изопнат надолу към бедрата ти, бели ленти тънки като крачетата на мъничко еленче и върховете на черните… черните ПРЕКЪСВАНЕ изтървал си няколко, Готфрид, и то важни, които не си искал да пропуснеш… знаеш, че това е последната възможност… ПРЕКЪСВАНЕ кога спря ревът? бреншлус[1351], кога настъпи бреншлус не може да бъде толкова скоро… но опашният отвор след отделянето му се поклаща на фона на слънцето и през русата коса на жертвата се появява Фантомът от връх Брокен, сянката на някого, на нещо, хвърлена върху яркото слънце и притъмняващото небе, в слоевете златисто, слоевете белота, на неподвижност като под водата, докато Гравитацията се отклонява за миг само… какво представлява тази смърт ако не побеляване, усилване на белотата до ултрабелота, какво е това ако не избелители, дезинфектанти, окислители, абразиви… — Опъвачка на краката[1352] е била тя днес за измъчените мускули и кости на момчето, но по-подходящо название за нея е Бликер, Блайхероде, Блийчър, Блицеро[1353], тя усилва и пречиства европоидната бледност до премахване на пигментацията, на меланина, на цветовия спектър, на обособеността от сянка до сянка, толкова е бяло, че ПРЕКЪСВАНЕ кучето беше червен сетер, главата на последното куче, доброто куче дошло да го изпрати не помня какво означава червено, гълъбът, който той гонеше беше тъмносив, но сега и двамата са бели до канала онази вечер миризмата на зеленина, о, аз не исках, или исках? да загубя онази нощ ПРЕКЪСВАНЕ морска вълна между къщите по улицата, двете къщи са кораби, единият отплава на дълго важно пътешествие и прощалното махане с ръце е тъй непринудено, спокойно и обичливо ПРЕКЪСВАНЕ последни думи на Блицеро: „Краят на вечерта… издължената дъга от хора всички излезли да си пожелаят нещо щом видят първата падаща звезда… Помни завинаги тези мъже и жени в протежение на хиляди километри земя и море. Истинският момент на сянка е мигновението, когато зърнеш точката светлина в небето. Една-единствена точка и Сянката, която току-що те е прибрала в своя обхват…“

Винаги помни.

Първата звезда увисва между стъпалата му.

Сега…

Спускане

Ритмичните ръкопляскания кънтят сред тези въглищно лъскави и твърди стени. Хай-де! За-поч-вайте про-жек-цията! Хай-де! За-поч-вайте про-жек-цията! Екранът е разтворена пред нас матова страница, бяла и безмълвна. Скъсала се е лентата или е изгоряла крушка на прожекционния апарат. Трудно ни беше дори на нас старите кинозапалянковци, постоянните кинозрители (нали?) да определим какво беше това тъкмо преди да ни обгърне тъмнината. Последният кадър бе прекалено краткотраен, за да бъде регистриран зрително. Може да е била човешка фигура, мечтаеща за ранна вечер във всяка столица, достатъчно бляскава, за да го увери, че той никога няма да умре, тъй като е излязъл да си пожелае нещо, когато види първата падаща звезда. Но това не беше звезда, то падаше, сияен ангел на смъртта. И върху потъмняващия, страховит широк екран нещо не бе прекъснало, то бе продължило, филм, който ние не сме били обучени да гледаме… сега това е близък план на лицето, познато на всички ни лице…

И точно тук, точно в този ням и тъмен кадър, острият връх на Ракетата, падаща с почти два километра в секунда, абсолютно и навеки безшумно, стига нейната последна неизмерима пролука над покрива на този стар киносалон, последната делта-t[1354].

Ако ви е нужно успокоение или утешение, имате време да докоснете седящия до вас човек или да пъхнете ръце между студените си крака… или, ако трябва да ви намери песен, ето една, на която Те никога и никого не са учили, химн съчинен от Уилям Слотроп, забравен и неиздаван от векове, изпят с простичка и приятна мелодия от онова време. Следвайте ритъма на подскачащата топка:

Ето я Ръката, която ще обърне времето,

Макар твоят(пясъчен) Часовник днес да върви

Докато Светлината що е повалила Кулите

Намери и последният беден и онеправдан човек…

Докато Ездачите спят край всеки път.

Из цялата наша осакатена Зона,

И лице да има на всяка планина,

И Душа във всеки камък…

А сега всички заедно…

1

Данте Габриел Росети (1828 — 1882) — англ. поет, илюстратор, живописец, преводач, брат на поетесата Кристина Росети (1830–1894), на лит. критик и писател Уилям Майкъл Росети (1829–1919) и на есеистката и преводачка Мария Франческа Росети (1827–1876). — Б.пр.

2

Brennschluss (нем., ракет.) — спиране на горенето, изключване, прекратяване работата на двигател. — Б.пр.

3

А 4 — германското обозначение на ракетата Фау-2 в нейната оперативна конфигурация (или Агрегат), след три по-ранни варианта. — Б.пр.

4

Най-високият връх (4158 м.) на едноименния масив, разположен в Бернските Алпи, Швейцария. — Б.пр.

5

Това е великолепно, но не е война. (Лудост е!) (фр.) — реплика на френския генерал Пиер Боске, свидетел на напълно безсмислената и катастрофална атака на английската лека кавалерия, водена от лорд Кардиган по време на битката при Балаклава на 25 октомври 1854 г. през Кримската война. Щурмът е безполезен и води до големи загуби за англичаните. — Б.пр.

6

Т.е. близо до Гриничката Обсерватория, точката определена като 0° географска дължина. — Б.пр.

7

Народничество — обществено движение в Русия, популярно сред средните класи и интелигенцията от 60-те години на XIX век до 1910-те. Народниците се застъпват за „сближаване“ с народа и селяните в търсене на корените и мястото си в света и на „самобитен“ руски път на обществено развитие. В съветската историография народничеството се счита за втория, революционно-демократичен (разночински) етап на революционното движение в Русия, сменил „дворянския“ (декабристки) и предшестващ „пролетарския“ (марксистки) етап. — Б.пр.

8

През 1930-те Корнелиу Кодряну (1899–1938) организира и създава в Румъния крайнодясното, националистическо, фашистко, антикомунистическо движение Легион на Архангел Михаил, популяризиращо вярата в източното православие, и неговото военно крило Желязната гвардия, базирано в град Яш. — Б.пр.

9

Патрик Мейнарс Стюърт Блакет (1897–1974) — английски физик-експериментатор, Нобелов лауреат по физика за 1948 г. — Б.пр.

10

Уилям Клод Дюкънфийлд (1880–1946) известен под името У. К. Фийлдс — американски комик, актьор, фокусник и писател. — Б.пр.

11

Т.е. Мън — Младежко Безразсъдство: ІV хексаграма от „Книга на промените И Дзин“ (един от най-старите китайски трактати, отнасящ се до древен метод на гадаене). Всяка хексаграма може да бъде разглеждана като съчетание от две триграми — горна и долна. Тази хексаграма ни напомня младостта и глупостта (безразсъдността) по два различни начина. Символът на горната триграма, Кен, е планината. Символът на долната, Кан, е водата; нарастващото в подножието на планината поточе е образ на неопитната младост. Липсата на движение е атрибут на горната триграма, на долната е Бездънното, т.е. Опасност. Спиране в недоумение на ръба на опасна пропаст е символ на младежката неопитност. Въпреки това, двете триграми показват също така и начин за преодоляване на грешките на младостта. Водата е нещо, което по необходимост тече. Първите струйки на поточето не знаят накъде ще отидат. Постоянният поток, обаче, прелива над дълбочината, която го възпира и успехът е достигнат. — Б.пр.

12

Йожен Сю (1804–1857) — френски писател на произведения в жанра приключенски, социален и битов роман, един от основоположниците на масовата литература. — Б.пр.

13

Дакоити — членове на бирмански и индийски разбойнически банди през ХІХ век. — Б.пр.

14

Т.е. увлечение по британския писател/поет Ръдиард Киплинг (1865–1936) — автор между другото и на стихосбирката Казармени балади (1892) в която е включено стихотворението „Судански боец“. — Б.пр.

15

Дракункулоза — хронично паразитно заболяване (известно още като Болест Гвинейски червей, причинено от гвинейски червей Dracunculus medinensis), което се характеризира с поражения на кожата и подкожната съединителна тъкан. Заразяването става при консумация на вода, която съдържа водни бълхи, заразени с ларвите на гвинейския червей.

Източна язва (или лайшманиоза) — хронично паразитно заболяване, причинено от паразита Leishmania tropica чрез пясъчни мухи от родовете Phlebotomus. Характеризира се с тежки поражения на вътрешните органи или на кожата и лигавиците. — Б.пр.

16

Отпратка към филма „Ганга Дин“ (1939 г.) на режисьора Джордж Стивънс по мотиви от известната едноименна поема „Ганга Дин“ от Ръдиард Киплинг. Кътър, изпълняван от актьора Кари Грант (1904–1986), и неговите другари Макчесни и Болантайн „лудуват“ из цяла Индия, сипват слонски упойващи вещества в пунша на ротата и вършат всевъзможни други лудории. — Б.пр.

17

Родрик Холоуел „Санди“ Макферсън (1897–1975) британски театрален органист от канадски произход. — Б.пр.

18

Натан Бенжамин бен Елиша Халеви Газати, наричан още Натан Бенжамин Ашкенази или Натан от Газа (1643, Йерусалим — 1680, Скопие) — теолог и писател. Прочува се като пророк за предполагаемия месия Шабатай Зеви (1626–1676). — Б.пр.

19

Улица в Лондон, където се намират правителствени учреждения, т.е. държавната администрация. — Б.пр.

20

Аденоид (лат. adenoides, от ст.-гр. ἀδήν — жлеза и εἶδος — вид) — трета сливица, патологически увеличено струпване на лимфоидна тъкан в областта на носоглътката и устната кухина (увеличаване на сливиците), предизвикващо затруднено дишане през носа и отслабване на слуха

21

Новопазарски Санджак — отомански окръг, просъществувал от 1864 до 1912–13 на територията на днешните Черна гора, Сърбия и Косово, с административен център град Нови Пазар, понастоящем в югозападна Сърбия. — Б.пр.

22

Периодът обхващащ управлението на Едуард VІІ крал на Великобритания и Ирландия, император на Индия (1901–1910), първи от династията Сакс-Кобург-Гота, по-късно преименувала се на Уиндзорска. — Б.пр.

23

Заможен квартал на Лондон. — Б.пр.

24

Парк в Лондон. — Б.пр.

25

Доброкачествено туморно образувание, състоящо се от мастна тъкан (от гр. lipos — мазнина). — Б.пр.

26

Псевдопод (лат. Pseudopodia, ст.-гр. ψευδοπόδια, лъжлив/фалшив крак) — временно цитоплазмено образувание на еукариотните клетки, служещо за придвижване или захващане на хранителни частици. Псевдоподите са характерни за някои едноклетъчни като амебите, кореноножките и др. — Б.пр.

27

Палимпсест, от старогръцки πάλιν (пак, отново) и ψάειν (търкам) е древен ръкопис, чийто оригинален текст е отстранен чрез търкане или промиване, а след това страницата е използвана за друг, нов текст. — Б.пр.

28

Croix mystique (фр., хиромантия) — Мистичен кръст две пресичащи се на кръст линии върху Лунния Хълм между линията на чувствата и линията на разума. Този знак-символ говори за необичайни ясновидски и окултистки способности, за контакт с Другата Страна, следователно вероятно и със смъртта. — Б.пр.

29

Върховно командване на съюзническия експедиционен корпус. — Б.пр.

30

Гарард и Компания ООД — английска бижутерийна фирма, кралски бижутери, произвеждаща сребърни прибори за маса, бижутерийни изделия за английското кралско семейство и доставчик на скъпоценни камъни за кралската корона. — Б.пр.

31

В централната част на Лондон. Там се намира сградата на Американското посолство и Генерално консулство и дипломатическите представителства на други страни. — Б.пр.

32

Спомагателна териториална служба. — Б.пр.

33

Европейски театър на военните действия. — Б.пр.

34

Текст — Катлийн Кей Туми (1914–1995), музика — Алън Робъртс (1905–1966), изпълнена във филма „Войничето Джони“ (1942) на режисьора Джон Ауер (1906–1975). — Б.пр.

35

Джордж Формби (1904–1961) — английски киноактьор, певец, композитор, музикант (банджо, хавайска китара). — Б.пр.

36

Т.е. бомбардировач Боинг B-17. — Б.пр.

37

Възвишение в центъра на Лондон, северозападно от Кралския дворец и Крепостта на английската кралица. — Б.пр.

38

Местното футболно дерби на Западен Ланкашър, Англия, между отборите на Блекпул и Престън Норт Енд. Провежда се от 1901 година. — Б.пр.

39

Т.е. Гринуичката Обсерватория. — Б.пр.

40

Заиграване с названието на цигарите „Лъки страйк“ (Lucky Strike англ.) = щастлив удар, удачно попадение. — Б.пр.

41

АСО — Агенция Специални Операции. — Б.пр.

42

Агенция за политическа пропаганда. — Б.пр.

43

МПВМ (Многопрофилен Персонален Въпросник Минесота) — стандартизиран психометричен личностен и психопатологичен тест, най-широко прилаганият в световната практика психологически тест, използван при разработката на индивидуални планове за лечение, за подпомагане при поставянето на диференциални диагнози, при разясняването на правно-юридически въпроси (съдебномедицинска психология), за проучването на кандидати за работа при подбора на персонал или като част от процедурата за терапевтична оценка. Разработен в 1939 г. от американските психолози Старк Р. Хатауей (1903–1984) и Джон Ч. Маккинли (1891–1950) за Университета в Минесота. Използван за първи път от армията на САЩ за подбор на кадри и отстраняване на хора с психиатрични проблеми. — Б.пр.

44

Съкратено от Blitzkrieg (нем.) — „светкавична война“. Периодът между 4 септември 1940 до 21 май 1941 г., когато германската авиация подлага на систематични бомбардировки Обединеното Кралство. — Б.пр.

45

Луфтвафе — германските военновъздушни сили. — Б.пр.

46

Томас Хукър (1586–1647) — бележит британско-американски пуритански колониален предводител, известен като „бащата на Кънектикът“. След разногласия с пуританските предводители в Масачузетс, основава Кънектикътската колония. Познат като изключителен оратор и радетел за всеобщо християнско избирателно право. — Б.пр.

47

Откъс от сборник проповеди озаглавен „Да вдъхнем душа на естествената маслина“ (1637) от Томас Хукър (виж по-горе). В оригинала цитатът завършва с „… и за такива притворни любов и наслади няма да търсим сметка.“

48

От WREN (Women’s Royal Naval Service) — кралска женска спомагателна служба към ВМФ. — Б.пр.

49

Шърли Темпъл (1928–2014) — американска актриса, танцьорка и певица, известна най-вече с легендарния си статут на талантливото дете от 30-те година на XX век. — Б.пр.

50

Килрой — стилизирано карикатурно изображение на човешко лице с подаващи се (над ограда) чело, нос, очи и пръсти на ръцете. През ІІ Световна война американските войници оставяли по стените на къщите в освободените градове надписа „Тук беше Килрой“. Оттогава насам по същия начин американските туристи често „увековечават“ посещенията си на различни туристически обекти. — Б.пр.

51

Британско двойно лятно време. — Б.пр.

52

Наречен тъй, защото такъв пламък служи като проверка срещу измами — смята се, че той ще открие истинското физическо движение в стаята, а не духовното. — Б.пр.

53

Т.е. в царството на Смъртта. Според „Тевтонска митология“ (1888) от Якоб Грим (1785–1863), Blicero („Блицеро“) е едно от многото германски прозвища на смъртта. То произлиза от „bleich“ (нем.) — блед и от „blechend“ (нем.) — ухилен, озъбен. От тях произтичат други прозвища, като „Der Blecker“ (нем.) — Ухилена/Озъбена Смърт и „Der Bleicher“ (нем.) — Избелвач (това, което смъртта прави с костите). Dominus (лат.) — „Доминус“ т.е. Повелител, Господ, Бог, и възобновява названието давано на римските императори от техните поданици и на Христос в латинските преводи на Евангелията. — Б.пр.

54

Контрольор (при спиритически сеанс) — дух, който се проявява чрез медиум. — Б.пр.

55

Пьотър Демянович Успенски (1878–1947) — руски философ, теософ, езотерик, окултист, таролог, журналист и писател. Математик по образование. Централна фигура в духовните търсения на XX век. Автор на книгите: „Четвъртото измерение“, Tertium Organum („Третият орган на мисълта“), „Символизмът на Таро“, „Космология на възможната еволюция на човека“, „Нов модел на вселената“ и др. — Б.пр.

56

Откъм подветрената страна (фр.). — Б.пр.

57

Спомагателната териториална служба. — Б.пр.

58

Т.е. създадени чрез „автоматично писане“, импровизирано свободно свързано литературно произведение, създадено с най-малко или полунесъзнателно усилие, вероятно произхождащо от „подсъзнателната“ мисловност на автора и следователно може би свързано с духовната сфера и съществуванието. Практикувано от поета Уилям Бътлър Йейтс (1865–1939), някои писатели-сюрреалисти като Андре Брьотон (1896–1966) и европейските спиритуалисти от началото на XX в. — Б.пр.

59

Говорещо или спиритично табло — използвана по време на спиритичните сеанси дъска, върху която са написани буквите от азбуката, числата от 0 до 9, думите „да“, „не“, „здравейте“, „довиждане“, различни символи и диаграми. — Б.пр.

60

Открит от френския философ Гийом Фереро (1871–1942) и публикуван в 1894. Петдесет години по-късно този принцип бил изучен от лингвиста Джордж Кингсли Зипф (1902–1950) който написва „Човешко поведение и принципът на най-малкото усилие: Въведение в човешката екология“ (1949). Принципът допуска, че животни, хора и дори добре проектирани машини естествено ще избират пътя на най-малко съпротивление или „усилие“. Принципът е аналогичен на „пътя на най-малкото съпротивление“. Зипф развива теорията, че разпределението на употребата на думите произтича от тенденцията за ефективен контакт с минимални усилия и тази теория е известна като Закон на Зипф.

В дадения случай обаче позоваването всъщност се отнася до изследването на Джордж Кингсли Зипф „Психобиологията на езика“ (1935). — Б.пр.

61

Игра с 3 зара, по размери еднакви със стандартните зарове, но вместо с точки от 1 до 6, обозначени с 6 символа: корона, котва, каро, пика, спатия и купа. Играта е между банка и играч. На платно, върху което са изобразени горепосочените символи, играчът залага на един или повече от тях и след това хвърля 3-те зара. Ако някой от залозите на символите съвпада с някой от символите на хвърлените зарове, банката плаща на играча. — Б.пр.

62

2. Ърл Стенли Морнър (1908–1994) — американски актьор-певец приел името Денис Морган, с което става известен. — Б.пр.

63

Агенция Специални Операции. — Б.пр.

64

Т.е. затворът „Уормуд Скръбс“, намиращ се в лондонския район Уормуд Скръбс. — Б.пр.

65

Електроенцефалограф създаден в 1929 г. от немския неврофизиолог Ханс Бергер. Електроенцефалограмата представя графично активността на мозъчните вълни на пациента. — Б.пр.

66

ГНОА — гръцка народна освободителна армия — една от трите (съставена предимно от комунисти) доминиращи съпротивителни групировки, борещи се срещу нацистите, които в 1941 г. завладяват и окупират Гърция. — Б.пр.

67

От бихейвиоризъм (от англ. behaviour — поведение) — метод в психологията, основаващ се върху предпоставката, че поведението може да бъде изследвано и обяснено научно, без да се познават вътрешните умствени състояния и отдаващ първостепенно значение на инстинктивните действия; психология на поведението. — Б.пр.

68

Томас Стърнс Елиът (1888–1965) — британски (родом от САЩ) есеист, издател, драматург, литературен и социален критик, един от най-изтъкнатите поети на XX век. — Б.пр.

69

„Танцуваме в мрака“ — популярна песен, музика Артър Шварц (1900–1984), текст Хауърд Диец (1896–1983), изпълнена за първи път през 1931 г. в музикалното ревю „Музикалният вагон“. Впоследствие е била записвана от Бинг Кросби, Арти Шоу, Ела Фицджералд, Франк Синатра, Фред Астер, Биа Уейн, Ал Боули, Джулиан Канънбол Адърли, Даяна Крол, Тони Бенет, Диаманда Галас, Бил Евънс, Рей Кониф и др.

Танцуваме в мрака до края на песента

Танцуваме в мрака и тя скоро свършва

Валсираме и се питаме защо сме тук

Времето лети, а ние сме тук и ни няма

Търсим светлината на една нова

любов, която да озари нощта

Аз имам теб, любов моя

И двамата можем да срещнем заедно

Музиката, танцувайки в мрака.

Какво от това че любовта е стара

Какво от това че песента е стара

Те ни правят вечно млади

Чуй сърцето ми

Що ридае непрестанно

Скъпа моя, кажи ми

Че ние двамата сме едно (цяло

Търсим светлината на една нова

любов, която да озари нощта

Аз имам теб, любов моя

И двамата можем да срещнем заедно

Музиката, танцувайки в мрака.

Танцувайки в мрака.

Танцувайки в мрака.

Б.пр.

70

Космическо яйце — митологичен мотив залегнал в митовете за сътворението на много култури и цивилизации. Яйцето е универсален символ на това, което съдържа зародиша на всяко проявление. В митологията яйцето се осмисля като първоизточник на живата материя и от дълбока древност е възприето разбирането, че светът е произлязъл от яйцето. — Б.пр.

71

Човек, който извършва вивисекция (от лат. vivus = „жив“ + sectio = „рязане“) — операция, провеждана с научна цел върху жив организъм, обикновено животно с централна нервна система. — Б.пр.

72

От стара (XVІІІ в.) английска детска песничка: Осем, девет, десет, комин / Мишката скочи на часовника / И той удари един / Мишката заситни надолу / Осем, девет, десет, комин. — Б.пр.

73

Спомагателна териториална служба. — Б.пр.

74

От телекинеза (или психокинеза) — способността на даден човек да движи и премества материални обекти от едно място на друго чрез мисъл или воля, без да използва физически контакт. Това също включва променяне на формата на предмети, като се използва енергията на умствения контрол. Терминът „психокинеза“ идва от гръцките думи psyche — живот или душа и kinesis — движение. — Б.пр.

75

Филиал на ДСО (Дирекция Специални Операции) за изследване на паранормални явления. Пси е общ термин покриващ всички парапсихологически явления. Гръцката буква Пси (psi = Ψ) е използвана за първи път в 1942 г. да обозначи „неизвестния фактор в екстрасензорните възприятия и психокинезните изживявания, който не може да бъде обяснен с познатите физически или биологически механизми“. — Б.пр.

76

В статистиката — хи-квадрат тест е един от най-популярните непараметрични методи за проверка на статистически хипотези при изучаване на неметрирани (качествени) признаци, разработен от английския статистик К. Пирсън (1857 — 1936). С него се изследват разликите в разпределението на два вида честоти — фактически и очаквани (теоретични). С него освен това се проверява хипотезата за съвпадение на емпирично, с определен модел теоретично разпределение (номинално, биноминално и т.н.). — Б.пр.

77

Карти на Зенер — разработени в началото на 1930-те от американския психолог Карл Зенер (1903–1964), за използване в експерименти по свръхсетивни възприятия. Колодата съдържа 25 карти, върху които са изобразени 5 символа (кръст, вълна̀, правоъгълник, кръг и звезда). Всяка от картите се повтаря по пет пъти. Колодата се размесва и след това подлаганият на експеримента опитва да познае картите, които експериментаторът ще му съобщава телепатично, а също и тяхната последователност. — Б.пр.

78

Управление на стрелбата — използването на статистически модели за насочване на стрелбата на зенитната артилерия. През по-голямата част от ІІ Световна война зенитните екипажи използвали дистанционни взриватели със забавено действие за детониране на снарядите на определена височина, с надеждата да запълнят с шрапнели и ударни вълни коридора, през който летят бомбардировачите. По-късно, след въвеждането на неконтактни взриватели с миниатюризирана радарна електроника, детониращи се, когато снарядът стига възможно най-близо до самолета, зенитната стрелба става много по-ефективна. — Б.пр.

79

СКПЦТБ — Стандартизирани количества на поразените цели на тон боеприпаси. — Б.пр.

80

Член на Кралския Хирургически Колеж. — Б.пр.

81

От roger (англ. радио-телекомуникационен жаргон) — прието, разбрано, добре. Произхожда от „received“ (англ.) — прието, разбрано. — Б.пр.

82

Джон Флорънс Съливан (1894–1956) известен под професионалния псевдоним Фред Алън — американски комик, чиято абсурдистка, злободневна радио програма „Уличката на Алън“ започва излъчване през 1942 г.

Госпожа Панси (Pansy (англ.) „Издокараната“) Нусбаум — героиня от програмата „Уличката на Алън“. Типична за предаването е следната размяна на реплики: „Я-а-а, ами че това е г-жа Нусбаум! — възкликва Фред Алън.“ „А ти Финк Спотс ли очакваше? — отвръща г-жа Нусбаум.“

83

Т.е. Ласи — шотландско коли, главен герой на множество филми започващи от 1943 г., някои от тях излъчвани и по българската телевизия. — Б.пр.

84

Бригадир — чин между полковник и генерал-майор. В американската армия — бригаден генерал. — Б.пр.

85

Книгата — т.е. том 2 от Лекции за условните рефлекси от руския физиолог Иван Петрович Павлов (1949–1936), публикувана 4 години след смъртта му, представляваща неговия опит да се отклони от физиологическите проучвания в посока към психологията. — Б.пр.

86

Абреа́кция (англ. abreaction — отреаги́ране; освобождаване, разтоварване) — термин в психоанализата, означаващ повторно съзнателно преживяване на травматично събитие, с цел освобождаване от напрежението, причинено от потиснати емоции. Форма на терапия за травми причинени от участие във военни действия. — Б.пр.

87

Прекогниция (от латински: præ — „преди“ и cognitio — „придобиване на знание“, „предварително знаене“)-в парапсихологията означава способността за предсказване или предчувстване на бъдещи събития, които не са могли да бъдат очаквани на базата на настоящото положение. Прекогниция на бъдещи събития, които се отнасят до човечеството или до по-големи групи от хора и съответно имат теологическо съдържание, се наричат пророчества. — Б.пр.

88

Психокинеза (или телекинеза) — способността на човек да движи и премества материални обекти от едно място на друго чрез мисъл или воля, без да използва физически контакт. — Б.пр.

89

Според И. П. Павлов интензивността на един условен рефлекс зависи (явно) от интензивността на използвания при неговото обуславяне стимул, напр. звънец, метроном или която и да е сетивна система. Обаче интензивността зависи, макар и не толкова явно, но не по-малко, от величината на такива безусловни фактори като мотивацията или емоционалното състояние на обекта (на изследване). Колебанията отвъд определена максимална интензивност, могат да доведат до определени фази — уравнителната (при която силни и слаби стимули оказват еднакво въздействие), парадоксалната (при която слабите стимули предизвикват по-интензивен отклик, отколкото силните), ултрапарадоксалната (при която възбудителните условни стимули се превръщат в задържащи и обратното). Такива стимули, които са твърде силни, за да създадат максимален условен рефлекс, в Лекции за условните рефлекси Павлов нарича преходни. — Б.пр.

90

Още една препратка към Лекции за условните рефлекси от Иван Петрович Павлов, гл. 54 „Les Sentiments D’Emprise и ултрапарадоксалната фаза“. Цитираният по-горе пасаж е бил отпечатан първо във френски научен журнал като отворено писмо от Павлов до френския психолог Пиер Жане, който наскоро бил публикувал проучване за чувството за преследване и параноя (les sentiments d’emprise) у неговите пациенти. Според него тези усещания на пациентите произлизат от влошеното им състояние (причинено от депресия, болести, травми или страх), по време на които те са объркани от „понятията за противоположност“. Категории като мое/тяхно, давам/получавам или господар/роб се замъгляват. Скоро пациентът изважда наяве болката от този конфликт, обективирайки конфликта като го въплъщава в други хора. Накратко, пациентът става параноичен, чувства се преследван. Пиер Жане смята, че в такива случаи е нужна психоаналитична терапия, а физиологът Павлов предлага химиотерапия. Павлов изказва предположение, че ако мозъчната кора бъде подложена на уплаха, напрежение или увреждане, това ще предизвика объркване в „понятията за противоположност“, които изглеждат безспорно свързани с превключващите (включено/изключено) функции на клетките на мозъчната кора. Следователно напълно логично е пациентът да попадне в преходна фаза. „Именно ултрапарадоксалната фаза е основата на отслабването на понятията за противоположност при нашите пациенти… На свой ред първо химията, а след това физиката, ще бъдат най-близо до тези явления и техния механизъм, доближавайки едно окончателно разрешаване (на проблема).“

91

Терминът „реална политика“ влиза в обръщение след появата, през 1853, на книгата „Принципи на реалната политика“ от Лудвиг фон Рохау (1810–1873). „Реалната политика“ означава отказ от сътрудничеството за сметка на осъществяването на стратегическите интереси на държавата; опора на реалните дадености и факти, както и на трезвото пресмятане на риска; отричане влиянието на неполитическите ценности (морал, идеология, религия) върху политиката. Ключово значение придобива силата и мощта на държавата. Най-изявен пропагандатор на реалната политика (или „политика на силата“) е германският канцлер Ото фон Бисмарк (1815–1898) който заявява: „Важните въпроси на нашето време не могат да бъдат разрешавани с речи и мажоритарно гласуване… а с желязо и кръв.“

92

Карл Рудолф Герд фон Рундщет (1875–1953) — немски фелдмаршал, командир на група армии „Юг“ — на германо-съветския фронт и главнокомандващ на немските въоръжени сили на Запад. Ръководи германската контраофанзива в Нидерландия/Белгия, известна като Арденска офанзива или „Сражения при издатината“. Проведена от 15.ХІІ.1944 до 16.І.1945 в Ардените (югозападна Белгия) с цел промяна в обстановката на Западния фронт, разгром на съюзническите армии в Белгия и Нидерландия, и освобождаване на сили, които да бъдат предислоцирани на Източния фронт. — Б.пр.

93

АПП (Агенция за политическа пропаганда) — поделение на ВКСЕК (Върховно Командване на Съюзническия Експедиционен корпус), занимаващо се с пропаганда и събиране на разузнавателна информация. — Б.пр.

94

Т.е. Лондон. — Б.пр.

95

ЕВН — Евакуиран от въздушни нападения. Опит на английското Министерство на държавната сигурност да проследява местонахождението на 1,5 милиона англичани, евакуирани от Лондон по време на германския обстрел с Фау-1 и Фау-2. — Б.пр.

96

Назована на името на френския математик Симеон Дени Поасон (1781–1840) формулата е полезна при изчисляване на вероятността да се случат извънредно редки, но възможни събития. Например уравнението на Поасон (получената зависимост между налягането и обема на газа се нарича уравнение на Поасон за адиабатни процеси) се използва предимно при изчисляването на вероятността от радиоактивни емисии или при пресмятане, за статистически цели, на вероятността човек да умре при срутване на мост. — Б.пр.

97

Число без единица мярка. Напр. 3,5 м/сек не е чисто число. 3,5 е чисто число. — Б.пр.

98

Филиал за изучаване на паранормални явления към Дирекция Специални Операции. „Пси“ е общ термин обозначаващ всички парапсихологични явления. Първоначално произхожда от използването на гръцката буква „пси“ използвана за обозначаване на неизвестно количество в уравнения. — Б.пр.

99

Т.е. университетският математически учебник „Съвременен анализ“ от Едмънд Тейлър Уитакър (1873–1956) и Джордж Невил Уотсън (1886–1965) излязъл от печат за първи път в 1902 г. — Б.пр.

100

Кратък списък на „законите“ на Павлов, най-вероятно извлечен от т.2, гл.43 на неговите Лекции: Кратко описание на висшата нервна система. Според дефинирания от Павлов „закон за сумирането“, съчетанието от „множество слаби условни стимули“ ще има за резултат „тяхната точна математическа сума“. „Законът за прехода“ гласи, че ако един условен положителен стимул продължава неотслабващ, накрая той „преминава в състояние на задържане“, процес наречен от Павлов „преход“. Според Закон за разпространение и концентрация: „процесите на възбуждане, произлизащи от определени точки на мозъчната кора под въздействието на съответни стимули, неизбежно се разпространяват върху по-голяма площ от мозъчната кора и след това отново се съсредоточават в ограничено пространство.“ Накрая, успоредно с тези процеси може да настъпи „обратна индукция“, т.е. „усилване на един процес чрез друг процес протичащ последователно или едновременно в две съседни точки“. — Б.пр.

101

В статистиката и теорията на вероятностите — моделиране на случайна дискретна величина, което изразява вероятността дадени събития да настъпят в определен интервал от време при фиксирана интензивност, ако са независими едно от друго. — Б.пр.

102

Убеждението, че ако настъпят отклонения от очаквано поведение при многократни, независими опити на случаен процес, то вероятността за отклонения в обратната посока се повишава. Т.е., повечето играчи смятат, че при поредица от загуби, вероятността за успех се повишава. Известна и под името „Заблуда на комарджията“, защото най-известният пример на тази заблуда се случва именно в казино в Монте Карло през 1913 г. Тогава, при игра на рулетка, топчето пада 26 пъти на черно, а играчи губят милиони залагайки на червено. — Б.пр.

103

От to condition (англ.) — обуславям. Създаване на условни рефлекси, реакции и действия в процеса на учене на организмите: формиране на причинно-следствени връзки чрез педагогическо, психотерапевтично или самоконтролиращо въздействие. — Б.пр.

104

Концепцията за рефлексната дъга е крайъгълен камък в механистичната теория на Павлов. Той представя „дъгата“ като имагинерна „пътека“ от церебрални (т.е. произхождащи от главния мозък) причини и следствия, от момента, когато е получено дадено усещане, до момента, в който тялото реагира на него. Павлов пише: „Аз представям нервната пътека на рефлексната дъга като верига от три звена — анализатор, връзка или ключалка и изпълнител или работна част на апарата.“ Т.нар. „Закон за отрицателната индукция“ се появява по-късно в теорията на Павлов, първоначално като вариант на „ултрапарадоксалния“ феномен. Според този закон, един положителен стимул, при определени стресови и травматични условия ще предизвика отрицателен отговор. — Б.пр.

105

Вайна Фей Рей (1907–2004) — канадско-американска актриса, чиято филмова кариера продължава от 1923 до 1980 г. Печели международна слава като актриса във филми на ужаса. Една от първите т.нар. „кралици на писъка“. Най-известната й роля е във филма Кинг Конг (1933). — Б.пр.

106

Предложението на Бевъридж — През 1944 докладът „Социално осигуряване и Съюзническите служби“ от лорд Уилям Бевъридж (1876–1963) става основополагащ документ в английската социална политика за разселените лица в разкъсваната от войната Европа. Лорд Бевъридж настоява последните да станат първи, т.е. най-много пострадалите трябва да бъдат първи на опашката за помощ от Съюзниците. „Коефициент на Ожесточеност“ и „Оценъчна Комисия“ не съществуват и в случая са авторски преувеличения. — Б.пр.

107

„Вариации по тема от Франк Бридж“ композирани през 1937 г. от Бенджамин Бритън (1913–1976). — Б.пр.

108

Бяло бургундско вино. — Б.пр.

109

През 1936 г. английският крал Едуард VІІІ се влюбва в разведената американка Уолис Симпсън и абдикира от британския престол, сред буря от протести. В 1937 той се жени за нея. — Б.пр.

110

Подобен на суинг танц, наречен в чест на презатлантическия полет на Чарлс Линдберг през 1927 г. — Б.пр.

111

Средно силен барбитурат, т.нар. „серум на истината“. Терапевтично може да бъде използван за предизвикване на състояние подобно на транс. Психологичното му въздействие варира от леко успокоение до състояние на дълбок хипнотичен транс. — Б.пр.

112

При почетно уволнение американските войници получавали месингова значка, на която релефно е изобразен „крещящ орел“. На войнишки жаргон тези значки са известни като „съдрани гъски“. — Б.пр.

113

Предградие на Бостън и негърско гето от 1920-те. Основано в 1630 г. от Уилям Пинчън. — Б.пр.

114

Това е Малкълм Литъл (1925–1965) известен като Малкълм Екс — афроамериканец, мюсюлманин, борец за правата на негрите в САЩ през 1950-те и 1960-те. През 1940 г. започва да работи като ваксаджия в танцовата зала „Роузланд Стейт Болрум“ в Роксбъри. Един от прякорите му бил Червения (заради червено-кафявата му коса), друг е Земляка или Градския. — Б.пр.

115

„Чероки“ (1938) — песен от английския актьор и композитор Рей Ноубъл (1903–1978) изпълнявана от множество световноизвестни музиканти и оркестри. — Б.пр.

116

Т.е. Чарли Паркър (1920–1955) американски джазов музикант-саксофонист и композитор. Влиянието, което оказва върху развитието на джаза, е огромно и може да се сравнява с това на Луис Армстронг и Дюк Елингтън. Заедно с Дизи Гилеспи, Бъд Пауъл и Телониъс Монк, той е считан за един от основателите на стила бибоп — нова форма в джаза, отличаваща се с бързо темпо, виртуозна техника и импровизация. Известен е с прозвището „Пилето“. — Б.пр.

117

Популярен през 1930-те и 1940-те нощен джазов клуб в Харлем, Ню Йорк, в който е свирил младият Чарли Паркър. — Б.пр.

118

Няколко години по-късно (1955) Чарли Паркър умира от остра стомашна язва и цироза на черния дроб в резултат от пристрастяването му към алкохол и хероин. — Б.пр.

119

Тази хомоеротична сцена изглежда се основава на факти. Знайно е, че Малкълм Екс е проституирал и през живота си е имал множество хомосексуални връзки. Освен това известно време е работил като иконом в дома на бостънския богаташ Уилям Пол Ленън. Според неговия приятел М. Джарвис, той (Малкълм Екс) срещу заплащане ръсел У. П. Ленън с талк, предизвиквайки по този начин оргазъм. Справка: биографичната Малкълм: животът на един мъж, който промени черна Америка (1991) от Брус Пери. — Б.пр.

120

„Шейх“ — марка американски презервативи. — Б.пр.

121

Китайско (поамериканчено) ястие — месо (морски продукти) и яйца, пържени с бобови кълнове, целина и зеле и сервирани върху ориз. — Б.пр.

122

Град Кеймбридж, Масачузетс, САЩ, — в района на Бостън, където се намират Харвардският университет, Масачузетски технологичен институт и др. университети. — Б.пр.

123

Препратка към „Залез и упадък на Римската империя“ — 6-томен труд (1776–1787) от английския историк Едуард Гибън (1737–1794) обхващащ историята на Древния Рим и Византия от края на II век до 1453 г. (превземането на Константинопол от османските турци). — Б.пр.

124

Марка гел с луга за изправяне на силно къдрава коса. — Б.пр.

125

От crutch (англ.) — патерица, опора, чатал; и crouch (англ.) — клеча, клякам. Освен това съществуват и т.нар. Щипци Кръчфилд — приспособление (инструмент) за изпъване и обездвижване, чиито скоби захващат неподвижно черепа, за да отдалечат и обездвижат шията. Използва се за стабилизиране на счупвания на шийните прешлени. — Б.пр.

126

Солипсизъм (от латински: solus — един, ipse — аз сам) — философско гледище, според което съществува само индивидуалното съзнание, а в епистемологичен план целият останал свят, включително и всички хора, фактически не съществуват, а са създадени от съзнанието и въображението. Епистемологията (от старогръцки: ἐπιστήμη — знание и λόγος — слово, учение) е разклонение на философията, занимаващо се с произхода, обхвата и особеностите на познанието. — Б.пр.

127

Франклин Делано Рузвелт (1882–1945) — президент на САЩ 1933–1945 г. — Б.пр.

128

Т.е. град Сан Бернардино, намиращ се в Калифорнийската пустиня, източно от Лос Анжелос. — Б.пр.

129

Доктор Фу Манчу́ — въплъщение на злото и криминален гений, литературен персонаж, герой в 13 романа (и 7 филма по романите) от английския писател Сакс Ромър (1883–1953). — Б.пр.

130

Пустош, пустинна земя (фр.). — Б.пр.

131

Ездитни кожени панталони с дъно, носени от каубоите върху обикновените панталони, за предпазване на краката. — Б.пр.

132

Вид игра на карти. В случая — раздавач на карти в тази игра. — Б.пр.

133

Rancho Peligroso (исп.) — Опасното ранчо. — Б.пр.

134

Toro Rojo (исп.) — Червеният Бик. — Б.пр.

135

Юки — индиански народ в Мексико и САЩ, чиято прародина обхваща част от поречието на Рио Яки, между Рио Матара и Аройо де Какарасу. Навахо — индиански народ, живеещ на територията на САЩ в областта Четирите ъгъла, където се срещат границите на щатите Аризона, Ню Мексико, Юта и Колорадо. Апачи — индиански народ от Северна Америка, който понастоящем живее в югозападната част на САЩ. — Б.пр.

136

Улица пресичаща целия град Бостън. — Б.пр.

137

Interessengemeinschaft Farbenindustrie Aktiengesellschaft (нем.) — Акционерно Сдружение по Интереси в Химическата Промишленост, накратко СИ Фарбен. Най-големият промишлен картел в Германия през 1930-те и 1940-те, обединение на най-големите германски химически корпорации, най-крупното частно предприятие в Германия, контролиращо голяма част от химическата промишленост на Германия. През ІІ Световна война на предприятията на ИГ Фарбен се падат 100% от производството на изкуствен каучук, 95% от отровните вещества, 90% от пластмасите, 84% от магнезия, 84% от взривните вещества, 70% от оръжейния барут. В заводите на картела бил широко използван принудителен труд на затворници. — Б.пр.

138

OberKommando der Wehrmacht (нем.) — Върховно командване на въоръжените сили (в нацистка Германия). — Б.пр.

139

Kryptosam: от „kryptos“ (гр.) — скрит и „samen“ (нем.) — сперма. Тук се явява като форма на тирозин — ароматична хомоциклична аминокиселина. Тирозинът е прекурсор на пигмента меланин, т.е. в кожните клетки се превръща в меланин, който контролира пигментацията на кожата, от светла в тъмна. — Б.пр.

140

Строго поверителен документ (нем.). — Б.пр.

141

Франц фон Байрос (1866–1924) — австрийски художник от епохата на декаданса, известен със своите еротични гравюри в стил модерн. Обри Винсънт Биърдсли (1872–1898) — английски художник-график, илюстратор, декоратор, поет, един от най-видните представители на английския естетизъм и модерн през 1890-те. Отличителна черта на неговите рисунки е изтънчената еротичност. — Б.пр.

142

Сесил Блаунт Демил (1881–1959) — американски актьор, режисьор, продуцент, чиято филмография наброява 70 филма (неми и звукови). Признат е за основател на холивудската филмова индустрия. Филмите му се отличават с епични мащаби, кинематографична помпозност, разкошни декори и костюми. Много критици го определят като „поет на пищните бани“, тъй като във всеки негов филм има сцени разиграващи се в разкошни бани. — Б.пр.

143

Т.нар. „нихилистки шифър“. В история на криптографията шифърът на нихилистите е ръчен (не машинен) симетричен шифър, първоначално използван от руските Нихилисти през 1880-та година за организиране на терор срещу царския режим в Русия. При него буквите са замествани с цифри. — Б.пр.

144

Вотан — германски бог. В тевтонската митология Вотан е „преди всичко подстрекател на битки и войни“, при когото се връщат падналите в бой. Докато броди из небето, Вотан е придружен от неговото „яростно множество“, Wütende Heer (нем.) — вилнееща армия. В по-късните немски легенди фигурира като предводител на т.нар. „необуздан лов“ на душите на мъртвите воини. В скандинавската митология му съответства Один. — Б.пр.

145

Какво правиш за фронта, за победата? Какво направи днес за Германия? (нем.). — Б.пр.

146

След като през 1534 г. скъсва отношенията с римокатолическата църква и папата, английският крал Хенри VІІІ е провъзгласен от парламента за глава на англиканската църква. През 1536 г. по негово нареждане е проведена секуларизация и манастирските земи преминават в ръцете на аристокрацията, а манастирите биват ограбени и разрушени. — Б.пр.

147

„Чувам Повелителя на морето…… Бърт е хубаво име“. В тевтонската митология Богинята Берта (а също и богът Бертхолд или Берт) се появява като 1. Популяризатор на навигацията сред хората, съответно Повелител на морето. 2. Бяла фигура, като behrt или brecht (нем.) означаваща светъл, светлина, бяло. 3. Същество, чието войнство включва душите на деца. 4. Личност, чийто фестивал се празнува по време на зимното слънцестоене (21 декември). — Б.пр.

148

Брайтън е най-популярният английски морски курортен град на 80 км южно от Лондон.

„Флотсам и Джетсам“ е комедийно радиопредаване излъчвано от ББС по време на ІІ Световна война, а също мореплавателен термин означаващ останки от потънал кораб и от товара му (flotsam — англ.) или стоки умишлено изхвърлени от кораб при авария (jetsam — англ.). — Б.пр.

149

Очевидно фиктивен персонаж. Името на радиоводещия произлиза от „grunten“ (средноангл.) за морски риби от рода Haemulon — помадазиеви или мърморкови, които издават сумтящи звуци, а „muron“ (гр.) означава „мил“ или „прекрасен“, „очарователен“. Съответно името Майрън Грънтон може да бъде преведено като „очарователен мърморко“. — Б.пр.

150

Вилхелм (1786–1859) и Якоб (1785–1863) Грим — прочутите германски филолози и фолклористи, автори на познатите в цял свят „Приказки“. Якоб Грим е автор също на авторитетното изследване „Тевтонски митология“. — Б.пр.

151

В 1924 г. бившият американски бригаден генерал Чарлс Гейтс Дос (1865–1951), тогава директор на Бюджетно Управление на САЩ, предлага план, според който Германия да започне да изплаща репарации на съюзническите правителства участвали в І Световна война. Планът Дос бил приет с посредничеството на британския министър-председател Рамзи Макдоналд и плащанията продължили осем години, до идването на власт на Хитлер. — Б.пр.

152

Върховно Командване на Съюзническия Експедиционен корпус. — Б.пр.

153

Т.е. генерал Дуайт Айзенхауер

154

Агенция (за) Политическа Пропаганда

155

Черна команда (нем.). — Б.пр.

156

Яростно множество (войнство), вилнееща армия (нем.). — Б.пр.

157

Четирите вида темперамент са дефинирани още от „бащата на медицината“ — Хипократ (460–370 пр.н.е.). Според него всичко, включително и човекът, е съставено от четирите основни елемента: въздух, вода, земя и огън и човешкият темперамент зависи от преобладаващата течност в тялото — кръв (сангвиник), жълта жлъчка (холерик), черна жлъчка (меланхолик) или лимфа (флегматик). В наши дни при дефинирането на темпераментите са запазени само четирите названия, а самият темперамент не е обвързан с преобладаваща течност в организма, а с типа висша нервна дейност на човека. — Б.пр.

158

Агенция за политическа пропаганда. — Б.пр.

159

Въображаем английски командир от І Световна война, чието име съдържа игрословица: Тунар (Thunar, познат също и като Донар) е тевтонският бог на бурите и дъждовете, син на Вотан. Неговите мълнии били като „остени“ (prods — англ.). — Б.пр.

160

Битката за Полигон Уд е част от втората фаза на Третата Битка при Ипър през І Световна война и се провела край белгийския град Ипър от 26 септември — 3 октомври 1917 в района от Пътя Менен до гората Полигон (Уд). — Б.пр.

161

Фицморис Хаус на площад Бъркли в Лондон — адресът на Отдел Политическо разузнаване към британското МВнР. — Б.пр.

162

УСС — Управление Стратегически Служби — предшественик на Централното Разузнавателно Управление.

УВИ — Управление Военна Информация

163

Отдел Психологическа Пропаганда. — Б.пр.

164

Върховно Командване на Съюзническия Експедиционен корпус. — Б.пр.

165

Нов курс (New Deal — англ.) — название на политиката на президента на САЩ Франклин Делано Рузвелт, изразена в редица програми между 1933 и 1938 за борба с Голямата депресия, последвала срива на борсата през 1929 г. Политиката намесва държавата в свободата на икономиката, която до този момент е била неприкосновена. — Б.пр.

166

Времеви интервал между стимулирането и отклика, или, от по-обща гледна точка, времеви интервал между причина и следствие при някаква физическа промяна в наблюдаваната система. — Б.пр.

167

Стълбица на Мирозданието — строга религиозно-йерархична структура обхващаща всички видове материя и живот, за които се предполага, че са предопределени от Бог. Стълбицата започва от Господ Бог на върха и преминава надолу към ангели, демони (дяволи/ангели-отстъпници), звезди, луна, крале/царе, принцове, благородници, простолюдие, диви животни, домашни животни, дървета, други растения, скъпоценни камъни, благородни метали и други минерали. Стълбица на Мирозданието (лат. scala naturae — букв. стълба на природата) е понятие извлечено от трудовете на Платон, Аристотел, Плотин и Прокъл и впоследствие доразвито през средновековието и достигащо пълна изразност през т.нар. ранен съвременен Неоплатонизъм. — Б.пр.

168

Раздел от математиката занимаващ се с изучаването на различни начини за подреждане на нещата/ситуациите. — Б.пр.

169

Рамзи Макдоналд (1866–1937) е британски министър-председател за два мандата 1929–1931 и 1931–1935 и до абдикацията на крал Едуард VІІІ в началото на 1937 г. заема поста на Лорд Председател на Тайния Съвет на Краля. След абдикацията на Едуард VІІІ, Рамзи Макдоналд губи своя пост и няколко месеца по-късно умира. — Б.пр.

170

Кратък списък на някои характерни за 1920-те и 1930-те популярни направления в психологията.

Емил Куе (1857–1926) самопровъзгласил се френски психотерапевт става известен с формулата: „С всеки изминал ден и по всякакъв начин аз ставам по-добре и по-добре.“ Куеизъмът се съсредоточава върху този тип самовнушение като начин за подчиняване на волята и следователно „лечение“ на душевни и физически болести.

Пьотър Успенски (1878–1947) — руски философ, теософ, езотерик, окултист, таролог, журналист и писател. Математик по образование. Централна фигура в духовните търсения на XX век. Автор на книгите: „Четвъртото измерение“, Tertium Organum („Третият орган на мисълта“), „Символизмът на Таро“, „Космология на възможната еволюция на човека“, „Нов модел на вселената“ и др. В своите съчинения се стреми да синтезира всичко: от теорията на Ницше за свръхчовека до картите таро, йога, астрология, учението Кабала, Юнгианския анализ на сънищата и християнската иконография.

Бъръс Скинър (1904–1990) — американски психолог, бихейвиорист, изобретател, социален философ и автор на „Поведението на организмите“ (1938) в която развива своята теория за „оперантното кондициониране“. По време на ІІ Световна война Скинър ръководи в Университета Минесота проекта „Органичен контрол“, включващ животни (гълъби) като възможно „насочваща система“ за ракети. На птиците е показвана заснетата на филм мишена и те биват кондиционирани, с почуквания на клюна по контролното табло, да насочват ракетата към целта.

Дейл Карнеги (1888–1955) — американски писател и лектор, създател на известни курсове за личностно развитие, умението да се привличат клиенти, корпоративен тренинг, публично говорене и междуличностни умения. Автор на „Как да печелим приятели и да влияем на другите“ (1936) изразяваща типичен куеистки ентусиазъм към „положителното мислене“ като универсално лекарство. — Б.пр.

171

Т.е. използвани в тест за свръхсетивни възприятия. — Б.пр.

172

Ема Алис Маргрет Аскуит (1864–1945) — графиня на Оксфорд и Аскуит, известна като Маргот Аскуит, дама от висшето общество, съпруга на Хърбърт Хенри Аскуит (1852–1928) министър-председател на Обединеното Кралство от 1898 до 1916 г. — Б.пр.

173

Лаборатория за абреакционни изследвания. — Б.пр.

174

Сър Дъглас Хейг (1861–1926) — фелдмаршал на Британския Експедиционен Корпус през І Световна война (наричан още „Касапинът от Сома“ или „Касапинът Хейг“, заради преобладаващото мнение, че неговите заповеди са причинили смъртта на 2 милиона британски войници в битките при Сома и Пасхенделе). Негов секретар бил сър Филип Сасун (1888–1939) братовчед на лейтенант Сигфрид Сасун (1886–1967) — поет, войник служил в полка на Кралските Уелски Стрелци. Събратята по оръжие на Сигфрид Сасун го наричали „Лудия Джак“ заради безразсъдната му смелост. Когато бил ранен, той използвал времето за лечение в Англия, за да съчинява поредица от мрачни и жестоки антивоенни поеми, в които недоволствал от факта, че войната от отбранителна и освободителна се превърнала в агресивна и завоевателна. Твърдял, че Министерството на Войната умишлено е представяло невярно своите цели пред британското общество и съответно бил обвиняван в пацифизъм. Вероятно такъв е контекстът на неизвестния и може би апокрифен коментар на Хейг, според генерал Пудинг. — Б.пр.

175

Т.е. използването на пулпата (месото) на тикви и краставици за приготвянето на т.нар. Тиквена Изненада на бригаден генерал Пудинг

176

Шеговито название на пудинг с наденица. — Б.пр.

177

„Кингс Роуд“ е главната улица в лондонския квартал Челси, където се намира къщата на Пирата Прентис, Осби Фийл и останалите, с които се срещаме в първия епизод на настоящото повествование. — Б.пр.

178

Разузнавателно Ирационална База за Импулсиране. — Б.пр.

179

Широко известна американска песен от 1918 г., текст от Сидни Мичел (1888–1942) и музика от Арчи Готлър (1896–1959), станала отново популярна в годините на ІІ Световна война. През І Световна война отличителният знак орел за чин полковник, бил наричан „пиле“ на войнишки жаргон. — Б.пр.

180

Илектра Хаус, разположена на ул. Мургейт 84 — лондонската дирекция на Бритиш Кейбъл & Уайърлес ООД. По време на ІІ Световна война в тази сграда било настанено управлението на Би Би Си и британската радиопропаганда. — Б.пр.

181

Всъщност в повествователната хронология би трябвало да е декември 1944 г. — Б.пр.

182

В Теория на обществената и икономическа организация социологът Макс Вебер анализира трите типа власт в обществото: традиционната или династическа форма, при която властта се предава според правото по рождение, рационалната или бюрократическа с нейните абстрактни стойности и безлична организация; и харизматичната, която е спонтанна, нестабилна и свързана с идеалите за любов и братство. „Може да се каже, че в своята най-чиста форма харизматичната власт съществува само в процеса на зараждане. Тя не може да остане стабилна, а преминава в традиционализирана или рационализирана (осмислена) или като съчетание от двете.“ Този процес на стабилизирането на динамичната власт на харизматичното обаяние бива определян като „рутинизиране (шаблонизиране)“ или „рационализиране (осмисляне)“. Авторът използва и двата термина равностойно и взаимозаменяемо. — Б.пр.

183

Гордън Уилард Олпорт (1897–1967) америк. психолог и Филип Юарт Върнън (1905–1987) англ. психолог. публикуват в 1931 г. Изследване на ценностите. В 1951 същите двама + америк. психолог Гарднър Линдзи (1920–2008) публикуват ревизирано издание на Изследването.

Професор Робърт Гибън Бернройтер (1901–1995) — америк. психолог, съставил Персонален Опис (Въпросник) на Бернройтер в 1931 г. Тестовете в този въпросник измерват самомнителност, интровертност-екстровертност, надмощие-подчинение и невротични склонности.

Джон Клеманс Фланаган (1906 — 1996) — америк. психолог. Забелязва, че всичките четири категории изследвани във въпросника на Бернройтер (невроза, интровертност, подчиненост и ниско самочувствие) са статистически съотнасящи и до голяма степен предсказуеми. Това негово наблюдение води до усъвършенстване на теста на Бернройтер в 1935 г. — Б.пр.

184

Метод за психологическо оценяване, в което възприятието на субекта за мастилени петна е записвано и после анализирано посредством и в зависимост от интуитивните прозрения на психолога, сбор от научноустановени алгоритми или и двете. Използван е при опитите на психолозите да проучат личностните характеристики и емоционалното функциониране на пациентите си. Употребява се за диагностициране на разстройствата на несъзнателните мисли и различаването на психотичното от непсихотичното мислене в случаи, в които пациентът не е склонен да показва открито психотично мислене. Името на теста идва от неговия създател — швейцарския психолог Херман Роршах (1884–1922). — Б.пр.

185

Бела Ференц Дежьо Блашко (1882 — 1956), по известен под името Бела Лугоши е американски актьор с унгарски корени, популярен най-вече с ролята си на граф Дракула в едноименния оригинален филм от 1931 година на режисьора Тод Браунинг (1880–1962) както и с други значими участия във филми на ужасите. — Б.пр.

186

Битката при Пласи (или Палаши, Западен Бенгал, на бреговете на р. Бхагирати, около 150 км северно от Калкута, близо до тогавашната столица на набаба Муршидабад) на 23 юни 1757 г. е решаваща победа на Британската източноиндийска компания над набаба на Бенгал и неговите френски съюзници. Полковник Робърт Клайв (1725 — 1774) командва армията на Британска източноиндийска компания (подпомагана от кервани слонове) срещу многократно превъзхождаща го по численост индийска армия и контингент от френски артилеристи и я разгромява напълно. Битката води до затвърждаване на управлението на Британската източноиндийска компания над Британска Индия. — Б.пр.

187

В центъра на тези събития е Иродиада — еврейска принцеса (княгиня) от Иродовата династия. Омъжена е за чичо си Ирод ІІ, който е син на цар Ирод Велики и Мариамна ІІ. Съпругът й е обвинен от параноика Ирод Велики, че съзаклятничи с майка си да го премахне, отстранен е от властта и живее заедно с Иродиада в едно от пристанищата на Палестина. Около 23 г. сл. Хр. Иродиада се развежда с Ирод ІІ и се омъжва втори път за друг свой чичо — Ирод Антипа, тетрарх на Галилея и Перея. Този брак по сметка предизвиква масово недоволство сред народа. Негов изразител става св. Йоан Кръстител, който открито изобличава цар Ирод Антипа, че е взел за съпруга жената на живия си брат. Ирод Антипа заповядва св. Йоан да бъде арестуван и хвърлен в подземията на неговата крепост Махера на източния бряг на Мъртво море. По време на едно пиршество Иродиада изпраща дъщеря си Саломия (Саломе) да танцува пред гостите и пияният Ирод Антипа обещава да й даде, каквото тя пожелае. Подучена от майка си, младата Саломе танцува за цар Ирод Антипа и поисква главата на св. Йоан Кръстител, която скоро е донесена на един окървавен поднос. Виж Евангелие от Матей 14:1-12 и Евангелие от Марко 6:17-29. — Б.пр.

188

Безобразен човек (лат.). — Б.пр.

189

Визуален пример за неопределеност, произтичаща от паралактичната перспектива. — Б.пр.

190

Издателството е наречено в чест на сър Нейланд Смит от Скотланд Ярд, безстрашният белетристичен герой от романите на Сакс Ромър (1883–1959) за Фу-Манчу. — Б.пр.

191

Джон Броудъс Уотсън (1878–1958) и съпругата му Розали Рейнър Уотсън (1898–1935) са основоположници на поведенческата психология. През 1918 г. те кондиционират (т.е. създават условен рефлекс на) 11-месечното бебе „Младенецът Албърт“ като първоначално слагат в неговата детска площадка различни животни и играчки (кукли) с козина, при вида на които детето не изпитва страх. След това започват да удрят с чук по метална пръчка непосредствено зад главата на Албърт. И повтарят тази процедура всеки път, когато бъде донесено ново космато животно/кукла/играчка и Албърт протяга ръка към него. Уплашен от невидимия шум, Албърт бързо го свързва с животните и започва да изразява своя страх всеки път, когато слагат до него такава играчка. Ужасът му скоро включва всички „предмети с козина“ включително и майчината му боа-шал от пера, която преди е свързвал с нейната загриженост и любов. — Б.пр.

192

Фридрих Аугуст Кекуле фон Страдониц (1829–1896) — германски химик един от основателите на теорията за строежа на органичните съединения, чието начало е положено с откриването от него на цикличната или „пръстеновидна“ структура на бензеновата молекула. В Университета в Гисен той първоначално започва да учи архитектура, но след като присъства на лекционен курс воден от Юстус фон Либих (1803–1873) в дармщатското висше техническо училище, в 1849 г. Кекуле започва да изучава химия при Либих. — Б.пр.

193

Джон Огъстъс Ларсон (1892–1965) — създава първият полиграф в 1921 г. Леонард Кеелер (1903–1949) е съоткривател на полиграфа, познат като „детектор на лъжата“. — Б.пр.

194

В парапсихологията прекогниция (на латински: præ-, „преди“ и cognitio, „придобиване на знание“, т.е. „предварително знаене“) означава способността да предсказваш или предчувстваш бъдещи събития, които не са могли да бъдат очаквани на базата на настоящото положение. — Б.пр.

195

Психокинеза (или телекинеза) — предполагаемата способност за преместване на предмети изключително с умствено/психическо усилие, без използване на физически контакт. — Б.пр.

196

Поасоново разпределение в статистиката и теорията на вероятностите е моделиране на произволна дискретна величина, което изразява вероятността дадени събития да се случат в определен интервал от време при фиксирана интензивност, ако са независими едно от друго. — Б.пр.

197

sentiments d’emprise (фр.) — чувството за преследване и параноя, т.е. на упражняван отвън контрол. — Б.пр.

198

Отвореното писмо на Павлов представлява Глава LV „Les Sentiments D’Emprise и ултрапарадоксалната фаза“ от том І на Лекции за условните рефлекси от Иван Петрович Павлов, която е последвана от споменатата от автора тук глава. — Б.пр.

199

Уилям Андрю Хорсли Гант (1892–1980) — американски медик, учен, преводач на т. 1 и 2 от „Лекции за условните рефлекси“ на И. П. Павлов. — Б.пр.

200

Том І от Лекции за условните рефлекси на И. П. Павлов е публикуван в превод на английски език в 1928 г., когато Пойнтсман е на 28 години.

Призивът към Пойнтсман идва като че от „Венера от пещерата“, т.е. сякаш от богинята (Венера) от легендата за Танхойзер — немски минезингер, странстващ рицар-поет и разказвач на поучителни истории. Танхойзер (ок. 1200 — ок. 1265) създава образци на т.нар. танцувална поезия, която възпява любовта и игрите както на знатните, така и на простолюдието. Някои негови текстове пародират „високия“ минезанг, проникнати са от самоирония и съдържат неприлични строфи, напомнящи студентските песни. В тях се говори за приключения, старинни легенди и герои, изпълнени са с учени безсмислици и смущаващи чуждици. Изключение прави неговата „Песен на покаянието“, възвеличаваща духовните търсения и саможертвата в Кръстоносните походи, и смятана за образец при създаването на „Легендата за Танхойзер“. В баладата/легенда за Танхойзер, възникнала след 1450 година, се разказва за рицаря-поет, който намира Венусберг, подземния дом/пещера на Венера, и прекарва там цяла година в преклонение към богинята. След като напуска Венусберг, измъчван от разкаяния той отива в Рим да измоли от папа Урбан ІV опрощение на своите грехове. Папа Урбан ІV отговаря, че прошката е също толкова невъзможна, както е невъзможно неговият папски жезъл да цъфне. Три дни след отпътуването на Танхойзер, жезълът на Урбан ІV разцъфва с цветове и папата изпраща свои пратеници да намерят и доведат рицаря-поет, но той вече се е върнал във Венусберг и никога повече не го виждат. — Б.пр.

201

Харли Стрийт в центъра на Лондон, е прочута от средата на XIX в. с големия брой частни медицински практики, клиники, болници. В непосредствена близост до нея е разположено Кралското Медицинско Дружество. — Б.пр.

202

Гръцкият митически герой Тезей отплава за Крит с намерението да замени седемте младежи и седем девойки, които цар Минос иска от атиняни, за да бъдат предлагани в жертвоприношение на Минотавъра. Ако Тезей успеел да убие чудовището неговите съграждани щели безпрепятствено да се върнат по домовете си. Дъщерята на Минос, Ариадна се влюбва в Тезей и търси помощ от Дедал, строителят на критския лабиринт. Дедал я съветва да даде на Тезей кълбо с прежда, която той да размотава из лабиринта, за да може да се върне обратно следвайки конеца. След като убива Минотавъра, Тезей взема със себе си Ариадна, но тъй като боговете вече я били нарочили за жена на Дионис, впоследствие я изоставя на остров Наксос (според някои версии, на остров Крит). Така Ариадна станала богиня и жена на Дионис. Критският култ към Венера е приемал Венера и Ариадна за една и съща богиня. — Б.пр.

203

Цитат от том 2 на Лекции за условните рефлекси на И. П. Павлов, който на свой ред е цитирал от есето на Пиер Жане озаглавено „Осезания в халюцинациите за преследване“ поместено в Journal de psychologie. — Б.пр.

204

В дуалистичната философия на китайския будизъм, ян е активният, мъжки елемент на развитието и съзиданието, който винаги съществува съвместно с пасивния женски елемент, известен като ин. Ян е слънцето и просветеното/осветлено мислене/съзнание; ин е луната и помраченото без/подсъзнание. Заедно те образуват едно кръгло цяло — мандала. — Б.пр.

205

Т.е. ДПИ — Дружество за Психически Изследвания, намиращо се в Лондон. — Б.пр.

206

Многопрофилният Персонален Въпросник Минесота (МПВМ) включва четири скали за обоснованост в помощ на оценката на резултатите от теста. Ска̀лата Ф служи за показване на „нежелателно поведение“ по време на теста, например „съзнателно симулиране“, „вулгарна ексцентричност“ или дори „простодушна нехайност“. Тя също може да се намира в определено съотношение с други признаци за психоза или да показва, че тестваният се опитва да надхитри теста вероятно защото страда от параноидна психоза. — Б.пр.

207

Видимото изместване на положението на един наблюдаван обект, дължащо се на неговото наблюдение от две различни точки. — Б.пр.

208

Тигър II (наричан още Кралски тигър) е тежък немски танк от последните години на ІІ Световна война. Дебелата му непробиваема броня и мощното оръдие го правят господстваща машина на бойното поле, но късната му поява, малкото произведени машини, големите размери, ниската скорост, слабата повратливост и особено недостигът на гориво попречват да бъде променен изхода от войната. В подготовка за неосъществения германски десант, южните брегове на Англия били укрепени с бодлива тел, бункери и (като противотанково препятствие) описаните цилиндрични блокове. — Б.пр.

209

В ХІХ век мъжете от берберското племе зуави (от областта Кабилия в Алжир) били включени във френската армия, обмундировани с колоритни пъстри униформи (елечета, шалвари и фесове) и изпратени да воюват срещу враговете на колониализма. По-късно в тези зуавски подразделения били включвани хора от други френски колонии. — Б.пр.

210

Amanita muscaria (лат.) — червена мухоморка, наричана още „ангел-унищожител“. — Б.пр.

211

Пещ за деца (нем.) — отпратка към приказката от Братя Грим „Хензел и Гретел“. В оригиналния текст на приказката обаче е използвано съществителното der Backofen (фурна, пещ — нем.), различаващо се от Brennofen (пещ за изпичане на керамика — нем.). — Б.пр.

212

Буквално преведено — Божимир. Името Gottfried произлиза от немското Gottes friede — мир божи, и определено е свързано с Фрей, древен тевтонски бог на плодородието, мира и сексуалната любов, познат също и като Фрейр и Фриг. — Б.пр.

213

Степенен ред — сумата от последователно нарастващи интегрални (цели) степени от една променлива величина или сумата от променливите, всяка от която е умножена по един „общ член“ и постоянен коефициент, вероятно до безкрайност. При отсъствието на „общ член“ не може да бъде извършено пресмятане на числената величина на реда. В настоящия случай вероятните отпратки за загадъчните фрази на говорещия се отварят (разкриват) като степенен ред; обаче при отсъствието на общ коефициент тези отпратки (или мерки за сравнение) могат да се окажат несвързани една с друга или най-малкото да включват отклонения на мисълта в произволни посоки. — Б.пр.

214

ХНСД — Холандско Национал-Социалистическо Движение. Dutch Nationaal-Socialistische Beweging — DNSB (нидерланд.). — Б.пр.

215

Полдер — ниско разположени участъци отвоювана от морето суша, образуващи изкуствени хидроложки обекти, оградени с диги. Типичен пример за полдери са територии, отвоювани от морето и намиращи се под морското равнище. Васенаар — район в северната част на Хага. — Б.пр.

216

Аматол — мощен експлозив, бризантно вещество смес от тринитротолуол и амониев нитрат. — Б.пр.

217

Антон Адриаан Мюсерт (1894–1946) — един от основателите на холандското Национал-Социалистическо Движение (ХНСД), негов вожд и глава на марионетното правителство на Нидерландия. — Б.пр.

218

Морският курортен град Шевенинген, непосредствено западно от Хага и бил използван от германските ВВС (Луфтвафе) за възстановяване, почивка и забавления на екипажите на самолети. — Б.пр.

219

Цитатът е от „Сонети към Орфей“ от Райнер Мария Рилке — част ІІ, сонет 12. — Б.пр.

220

Препратка към „Ода на славея“ от Пърси Биш Шели и „Ода на западния вятър“ от Джон Кийтс. — Б.пр.

221

И стъпките му не отекват нивга от беззвучната Орис (нем.). Целият абзац ни отпраща към 10-та Дуинска елегия от Райнер Мария Рилке и по-специално строфи 104-105: Einsam stegt er dahin, in die Berge des Urleids, / Und nicht einmal sein Schritt klingt aus dem tonlosen Los (нем.). В превод: „Съвсем сам той изкачва планините на Първобитното Страдание, / И стъпките му не отекват нивга от беззвучната Орис.“ В случая малко по-долу авторът се отклонява леко от оригиналния текст: употребява „кънтят“ вместо „отекват“, „ни веднъж“ вместо „нивга“ и „Съдба“ вместо „Орис“. — Б.пр.

222

Името Rauhandel (нем.) означава „груба/тежка професия“, жаргонен немски израз за проституиране и по-специално за груб хомосексуален секс, т.е. садомазохизъм. — Б.пр.

223

От Wandervogel (нем.) — странстваща, прелетна птица. Обобщено название на множеството младежки движения в Германия от 1900 до 1930 г. Идеологически разнообразни, всички Вандерфогелови групировки се стремят към отърсването от обществените ограничения и връщането към природата и свободата, ценят най-много органическата цялостност, изразявана обикновено като пантеистка любов към природата, отговорност, борба с употребата на алкохол и тютюнопушене и консумацията на месо, стремеж към свобода, с ударение на създаването на мистически връзки с родината. Те приписват романтичен характер на средновековна тевтонска Германия като убежище от дребнавото търгашество и духовната неграмотност. Освен това движението проявява силна про-Едипова насоченост характеризираща се с борбата на младите срещу старото и в много групировки се забелязва настъпване на хомоеротизъм. В литературата предпочитани автори са поетите Стефан Георге (1868–1933)и Райнер М. Рилке (1875–1926). Това е поколението германци, ентусиазирано потеглило към бойните полета на І Световна война и съответно понесло огромни загуби (от 13 хил. „прелетни птици“ заминали на фронта, 7 хил. не се връщат). През 1930 г. нацистките власти забраняват движението. — Б.пр.

224

Препратка към строфи 88–90 на десета елегия от „Дуински елегии“ на Райнер Мария Рилке:

А високо в небето звезди. Нови. Звезди на Земята на Страданието.

И бавно ги тя [Ангелът, Жалбата] назовава.

Б.пр. — Б.пр.

225

Нджамби Карунга — Бог на живота и Господар на смъртта, божественият създател на херероския народ според херероската митология и създател на света и на т.нар. дърво на сътворението (омумборумбанга) от което се появили всички хора. Призоваван само в благодарност след някой неочакван късмет или в молитвите, когато всички други средства за помощ се оказват неуспешни. Името изразява бисексуалния характер на божеството. Нджамби проявява характеристиките на небесно божество от мъжки пол, а Карунга — на земно божество от женски пол. Името предава тези двойствени характерни черти (повелител на „другия свят“ на мъртвите, а също и на повелител на този свят) на Мукуру, митичния първи човек. На свой ред омухона (хереро — повелител, господар, вожд) въплъщението на Мукуру в херерското общество изпълнява двойствена роля: не само „вожд“, но и „жив Мукуру“ и в тези си свои качества пряк потомък на митическото дърво на сътворението. Като „човек, който е доказал“ че е наследник на тези характерни черти омухона въплъщава също бисексуалния принцип на своя предтеча. — Б.пр.

226

Т.е. Нджамби Карунга, който е бисексуален бог. — Б.пр.

227

Където в окръг Нордхаузен е бил разположен подземен ракетен завод. — Б.пр.

228

С този знак ще победиш (лат.) — Според Евсевий Кесарийски (265–339) преди важното сражение на император Константин (274–337) с Максенций при Милвийския мост (или Сакса Рубра) в 312 г. Константин и войската му видели на небето един кръст от светлина над слънцето с думите In hoc signo vinces („С този знак ти ще победиш“). Този знак не бил ясен на Константин и затова през нощта преди битката Исус Христос му се явил с видените думи и нареждането те да бъдат носени като знак за защита и победа. Константин побеждава в битката по-многобройната войска на Максенций. Смята се, че този знак и напътствието са вдъхновили преминаването на Константин към християнството и съответно са довели до легализация на християнството и неговото превръщане в държавна религия. Между другото същата фраза украсява кутиите на цигарите „Пал Мал“. — Б.пр.

229

Райнер Мария Рилке, Дуински елегии — Девета елегия строфи 29-31:

Но от планинския склон пътешественикът носи

в долината не шепа земя, за всички неизречена,

а словото придобитото от него, словото искрено,

жълта и синя тинтява.

(нем.). — Б.пр.

230

Зигфрид е герой от „Пръстенът на нибелунга“, оперен цикъл от Рихард Вагнер(1813–1883), съставен от „Рейнско злато“, „Валкирия“, „Зигфрид“, „Залезът на боговете“. Според театралния/оперния жаргон „копиеносец“ означава статист. — Б.пр.

231

Герард Терборх (1617–1681) — нидерландски бароков живописец, чиито жанрови интериорни сцени и портрети изобразяват с изящество и прецизност атмосферата на живота на нидерландската ранна буржоазия през XVII век. — Б.пр.

232

Хагска гора (нидерланд.) — централният парк в Хага, откъдето били изстрелвани повечето Фау-2 срещу Лондон. — Б.пр.

233

В Нидерландия много от вятърните мелници имат имена. — Б.пр.

234

Хиподрум в град Васенаар, близо до Хага, Нидерландия. — Б.пр.

235

Бела Ференц Дежьо Блашко (1882 — 1956), по известен под името Бела Лугоши, е американски актьор от унгарски произход, популярен най-вече с ролята си на граф Дракула в едноименния филм от 1931 г. на режисьора Тод Браунинг (1880–1962) както и с други значими роли във филми на ужасите.

„Белият зомби“ (1932) с участието на Бела Лугоши и Мадж Белами, е историята за захарна фабрика на остров, в която работят зомбита под контрола на един мегаломаниак (Бела Лугоши).

„Синът на Франкенщайн“ (1939) с участието на Бела Лугоши, Бейзил Ратбоун и Борис Карлоф — синът на знаменития доктор се среща с чудовището, създадено от баща му. „Полет до Рио“ (1933) — комедия с участието на Долорес дел Рио, Джин Реймънд, фред Астер и Джинджър Роджърс.

„Уроди“ (1932) — класически филм на ужасите на режисьора Тод Браунинг.

„Слончето Дъмбо“ (1941) — мултфилм на Уолт Дисни. По време на ІІ Световна война американските войници на тихоокеанския фронт наричали „Дъмбо“ бомбардировача Б-17. В случая вместо слончето Дъмбо, което мисли, че едно бяло перо му дава силата да лети, Осби Фийл халюцинира лицето на Ърнст Бивин (1881–1951) британски профсъюзен лидер и политик, министър на труда през годините на ІІ Световна война и министър на външните работи (1945–1951). — Б.пр.

236

Лека картечница Мендоса Ф-1933 с тегло 11 кг. Разработена в 1934 г. от Рафаел Мендоса за мексиканската армия. — Б.пр.

237

Търговска улица в лондонския район Норт Кенсингтън с магазинчета и сергии. В миналото е била известна като черен пазар, където можело да се намери всичко, включително и рядко срещани амуниции. — Б.пр.

238

Лека картечница „Луис“ създадена в 1911 г. от американския изобретател Айзак Хютън Луис (1858–1931) и останала на въоръжение в американската и британската армии до края на Корейската война (1953). — Б.пр.

239

„По-скъпа си ми от глиган,/ Целият от чисто злато изкован.“ (ср.хол.) — Източникът на тези среднохоландски строфи е Тевтонска митология (1882) от Якоб Грим. Стиховете произхождат от среднохоландския романс Ланстлот и Сандрин строфа 374, в която благородният рицар отправя това нежно обяснение в любов към своята дама. Според обяснението на Грим, скандинавският бог на мира и любовта Фрейр (или Фрей) често се появявал придружен от глиган. По Коледа на този бог били предлагани „изкупителни глигани“ в очакване на мир и плодородие през идната година. Други „златни глигани“ в скандинавската и тевтонската митология свидетелстват за популярността на Фрейр, тъй като богът олицетворява един изцяло съзидателен, репродуктивен принцип. В примитивната тевтонска култура е възможно дори да е бил могъщ колкото Вуотан или Тунар. — Б.пр.

240

Дронт (Raphus cucullatus) е изчезнала нелетяща птица от семейство Гълъбови, висока повече от метър, живяла на Маскаренските острови: Мавриций, Реюнион и Родригес. Португалците я нарекли Додо, а дошлите по-късно холандци — Дронт. „Dronte“ (ср.хол.) — „подут“. За унищожението й, освен корабните екипажи, спомогнали и заселените по островите домашни животни, които събирали яйцата й за прехрана. Додо (Дронт) е един от най-ранните примери на животно, изчезнало поради действията на хората и по тази причина е често използван символ на изтребването на видовете. — Б.пр.

241

Букв. тромава птица (лат.) — т.е. дронт, додо. — Б.пр.

242

Фриц Ланг (1890–1976) — австрийски филмов режисьор и сценарист, работил главно в Германия и САЩ.

Георг Вилхелм Пабст (1885–1967) — австрийски театрален и филмов режисьор, работил главно в Германия.

Ернст Любич (1892–1947) — германски кинорежисьор, продуцент, сценарист и актьор. — Б.пр.

243

Флит — американски пестицид, все още произвеждан от Ексон Корпорейшън. — Б.пр.

244

Лаборатория за абреакционни изследвания. — Б.пр.

245

Тинтипия (или феротипия) — използвана през XIX век фотографска техника, при която образът се отпечатва върху покрита с асфалт желязна плака. — Б.пр.

246

Рийсвикска гора (нидерланд.) — тоест гората в покрайнините на нидерландския град Рисвик. — Б.пр.

247

Параграф 8 от армейския устав на САЩ предвижда освобождаване от служба на войници сметнати за „неспособни да се приспособят“ към военната служба поради психическа нестабилност. — Б.пр.

248

ПОЧИТ = Палата Одити Численост Източници Тевтония

249

Отпратка към английската народна приказка „Старата жена и 6-пенсовата монета“. Старицата от приказката намира 6-пенсова монета и купува с нея прасе, но когато стигат до нейния двор, прасето се запъва и не иска да влезе. Жената моли едно куче да ухапе прасето, но кучето отказва, моли една пръчка да удари кучето, но тя (пръчката) отказва. Тогава жената се обръща към огъня (да изгори пръчката), към водата (да угаси огъня) към бивол (да изпие водата), към касапин (да заколи бивола), към въжето (да обеси на него касапина), към плъха (да прегризе въжето), към котката (да изяде плъха). Всички поред отказват. Обаче, когато котката иска паничка мляко от една крава наблизо и кравата пуска мляко след като й е било дадено сено, старата жена има мляко за котката, която изяжда плъха, който е прегризал въжето и т.н., докато кучето ухапва прасето, което прескача оградата. — Б.пр.

250

Анемия при недостиг на желязо в организма, от която кожата позеленява. — Б.пр.

251

Червени петна по носа и бузите. — Б.пр.

252

Антъни Едуард Монтегю Комптън Макензи (1883–1972) — шотландски романист, биограф, историк и мемоарист. Изявен шотландски националист. Автор на 41 обемисти романа, 31 биографии и исторически проучвания, есета, детски разкази и т.н. — Б.пр.

253

Амбротипия (от старогръцки Ἀνβροτός — „безсмъртен“, и τύπος — „отпечатък“) — вариант на мокроколодионния процес, изобретен около 1850 г. от Фредрик Скот Арчър (1813–1857) и Питър Уикънс Фрай (1795–1860). В резултат от този процес се получава позитивно изображение върху черна (или боядисано в черно от едната страна) стъклена пластина. — Б.пр.

254

Едно от най-добрите френски вина, скъпо червено бордо. В оригинала е дадено „Lafitte Rothschild“ т.е. изписване с двойно „t“, което се отнася само за най-ранното производство от ХІХ век на Шато Лафит Ротшилд. — Б.пр.

255

Германско бяло вино, най-известното от големите мозелски вина. — Б.пр.

256

Т.е. театралното партньорство от Викторианската епоха между либретиста Уилям Скуенк Гилбърт (1836–1911) и композитора Артър Съливан (1842–1900). Между 1871 и 1896 двамата създават 14 комични опери (оперети). Повечето от тях продължават да се играят и досега в англоезичния свят. — Б.пр.

257

Герой на комиксовата поредица (1941) „Хоп Хариган“, а също и радиосериал (1942–1950). Хоп Хариган е пилот на „Самолет СХ-4“, а свирещият на окарина Танк Тинкър е авиомеханик. — Б.пр.

258

Разработена за английската армия в І Световна война от Уилям Милс (1856–1932). Осколочна граната в употреба от 1915 до 1980 г. Всъщност по форма наподобяваща ананас. — Б.пр.

259

Пепсинът е секретиран от стомашните жлези ензим, който се активира от солната киселина. Образува се от главните клетки на стомашната лигавица, участва в разграждането на белтъците и е един от най-важните ензими за човешкия организъм. Действието му се изразява в подпомагане разпада на белтъците до аминокиселини, които се усвояват от организма. Миризмата му е на стомашен сок. — Б.пр.

260

Бонд Стрийт (разположена на две пресечки от Гроувнър Скуеър, където в ПОЧИТ е кабинката на Слотроп) е смятана в продължение на повече от век за най-модната търговска улица в Лондон, а Белгравия — за най-изисканият лондонски квартал, намиращ се непосредствено до Бъкингамския дворец. — Б.пр.

261

Кинотеатър „Тиволи“ е бил разположен в централен Лондон и от 20.ХІ. до 10.ХІІ.1944 там е бил прожектиран филмът „Палавата циганка“, режисьор Рой Уилям Нийл (1887–1946), с участието на Мария Монтес (1912–1951) и Джон Хол (1915–1979). — Б.пр.

262

ВКСЕК — Върховно Командване на Съюзническия Експедиционен корпус. — Б.пр.

263

Шеговита импровизация по поемата на Т. С. Елиът Любовната песен на Дж. Алфред Пруфрок „… време за стотици колебания, видения / и решения, и отрицания накрая, / докато (си) изядем препечения хляб с чая.“

264

Популярна песен (1945) от Ред Евънс (1912–1972) и Дейвид Фридман (1916–2002). — Б.пр.

265

Любител (обожател) на гребени. От гръцки „kten-“ (гребен) и „-philos“ (обичам). — Б.пр.

266

Общо взето зловеща история (фр.). — Б.пр.

267

Астралната проекция е спорно тълкувание на осъзнатото сънуване, постигнато съзнателно или чрез ясно халюциниране, дълбока медитация или употребата на халюциногени от типа на LSD. — Б.пр.

268

Т.е. от Ливърпул, който е разположен на брега на река Мърси. — Б.пр.

269

Сектор Г-5 — Окупационно Управление. — Б.пр.

270

Великата харта на свободите наричана също Магна Харта (от латински: Magna Carta Libertatum) е акт, подписан от английския крал Джон Безземни на 15 юни 1215 г. С него се гарантират и защитават правата и интересите на феодалната аристокрация, бароните и гражданите от действията на представителите на кралската власт. Това е първият документ в английската история, който ограничава кралската власт и представлява началото на демократичното конституционно право. — Б.пр.

271

Таной — марка британски високоговорители, радиоапарати и радиоточки, произвеждани от компанията Тълсмиър Манифакчъринг Къмпани. — Б.пр.

272

Улица в центъра на Кингстън, столицата на Ямайка. Названието е заимствано от името на улица в Лондон. — Б.пр.

273

Томас Толис (1505–1585) — английски композитор и органист.

Хенри Пърсел (1659–1695) — английски композитор от епохата на барока. Характерно за музиката му е съчетаването на елементи от френския и италианския барок с такива от английския.

Макароника — поезия характеризираща се със смесица от простонароден език и думи на латински или с латинизирани окончания или думи от други езици. Произлиза от macaronique (фр.) или macaronicus (лат.) заимствани от поемата Макаронея, от италианския автор Тифи Одаси (1450–1492), съдържаща такива стихове и осмиваща хората, които използват неправилен латински език и превзето латинизират италианския език, от итал. maccherone — макарони (смятани за храна за прости селяни).

Хайнрих Сузо (1295–1366) — германски доминикански монах, най-популярният автор на поезия и проповеди през ХІV в. Писал на латински и старогермански. Обявен за блажѐн от Католическата Църква в 1831 г. — Б.пр.

274

В сладко ликуване

Нека Го възпеем!

Радост за сърцата ни

Той лежи на яслите

И сияе като слънце

В майчиния скут

Начало е Той и край (на всичко).

Б.пр.

275

ЖССФ — женска спомагателна служба към Военно морския флот

276

Един народ, един вожд (нем.). — Б.пр.

277

Ръководена от фелдмаршал фон Рундщет (1875–1953) германска контраофанзива в Нидерландия/Белгия, известна като Арденска офанзива или „Сражения при издатината“. Проведена от 15.ХІІ.1944 до 16.І.1945 в Ардените (югозападна Белгия) с цел промяна в обстановката на Западния фронт, разгром на съюзническите армии в Белгия и Нидерландия, и освобождаване на сили, които да бъдат предислоцирани на Източния фронт. — Б.пр.

278

Осми май 1945 г. — Б.пр.

279

Хърбърт Станли Морисън (1888–1964) — министър на вътрешните работи и сигурността в коалиционното правителство на Англия по време на ІІ Световна война, а по-късно заместник министър-председател и министър на външните работи. — Б.пр.

280

През септември 1944 г. около 20 000 британски военнопленници били освободени от концлагери в Сиам (сега Тайланд) и върнати в Англия. Повечето имали сериозни психологически проблеми, както личи от техните „очи от Бирма, от Тонкин“. — Б.пр.

281

„Джовинеца“ (Giovinezza — „младост“, итал.) — официалният химн на Италианската Фашистка партия и неофициален (де факто) национален химн на Италия между 1924 г. и 1943 г. и впоследствие официален химн на Италианската Социална Република (известна като Република Сало — оглавяван от Бенито Мусолини марионетен режим на германците в Северна Италия след десанта на съюзниците в Сицилия през ІІ Световна война, просъществувал от 23 септември 1943 до смъртта на Мусолини през април 1945 г. — Б.пр.

282

Тоест (ит.). — Б.пр.

283

Мъртва ръка (ит.) — според народните поверия мъртвата ръка (mano morta) притежава различни способности за омайване, омагьосване и чудотворно изцеление. — Б.пр.

284

Театър на военните действия Китай-Бирма-Индия — (ТВД КБИ). — Б.пр.

285

Радио-Доктор — ежеседмична петминутна радио програма по Би Би Си (на медицински теми), водена от д-р Чарлс Хил, барон на Лутън (1904–1989). — Б.пр.

286

Часовникът на кулата Биг Бен в Уестминстър, Лондон отбелязва кръглите часове с ускорено биене. — Б.пр.

287

Виж ти… виж ти, бяхме ние, ако не там (лат., нем.) — още един стих от In dulci jubilo (В сладко ликуване) от Хайнрих Сузо (1295–1366). — Б.пр.

288

На 22 март 1942 г. театралната организация Подразделение Американски Театър открива в Ню Йорк т.нар. Столова „Вход за артисти“, където на всички американски военни, независимо от раса и пол, били сервирани безплатни сандвичи, кафе и сладки. Главната атракция на Столовата било обслужването по масите и развлечението на посетителите, за което били привлечени най-популярни нюйоркски театрални и киноактьори. В 1943 г. мюзикълът „Това е армията“ от Ървинг Бърлин включва песента Оставих сърцето си в Столова „Вход за артисти“, цитирана от автора. — Б.пр.

289

„Обединени майки за златна звезда“ е неправителствената оправомощена в 1928 г. американска организация на майки, чиито синове са били убити на военна служба. Тези майки били награждавани с черни ленти със златна звезда. — Б.пр.

290

Става дума за пиесата „Палавият дух“ (1945) от Ноел Пиърс Кауърд (1899 — 1973) играна няколко години подред в лондонския Дъчис Тиътър. Действието се развива около писателя Чарлс Кондамайн, който провежда спиритически сеанс и настъпва пълен хаос, когато се явява покойната му съпруга. — Б.пр.

291

Анимационен филм от 1941 г. на Уолт Дисни — главният герой, слончето Дъмбо, мисли, че едно бяло перо ще му даде способността и силата да лети. — Б.пр.

292

Смята се, че моделът за този медальон бил разкрит на 27 ноември 1830 от (самата) Дева Мария на Св. Катерина Лабуре в параклиса на (женския) манастир на Милосърдните Дъщери на Св. Венсан дьо Пол в Париж. От няколко месеца Катерина имала видения, които споделила само с нейния изповедник и в 1832 г. той организирал сеченето на медальона. В 1836 г. комисия в Париж одобрила и приела свръхестествения произход на медальона. На лицевата страна той изобразява Дева Мария стъпила на земното кълбо и смачкваща с крак змийска глава. На обратната страна е изобразена буквата „M“ преплетена с пръчка, върху която е изправен кръст. Тези два символа са заобиколени от 12 звезди. Под символите има две сърца — едното с трънен венец, другото пронизано от меч. — Б.пр.

293

От Камбрий (лат. Cambrium) — първият геоложки период от палеозойската ера, чието начало е преди 542 ± 0,3 милиона години и край преди 488,3 ± 1,7 милиона години. — Б.пр.

294

От Senatus Popolusque Romanus (лат.) — „Сенатът и народът на Рим“, отнасящ се до правителството на древната Римска република и използван като официално лого на правителствените документи. Също акроним от Small Profits, Quick Returns (англ.) — „Ниски приходи, бърза печалба“. — Б.пр.

295

Ирод I Велики (74–3 пр.н.е.) — цар на Юдея, Галилея, Самария и др. територии от 37 пр.н.е. до 3 пр.н.е. Както християнският Нов завет, така и еврейски автори като Йосиф Флавий, описват подробно извършваните от него династични убийства, обичайни за елинистичните владетелски дворове. В същото време описаното в Новия завет масово убийство на деца при раждането на Иисус Христос не е отбелязано в други източници и вероятно е базирано на старозаветната история за детството на Моисей. — Б.пр.

296

Т.е. Ардените (югозападна Белгия) — където през декември 1944 — април 1945 г. е проведена германска контраофанзива в Нидерландия и Белгия, известна като Арденска офанзива или „Сражения при издатината“. — Б.пр.

297

Уендъл Уилки (1892–1944) — изненадващ кандидат за президент на САЩ в изборите в 1940 г. Уинстън Чърчил (1874–1965) — министър-председател на Великобритания от 1940–1945 г. Хари Полит (1890–1960) — генерален секретар и председател на Британската комунистическа партия от 1929 до 1960 г. — Б.пр.

298

О мъничък Иисусе

Толкова ми е жал за теб…

Още едно двустишие от In dulci jubilo (В сладко ликуване) от Хайнрих Сузо (1295–1366) — от (лат., нем.). — Б.пр.

299

„Де Хавиланд Москито“ — британски многоцелеви изтребител-бомбардировач по време на ІІ Световна война. „Авро 683 Ланкастър“ — британски тежък 4-моторен бомбардировач, на въоръжение в Кралските ВВС по време на ІІ Световна война. — Б.пр.

300

Т.е. Долен индекс-Е, защото покойният Кевин Спектро отправя думата „Лисици“ към Пойнтсман, посредством медиума Карол Евентир. — Б.пр.

301

Уравнението на Поасон може да даде прогноза за вероятността за три ракетни попадения на квадрат от картографирана територия

302

Квартал в лондонския Ист Енд, приютявал предимно имигранти и разселени бедняци. Става известен с бедност, пренаселеност, насилие и политическо недоволство. По време на ІІ Световна война понесъл тежки разрушения. — Б.пр.

303

В 1922 г. Английският археолог Хауърд Картър открива гробницата на Тутанкамон. Месец и половина по-късно лорд Карнавон, който финансирал експедицията на Картър в Египет, умира, след като е влязъл в гробницата, и смъртта му слага началото на легендата, че фараоните и техните богове проклинат всеки, който нарушава неприкосновеността на техните гробници. — Б.пр.

304

Степенен ред… — В случая математическата формула е производна от Поасоновото уравнение. Променливите членове 2!, 3! и т.н. съответстват на изгледите дадени събития, за които вероятността да се случат, е нищожна, въпреки това да се случат, защото са налице множество възможности. Във „Въведение в теорията на статистиката“ от Дж. Юли и М. Кендол, авторите цитират проучването за ракетните удари по Лондон през ІІ световна война. Английският статистик Р. Кларк разделя Лондон на мрежа от 144 квадрата и установява, че 546 попадения на Фау-1 били разпределени в почти точно съответствие с предвижданията на Поасоновото уравнение. — Б.пр.

305

Улица в центъра на Лондон, където през XIX-XX в. са били разположени множество болници, клиники и частни медицински практики. В непосредствена близост до нея се е намирало Кралското Медицинско Дружество. — Б.пр.

306

Известието за Нобелова награда обикновено пристига с жълта на цвят телеграма. — Б.пр.

307

Квартали на Стокхолм. — Б.пр.

308

Изотропия (старогр.: ίσος — равен, еднакъв + гр.: τρόπος — характер, направление) — равнопоставеност, еднаквост на физическите свойства (топло- електропроводимост и др.) във всички направления, т.е. симетрия по отношение на избора на направлението. Отнася се до водата, газовете, някои сплави и др. — Б.пр.

309

Поле (математика) — алгебрична структура, ред, включващ дефинираните операции събиране, изваждане, умножение и деление, които, приложени спрямо рационални и реални числа, се държат подобаващо на техните определения. Числото 7 се идентифицира в Библията с нещо „завършено“ или „цялостно“. Оттам продължава връзката, тъй като 7 често се среща в контексти включващи цялостност/завършеност или божествено съвършенство. — Б.пр.

310

Национален шампион фон Танац Алпдрюкен (нем.) — името von Thanatz Alpdrucken може най-общо да бъде преведено като Смъртен Кошмар. — Б.пр.

311

Ноктилука (noctiluca miliaris (лат.) — букв. „светеща в нощта“) — едноклетъчно растително камшичесто, което живее в морета и океани. Обикновено се появява на повърхността на водата в края на лятото. Получило е името си, защото понякога в летни нощи големият брой ноктилуки предизвиква фосфоресциране на водата, което се дължи на съдържащите се в цитоплазмата им множеството мастни капчици. При механично дразнене на ноктилуките от морските вълни и при химично дразнене от някои соли, мастните капчици се окисляват и започват да светят. Ноктилуките се хранят с едноклетъчни растения и животни. — Б.пр.

312

Експлозив съставен от алуминий на прах и железен оксид, който гори с интензивен пламък при запалване. — Б.пр.

313

Чувство за преследване и параноя (фр.). — Б.пр.

314

В медицината — наука за причините за възникване на болестите. Във философията — наука за причинността. — Б.пр.

315

Излъчване (ирадиация) и обратна индукция — терминология използвана от И. П. Павлов. „Излъчване (ирадиация)“ е разпространяването на връзките сред клетките на мозъчната кора така, че един специфичен рефлекс започва да обособява и оформя други такива (рефлекси) в организма. „Обратна индукция“ е процесът, при който възбуждащ дразнител създава задържащ модел на реакция; по този начин обратната индукция е обратно симетрична на нормалния процес на създаване на условен рефлекс (кондициониране). — Б.пр.

316

Район на централен Лондон, където са разположени най-важните министерства, т.е. — правителството. — Б.пр.

317

Петоъгълникът се появява в центъра на петолъчка и в процеса на окултно гадаене те често биват рисувани „с кръвта на черен петел, още не създавал потомство“. Освен това фигурите биват вписани върху „пергамент от новородено животно“ и в съответствие с различни астрологически и ритуални правила. Смята се, че да застанеш вътре в тях гарантира защита във всякакви зли духове, които човек може да призове, умишлено или случайно. — Б.пр.

318

Контрольор (при спиритически сеанс) — дух, който се проявява чрез медиум. Контрольорът е покойникът, който говори чрез медиума. — Б.пр.

319

Заблуден 50-миливолтов разряд… очертания на бавни делта-вълни… „редуване на потиснати епилептични разряди и (делта) вълни“ — Този електроенцефалографичен запис показва трептящи мозъчни вълни, представени в миливолтове, от различни области на мозъчната кора. „Разряд“ е спорадична островърха вълна, която може да означава някакво мозъчно увреждане, може би такова, което ще предизвиква припадъци. Предполага се, че „50-миливолтовият разряд“ е достатъчно силен, за да навежда на мисълта за това. Делта-вълните (1–3 цикъла за секунда) възникват от област на локализирано мозъчно увреждане, която обикновено съответства на разряда. Обаче делта-вълните са нормално явление при бебета и деца, и тази вълна може да означава дълбоко психотично връщане към детските състояния на съзнанието, възможност съответствуваща на индикациите за „petit mal“ — слаби епилептични припадъци. Комплекси от разряди-и-вълни структури появяващи се от двете страни на мозъка в непрекъснати ритми от околи 3 за секунда, са електроенцифалографичният знак за слаби епилептични припадъци, форма на епилепсия срещаща се предимно при деца. — Б.пр.

320

В ранните часове на 29 март 1942 г. (нощта преди Цветница) британските ВВС бомбардират град Любек в северна Германия. Въздушното нападение било проведено срещу цел, която нямала стратегическа стойност. — Б.пр.

321

Автоматист — човек притежаващ способността да извършва неподчинени на волята действия, в които понякога се проявява чуждо (външно) нему съзнание. Автоматист е също медиум, който по време на спиритични сеанси пише непроизволно и, по правило принудително, прави автоматични записи. Привърженик на учението за неконтролируемостта на човешките действия от съзнанието;

Автоматизъм (философ.) — теория, че тялото е машина, чиито функции са придружени, но не и контролирани от съзнанието. Автоматизъм (физиолог.) — рефлексното функциониране на орган или друга телесна структура, който не се намира под съзнателен контрол, например биенето на сърцето или разширяване на очната зеница; рефлексивно действие на част от тяло. Автоматизъм (психолог.) — механично, привидно безцелно поведение, характерно за различни психични разстройства. — Б.пр.

322

Тирозин или 4-хидроксифенилаланин е една от 20-те протеиногенни аминокиселини. Важен е за метаболизма в тялото. Той е прекурсор на невротрансмитерите норепинефрин и допамин, които регулират настроението и стимулират метаболизма и функционирането на нервната система. Тирозинът регулира настроението; липсата на нормални количества от него води до недостиг на норепинефрин в мозъка, което от своя страна причинява развитието на депресия. Той има леко антиоксидантно действие, потиска апетита и спомага за намаляването на мазнините в организма. Стимулира производството на меланин (пигмент, отговорен за цвета на кожата и косата) и функциите на надбъбречната, щитовидната и хипофизната жлеза. Освен това участва в метаболизма на аминокиселината фенилаланин. — Б.пр.

323

Фенилаланин — аминокиселина, която тялото може да превърне в една от основните сигнални молекули в мозъка — допамин(а). За него се счита, че играе важна роля в поддържането на добро настроение и мозъчна активност. — Б.пр.

324

Основната структурна и функционална единица на нервната система е нервната клетка или т.нар. неврон. Невронът притежава тяло и израстъци. Единият от израстъците обикновено е по-дълъг от останалите и се нарича аксон. Чрез него клетката изпраща информация на останалите, заобикалящи я клетки, които могат да бъдат както нервни, така и от друг вид, напр. мускулни, жлезисти и т.н. Останалите израстъци са по-къси, наричат се дендрити и с тяхна помощ даденият неврон получава информация от други нервни клетки. Най-общо тялото на неврона служи за обработка и интегриране на доставената информация. — Б.пр.

325

Зеленозъбата Джени — из Феите в английската традиция и фолклор (1967) от Кетрин Бригс (1898–1980): „Второстепенни привидения, с които доскоро на младенците биваше внушаван страх, бяха вероятно детски приказки, съчинени от загрижени майки, за да подплашват децата и по този начин да отпъждат опасностите от тях. Едно от тези привидения е била Зеленозъбата Джени, която се спотайвала в застояли блата, покрити с растителност, обикновено водна леща. Джени рядко се показвала и обикновено оставала под повърхността. Ако някое разсеяно дете навлезе в блатото, то ще бъде погълнато бързо и вероятно ще се удави. Смятало се, че Зеленозъбата Джени имала бледо зелена кожа, зелени зъби, много дълга зелена коса, зелени пръсти с дълги нокти, остра брада и много големи очи.“

326

Тайрън Гътри (1900–1971) — директор на театър Олд Вик в Лондон от 1936 до 1948 г. и прочут с неговите затъмнени до крайност сценични постановки на „Ричард ІІІ“ и „Хамлет“. — Б.пр.

327

В кабалистичната митология се смята, че „съдовете“ или телата на физическите същества биват озарени от божествена светлина в момента на сътворението. Намерението било те, като инструменти на божествено естество, да я съдържат вечно. Обаче под нейното въздействие тези „съдове“ се разтрошили. Този момент, „разбиването на съдовете“, е решаващата съдбоносна криза във всичко, когато временното измества вечността (отвъдния живот) и отчуждението до голяма степен се превръща в житейска съдба. Разбиването на съдовете продължава във всички по-нататъшни етапи на еманация и Сътворение; всяко нещо бива счупено по някакъв начин, всяко нещо има недостатък, всяко нещо е недовършено. На земята, най-дълбоките от тези строшени, неосветени съдове са Клипот (представителите на злите сили в мистическите учения на юдаизма, напр. Кабала), т.нар. „черупки на мъртвите“. — Б.пр.

328

С формата на трискелион — фигура, състояща се от три начупени линии или три стилизирани човешки ръце/ крака, излизащи от общ център. Виж . — Б.пр.

329

Женска Спомагателна Служба към ВВС. — Б.пр.

330

В норвежката митология Валкириите работят като прислужници на Один. Те кръжат над бойните полета и изчакват, за да отведат душите на убитите воини горе на Валхала. Понякога Валкириите биват изобразявани като ездачки и винаги се връщат на Валхала по мост-дъга наречен Билфрьост. С това метафорично усещане за видението на летеца Блоуит е свързан историческият факт, че в 1942 г. работещите в Пенемюнде германски ракетни инженери провеждат първите успешни изстрелвания на ракетата Фау-2. Инверсионните следи от тези пробни ракети били докладвани от пилоти и дават на британското разузнаване първите доказателства, че нацистка Германия разработва ракетна програма. — Б.пр.

331

Т.е. Германия през 1920-те г. Ваймарската република просъществува от 1919 до 1933 г., когато Хитлер идва на власт. — Б.пр.

332

Улица в центъра на Берлин, успоредна на южното направление на река Шпрее. — Б.пр.

333

По време на тези сеанси Евънтир преживява нещо повече от обикновена „окръжност“ символизираща физическо разкъсване, за което твърдят, че се осъществява във въздуха. Вместо това пред очите му се появяват цели мандали, символизиращи възстановена цялост на човека. — Б.пр.

334

Т.е. химическият картел СИ Фарбениндустри. — Б.пр.

335

Във фотографията „запълваща светлина“ е излъчването насочено към предмет (субект) за да елиминира всякакви сенки хвърлени от главния източник на светлина. Жълт гел се използва за филтриране на неясно тъмно синьо от отсрещната страна на цветовия спектър. — Б.пр.

336

Сънувах, че той свети… сякаш беше жив… (хереро). — Б.пр.

337

От нидерл. veld — „поле“ — обширни сухи плата в Южна Африка, предимно в ЮАР, разположени в междуречието на Лимпопо, Ваал и Оранье. — Б.пр.

338

Дружество за Психически Изследвания. — Б.пр.

339

Хи-квадрат методът е статистически метод за проверка на хипотези от класа на непараметричните. Чрез него могат да се решават различни типове практически задачи. Методът се основава на т.нар. Хи-квадрат разпределение и е пригоден за изследване на връзки от корелационен тип, каквито са повечето в социално-икономическата област. Използването на метода предполага предварително едновременно групиране на единиците по значенията на онези признаци, чрез които са индикирани изследваните явления, т.е. да разполагаме с двумерни, тримерни или многомерни емпирични честотни разпределения. — Б.пр.

340

Германска Комунистическа Партия, обявена в 1934 г. извън закона от Хитлер. — Б.пр.

341

Армейско Оръжейно-Техническо Снабдяване. — Б.пр.

342

Райникендорф — индустриален център през 1930-те, където била разположена ракетна площадка, построена за първите ракетни изпитания. През 1932 г. площадката била преместена в Кумерсдорф на 30 км югоизточно от Берлин, а в 1937 г. на остров Пенемюнде в Северно море. — Б.пр.

343

Германската втора империя (или райх) просъществува от 1871 до 1919 г, т.е. от встъпването в длъжност на Бисмарк до падането на кайзер Вилхелм. — Б.пр.

344

Вдигнат(ият) юмрук (нем.). — Б.пр.

345

За зодия Рак е характерна практичността, силно чувство за собственост и за майчинство. — Б.пр.

346

Зимният зодиакален знак Риби (19 февруари-20 март) означава кончина и смърт. Смята се, че Рибите копнеят за разпад на личността и придвижване към цялостност, абстрактно погледнато. — Б.пр.

347

Става дума за филма Октомври (1927) на Сергей Айзенщайн, създаден специално за отбелязване на годишнината от Октомврийската революция в Русия (с подзаглавие „Десет дни, които разтърсиха света“ в чест на книгата на Джон Рийд). — Б.пр.

348

Розалия Люксембург (1871–1919) — един от най-влиятелните дейци на германската и европейската революционна социалдемокрация. Съоснователка, заедно с Карл Либкнехт, на Германската Комунистическа Партия. Убита от германското правителство в 1919 г. — Б.пр.

349

Този лозунг обръща наопаки идеята от Симпозиум на Платон, където Федър твърди, че армия от (хомосексуални) любовници би била непобедима. — Б.пр.

350

Паул Антон фон Хинденбург (1847–1934) — германски маршал и държавник, президент на Германия в периода 1925–1934 г., бил известен с осмиван заради неговия гъгнив глас. В случая обръщението му към Бундестага (долната камара на парламента) е във фантазиите на героинята за безкръвна революция. — Б.пр.

351

Майната му… Да, майната му! (нем.). — Б.пр.

352

Делта t (Δt) представлява времевия интервал разделящ моментните стойности в обхвата на дадена функция, т.е. промяна във времето или интервала по извивката на диаграмната крива свързваща тези точки и почти доближаваща нулата. Когато „доближава нулата“ (т.е. няма интервал) времевият интервал и самата диаграма, стават по-точни. В случая спорът е какво става, когато Δt доближава нулата. За Лени нулевият момент ще символизира единство (хармония), последователност. За Франц нулевият момент ще символизира край, унищожение. — Б.пр.

353

Нибелунгите (нем.). Става дума за втората част от немия филм Отмъщението на Кримхилд (1924 г.) на режисьора Фриц Ланг (1890–1976). Филмът описва сватбата на Атила с Кримхилд (чийто първи съпруг Зигфрид е бил убит). Тя насърчава хуните да избият бургундите. Атила поканва бургундите на празненство и после запалва банкетната зала. Режисьорът Ланг разгръща всичко това като внимателно направлявана последователност от „причини и следствия“ в която „нищо не е оставено на случайността. Вътрешна необходимост предопределя пагубната последователност на любов, омраза, ревност и жажда за отмъщение.“ Но за отбелязване е, че Пьоклер заспива и затова погрешно смята, че режисьорът Ланг представя Атила и неговата армия като „нахлуващи от Изток“. — Б.пр.

354

„Жена на Луната“ (нем.) — научно фантастичен ням филм (1929 г.) по сценарий (на основата на едноименния роман от Теа фон Харбоу) и режисура на Фриц Ланг. Смятан за един от първите „сериозни“ фантастични филми. — Б.пр.

355

От Вандерфогел: младежко движение в Германия — виж забележка 1 на стр.106. — Б.пр.

356

Verein für Raumschiffart (нем.) — Дружество за Космическа Навигация, организирано през 1920-те като аматьорска групировка. Много от неговите първи членове (напр. Вернер фон Браун) продължават по-нататък да работят за немската ракетна програма и създаването на Фау-2. — Б.пр.

357

Стилът Бидермайер в литературата, изобразителното изкуство, музиката, интериора и мебелния дизайн отразява вкусовете на дребни чиновници, занаятчии и търговци, т.е. на дребната буржоазия. Поради нарастващото политическо потисничество и цензурни забрани към средата на XIX век, творците изобразяват в своите произведения неполитически теми като историческа белетристика и домашния, провинциален живот на средната класа. Названието е комбинирана дума (съставена) от имената Бидерман и Бумелмайер, комични герои от мюнхенския периодичен печат по онова време, които осмивали дребнобуржоазните ценности. Тоест, еснафщина. — Б.пр.

358

Валтер Ратенау (1867–1922) — немски индустриалец, писател и либерален политик от еврейски произход. Министър на външните работи на Германия по време на Ваймарската република. Убит от радикалната групировка „Организация Консул“. Причини: еврейският му произход и подписаният от него т.нар. Рапалски договор (1922) със Съветска Русия, с който Германия признава де юре болшевишкия режим в Русия. — Б.пр.

359

Knallt ab den Juden Rathenau,

Die gottverdammte Judensau…

Б.пр. — Б.пр.

360

Spottbilligfilm (нем.) — букв. филми на безценица, извънредно евтини филми. Въображаем филиал на компанията. — Б.пр.

361

OKW: Oberkommando der Wehrmacht (нем.) — германското Върховно Командване на Въоръжените Сили. — Б.пр.

362

Косвена отпратка към четвъртата част (Залезът на боговете) на оперната тетралогия Пръстенът на нибелунга от Рихард Вагнер. Тетралогията включва 4 опери: „Рейнско злато“, „Валкирия“, „Зигфрид“ и „Залезът на боговете“. — Б.пр.

363

Interessengemeinschaft (нем.) — букв. общност на интересите, сдружение на интереси, вид картел, тръст. — Б.пр.

364

Chemical Instrumentality for the Abnormal (англ.) — Център за Радиохимия на Умопомраченията едно от няколкото фиктивни въплъщения на Централно Разузнавателно Управление в САЩ, според автора. — Б.пр.

365

И ти (ли) Бруте? (лат.). — Б.пр.

366

Смъртта като арбитър (валидатор) — В кетския метод на гадаене с таро, Арбитърът (Валидаторът) е десетата и последна карта изтеглена от тестето; тя обобщава всички предишни карти и означава „онова, което ще се случи“. Ако тя бъде тринадесетата карта от Големите Аркани, т.е. Смъртта, това ще потвърди общия смисъл на „загадъчна смърт… и преминаването в състояние, за което обикновената смърт не е нито пътека, нито врата“. — Б.пр.

367

Allgemeine Elleutrizitäts-Gesellschaft (нем.) — Всеобща Електрическа Компания или АЕГ. — Б.пр.

368

Herrenklub (нем.) — букв. Мъжки клуб. Елитна управляваща клика от живеещи в Берлин юнкери и финансисти, които се срещали редовно в годините преди идването на власт на Хитлер. — Б.пр.

369

Уилям Хенри Пъркин (1838–1907) — английски химик, откривател на пепелноморавото багрило (мовеин), което синтезирал от катран в 1856 г. Използвайки резултати получени преди това от неговия учител Август Вилхелм фон Хофман (1818–1873), той произвел първото синтетично багрило и революционизирал индустрията за багрилни вещества. Хофман от своя страна бил ученик на Юстус фон Либиг (1803–1873) основоположникът на органичната химия. Пъркин опитвал да синтезира хинин от нафталин (който е дериват на катрана). Не успял, но в замяна на това получил анилиново пурпурно багрило, т.е. пепелноморав цвят. По-нататък бързо последвало откриването на финикийски пурпур, кървавочервено, тъмно синьо и други багрила. — Б.пр.

370

През 1922 г. барон Адолф Георг фон Малцан (1877–1927) е началник-отдел „Източен“ в германското министерство на външните работи и води заедно с Валтер Ратенау преговорите за Рапалския договор, с който се нормализират отношенията със Съветска Русия и установяват условията за изплащане на репарациите предписани във Версайския договор, с който приключва І Световна война. С подписването на Рапалския договор биват снети търговските ограничения между Германия и Съветския Съюз и фирмата Круп веднага започва да изнася стомана, стоманени продукти и селскостопански машини за Украйна. Фон Малцан по-късно е и посланик на Германия в САЩ. — Б.пр.

371

Съгласно използваната в картела СИ „Фарбен“ терминология V-човек означава Verbindungsmann (нем.) — свръзка, посредник или агент. Става дума за високопоставени търговски представители на СИ „Фарбен“, занимаващи се с промишлен шпионаж. — Б.пр.

372

Квартал в Лондон, където са разположени големите универсални магазини „Хародс“ и „Харви Никълс“. — Б.пр.

373

Лаборатория за абреакционни изследвания. — Б.пр.

374

Cor (кокни) — Боже!; Cortex (лат., англ.) — дървесна кора, мозъчна кора. Bark (англ.) — дървесна кора, лая. — Б.пр.

375

Амфетаминов сулфат — стимулант. Натриев амобарбитал — антидепресант. — Б.пр.

376

Ернесто Лекуона (1895–1963) — кубински пианист-виртуоз и композитор, автор на повече от 600 произведения, сред тях сюитата „Андалусия“ (от която прословутата „Малагения“ е част). „Сибоней“ е от 1929 г. и е била включена в музикалното оформление на няколко филма. — Б.пр.

377

Химн с текст (1780) от Едуард Перонет (1726–1792) и музика (1838) от Джеймс Елор (1819–1899). Наричан често „Националният химн на християнството“. — Б.пр.

378

Това е Флуелен (от „Хенри V“ от Уилям Шекспир), който носи праз на Давидов ден (1 март) в чест на Свети Давид, патрон на Уелс. — Б.пр.

379

Евреите обитавали бедната лондонска част Ийст Енд, а „Харли Стрийт“ се намира в центъра на Лондон и там са разположени множество скъпи частни лекарски кабинети. — Б.пр.

380

ОМС — Основни Метаболични Стойности: количеството енергия изразходвано в състояние на покой в неутрално умерена среда

381

Т.е. бактерии приносители на болезнената инфекция „окопна уста“, състояние известно като некротизиращ язвен гингивит. Изразява се в зачервяване, подуване и кървене на венците, подуване на бузите и устните, лош дъх и неприятен вкус в устата. Наименованието „окопна уста“ произлиза от масовото разпространение на заболяването сред войниците по време на първата световна война поради лошата устна хигиена и силният стрес. Открито и диагностицирано от френския патолог Жан Хиацинт Венсан (1862–1950). — Б.пр.

382

Паралакс — видимото изместване на положението на един наблюдаван обект, дължащо се на неговото наблюдение от две различни точки. — Б.пр.

383

„Кимрийците, които приемаме за истинските (автентичните) уелсци и от които били набирани гордите придворни поети, били племенна аристокрация от британско-келтски произход причислявани към класата на крепостните… През V в. те нахлуват от северна Англия и завладяват Уелс.“ — от Бялата богиня от Робърт Грейвс. Кимрийците (уелсците) вярват, че произхождат от Яфет и от Израел след дълги скитания са стигнали на север до Британия. — Б.пр.

384

Религиозен химн (1740) с текст от Чарлс Уесли (1707–1788) и музика (1881) от уелския композитор Джоузеф Пари(1841–1903). А също и град в Уелс. — Б.пр.

385

Уелски певчески фестивал посветен на изпълнението на религиозни химни, провеждан ежегодно в Аберистуит, Уелс на 1 март, денят на Свети Дейвид. — Б.пр.

386

Според Кабалистите божествената същност, първоначално цялостна и двуполова, след грехопадението на Адам било разделена не само на мъжки и женски вид, но също и на пръски от „искри“ които се смесват с материалното същество, проникват в него и освобождават материалността от иначе кухата продължителност. „Черупките“ или Клипот, са тези кухи съдове, те могат да възприемат сатанинска външност и се смята, че само Месия може да пропъди Клипот и да възстанови човешкото същество до неговото цялостно състояние. Междувременно „Черупките“ или Клипот са пратеници от света на мъртвите, които дебнат познатия ни свят. — Б.пр.

387

Прен. — колаборационистки, предателски молекули. В случая имаме политическа персонификация на молекулярни действия. Видкун Куислинг (1887–1945) е норвежки политик, основател на крайнодясната партия Национално единение, нацистка марионетка и ръководител на фактическото правителство на Норвегия по време на окупацията на страната от Германия през 1940–1945 година. — Б.пр.

388

Нова отпратка към Теория на обществената и икономическа организация на германския юрист, икономист и социолог Максимилиан Карл Емил Вебер (1864–1920) в частта й за „рационализацията (или рутинизацията) на харизмата“. — Б.пр.

389

Отпратка към абдикацията на Едуард VІІІ крал на Великобритания от януари до декември 1936 г., за да може да се ожени за разведената американка Беси Уолис Симпсън. — Б.пр.

390

Отпуск в казино „Херман Гьоринг“ (фр.). — Б.пр.

391

Т.е. Нос Мартин на около пет километра източно от Монте Карло. — Б.пр.

392

Испано-суиза (Hispano Suiza) — луксозен автомобил, произвеждан във Франция през първата половина на XX в. — Б.пр.

393

Чарлс Ван Дел Джонсън (1916–2008) — американски филмов и TV актьор/танцьор, чиито момчешки вид и простодушно поведение и младежки чар го правят холивудски секссимвол и му печелят многобройни почитателки. — Б.пр.

394

Рудолф Валентино (1895–1926) — американски актьор от италиански произход и общопризнат секссимвол на нямото кино от 1920-те години, известен като „латински любовник“. — Б.пр.

395

Пруският военен теоретик Карл фон Клаузевиц (1780–1831) е автор на най-изучавания и цитиран трактат по военното изкуство в историята — „За войната“ (Vom Kriege). — Б.пр.

396

Аз (фр.). — Б.пр.

397

С мен са и двама мои приятели… По някакво странно съвпадение… да (нали)? (фр.). — Б.пр.

398

Къде… къде… закуска? (фр.). — Б.пр.

399

На плажа… (фр.). — Б.пр.

400

Моторни лодки произвеждани съответно от фирмите „Томпсън Брадърс“ и „Хамптън“. — Б.пр.

401

Нали? (непр. фр.). — Б.пр.

402

ЧНСП — Чинът носи своите привилегии. — Б.пр.

403

Т.е. лондонският затвор „Уормуд Скръбс“. — Б.пр.

404

Песен (1911) изпълнявана от вариететния комик и певец Марк Шеридан (1864–1918). Автори Чарлс Риджуел (1870–1945) и Джордж Стивънс (1875–1954). — Б.пр.

405

В Оксфорд, Англия, улиците „Търл“ и „Корнмаркет“ обграждат Джизъс Колидж (Колеж Исус), основан първоначално за обучение на студенти от Уелс. На „Корнмаркет Стрийт“ е разположен също прочутият студентски дискусионен клуб Юниън Съсайъти, основан в 1823 г., където са преминали обучение някои от най-добрите оратори в английския парламент. — Б.пр.

406

Шмен-де-фер — стара европейска версия на играта на карти Бакара. — Б.пр.

407

Процес за масово производство на фотографски образи чрез пренасянето им върху плаки, монтирани на ротационна машина. — Б.пр.

408

Подготвително училище в Уилингфорд, щата Кънектикът. Бъдещият американски президент Джон Кенеди е випускник от това училище (сега Чоут-Розмари Хол). — Б.пр.

409

Т.е. въглероден тетрахлорид, течност, с която се извършва химическо чистене. — Б.пр.

410

Бягството през Арнхайм по време на офанзивата на съюзниците „Операция Пазарна градина“ би означавало свързано с много опасности пресичане на Долни Рейн край окупирания от германците нидерландски град Арнхайм. — Б.пр.

411

Моето синигерче — реплика от филма Моето синигерче (американска уестърн-комедия /1940/ с режисьор Едуард Клайн /1891-1961/) отправено от героя Кътбърт Туили към героинята Флауър Бел Лий. Госпожица Лий има нужда от съпруг поради законови изисквания и приема кандидатурата на Туили, но след поредица от измами тя осуетява надеждите му за консумиран брак. В една сцена от филма тя оставя коза вместо себе си в леглото и в тъмнината Туили отправя цветисти обяснения в любов към увитото в одеялото животно. — Б.пр.

412

„Лондонският Странд_ ще бъде затрупан… името ти ще бъде Брун хил да.“_ — Странд е една от главните лондонски улици минаваща успоредно на р. Темза и свързваща западната с източната част на града. В англоезичния свят германците подигравателна са наричани „киселозелковци“. Загатнато е, че евентуално нацистите ще превземат Лондон и ще го населят със съпругите си наречени на героинята от Валкирия от цикъла Пръстена на нибелунгите от Вагнер. — Б.пр.

413

В Лондон на ул. „Севил Роу“ наричана още „златната миля на шивачеството“ се намират множество скъпи шивашки ателиета за дрехи по поръчка. — Б.пр.

414

ПЗКО — Подготвително Звено за Кандидат Офицери към Кралската военна академия Сандхърст, разположена в Сандхърст, Бъркшър. — Б.пр.

415

Корен от мандрагора, символ на нерелигиозно разпятие (разпъване на кръст). Понякога корените му приличат на човешка фигура с разперени ръце, за това в древността му приписвали магическа сила. Използвал се за черна и любовна магия, а също и в окултните ритуали на същия принцип, както се използват восъчните фигури. Мандрагората била смятана за полурастение-получовек, способно да убие всеки със своя вик. — Б.пр.

416

От песента „Човекът, който разори банката на Монте Карло“ от Фред Джилбърт, от началото на XX в. но все още популярна в 1945 г. Както си вървя решително и дръзко през Булонски лес/ Долавям шепота на момичетата:/ „Ето това е милионерът!“/ Чувам ги как въздишат и примират,/ Виждам ги как намигат,/ Към човека, който разори / Банката на Монте Карло. Използвана от Орсон Уелс в неговия филм Великолепните Амбърсонови (1942). — Б.пр.

417

Джон Уинтроп (1588–1649) е първият губернатор на колонията Масачузетс Бей, избран на този пост в 1629 г. преди пуританската флотилия да отплува от Англия за Америка и преизбиран седем пъти впоследствие. Флагманският кораб на Уинтроп е „Арабела“. Праотецът на автора, Уилям Пинчън, пътува на борда на „Амброуз“, като контраадмирал на състоящата се от 4 кораба флотилия. По средата на плаването губернаторът Уинтроп кани Уилям Пинчън и останалите притежатели на патенти на обяд на „Арабела“. Поканените били закарани с лодки до флагманския кораб по време на „малка буря“. Оттук и описваната сцена с развълнуваното море и разсипания котел с яхния и Уилям Слотроп, обслужващ гостите в качеството му на помощник-готвач. — Б.пр.

418

L’Inutil Precauzione (итал.) — Напразна предпазливост. Във ІІ действие на операта Севилският бръснар от Джоакино Росини е въведена опера-в-операта, озаглавена „Напразна предпазливост“. В основната опера Розина обещава да изпее ария от тази мнима опера на доктор Бартоло, който е неин опекун и същевременно един от претендентите за ръката й. Тя изпява арията, защото тази миниопера в сбита форма съответства на нейното положение: дългът й повелява да се омъжи за доктор Бартоло, но тя е влюбена в елегантния изискан граф Алмавива. — Б.пр.

419

Госпожи и господа, залозите са направени (фр.). — Б.пр.

420

Тези траектории подразбират използването на външни стабилизатори за постигане на устойчив полет. — Б.пр.

421

Отдел за политическо разузнаване. — Б.пр.

422

При желание за повече информация, виж „Тевтонска митология“ (изд. 1835 г.) от Якоб Грим (1785–1863). — Б.пр.

423

Т.е. Пластмасов човек или само „Плас“ — комикс от Джак Коул (1914–1958). Публикуването му започва в 1941 г. Истинското име на Пластикман в комикса е Ийл О’Брайън, той е дребен крадец, който веднъж докато обира химическа фабрика, пада във вана с киселина. Ийл успява да избяга, на следващия ден се събужда в манастир, установява, че цялото му тяло е станало гъвкаво и еластично, и оттогава посвещава живота си на предотвратяването на всевъзможни престъпления. — Б.пр.

424

По време на ІІ Световна война немската компания „Телефункен“ е разработвала насочващ лъч в сантиметровия обхват, който би насочвал ракетите ФАУ-2 на разстояние около 250 км с разсейване/отклонение около 900 метра. — Б.пр.

425

Гравенхаг (нидерланд.) — букв. „Графска ограда (плет)“ — название на Хага. — Б.пр.

426

Фирмата Джонсън Смит Къмпани, тогава базирана в Рейсин, щата Уисконсин (а понастоящем в Брейдънтън, щата Флорида) изпълнява доставки по пощата на широк асортимент модерни стоки. — Б.пр.

427

Животът на легендарния Уайът Ърп (1849–1929) шериф на Тумстоун, Аризона бил описан от Стюърт Лейк (1889–1964) в книгата му „Уайът Ърп, пограничен шериф“ (1931). В биографията на Уайът Ърп има множество факти говорещи за неговата алчност и корумпираност, но Лейк предпочита да се придържа към легендата за „добрия“ Уайът, човек на бързите и решителни действия, „предводител в авангарда на онези решителни, смели и самоуверени пионери, които проправят пътя на империята през пустинята“ като междувременно се забърква в непочтени и съмнителни сделки за доброто на всички. По-късните историци, наречени от автора „ревизионисти“, гледат не така благосклонно на Уайът Ърп. У нас той е известен от филмите „Тумстоун“ и „Уайът Ърп“. — Б.пр.

428

Wivern (англ.) — в хералдиката това е двукрак крилат дракон с бодлива опашка. Изобразен е на герба на Уелс. — Б.пр.

429

Върховно Командване на Съюзническия Експедиционен корпус. — Б.пр.

430

Джон Уилкс Бут (1838–1865) — убиецът на американския президент Ейбрахам Линкълн. — Б.пр.

431

Pferdestärke (нем.) — конска сила. — Б.пр.

432

Разбирате ли/Ясно ли е? (американизиран неправилен френски ез.). — Б.пр.

433

Дегоржман (фр.) — Мехурчетата на шампанското се получават при вторична ферментация в запечатана бутилка. Предизвикващите тази ферментация дрожди създават също ароматите и букетите, които допринасят за вкуса на шампанското. По време на отлежаването, дрождите се разтварят във виното и постепенно отмират и се утаяват. Дегоржман е процесът, при който мъртвите дрождени клетки биват отстранявани и в бутилката се добавя смес от вино и тръстикова захар (дозаж). Според експертите по шампанското, датата на дегоржиране (когато отмрелите дрожди биват отстранени, бива добавен дозаж и бутилката е запечатана с коркова тапа) представлява важна информация, която говори за качеството му. — Б.пр.

434

„Шатобриан“ — стек от говеждо филе. Пури за по 10 шилинга — при разменния курс от 1945 г. 10 англ. шилинга се равняват на 1 долар, т.е. много скъпи за времето си пури. — Б.пр.

435

Еперней е град в областта Шампан, в чиито лозя расте едноименният сорт грозде, от което се произвеждат някои от най-фините бели шампански вина от черно грозде.

Във винарството думата „кюве“ обикновено означава смес от вина. При производството на шампанско „кюве“ има друго, много специфично значение: по време на изстискването на гроздето, „кюве“ представлява първите 2050 литра гроздов сок изстискан от 4000 кг. грозде, т.е. най-чистият и висококачествен сок. — Б.пр.

436

„Испанската дама“ (1931) музика Толчард Евънс(1901–1978) и текст Иръл Рийвс (общ псевдоним на авторите Стенли Демерел (1879–1951) и Роберт Харгрийвс (? — 1934) в тоналност си бемол. Акордеонният вариант е от Иръл Рийвс, т.е. Стенли Демерел и Роберт Харгрийвс.

Испанска дама, обожавам те

(Още)От вечерта, когато те видях за първи път,

Сърцето ми копнее за теб,

Какво друго може да прави сърцето ми?

Испанска дама, умолявам (те) —

Защо трябва устните ми да скриват,

Всичко, което очите ми разкриват,

Испанска дама, обожавам те.

Б.пр.

437

Популярна сред моряците хазартна игра. Използват се три зара, еднакви по размер и форма със стандартните, но вместо обозначения с точки (от 1 до 6), на тях са нанесени шест символа: корона, котва, каро, пика, спатия и купа. — Б.пр.

438

По време на ІІ Световна война в сградата Фицморис Хаус на „Лестър Скуер“ в Лондон е бил разположен сектор Политическо Разузнаване към МВнР на Англия. — Б.пр.

439

Спаес (Spaess) има близко звучене до space (англ.) — пространство. Името подсказва защо той е „най-вездесъщият от всички двойни агенти“. В неевклидовата геометрия Хилбертовото пространство (наречено на германския математик Давид Хилберт (1862–1943) е абстрактно пространство. В обикновеното пространство всяка точка има триизмерни координати. От друга страна всяка точка в Хилбертовото пространство притежава теоретично безброй координати, а всяка точка в Евклидовото пространство може да бъде идентифицирана с точка с безброй измерения в Хилбертовото пространство, така че едното пространство се явява „подпространство“ на другото. — Б.пр.

440

Gollaho Mews (англ.) — букв. Конюшни Голахо. Тази фиктивна конюшня е местонахождението на въображаемия Дванайсети Дом в романа. В астрологията Дванайсетият Дом (наричан Дом на Подсъзнателното) управлява инстинктите, интуицията, подсъзнанието, сънищата, и тайните. Психотерапията и медиумите явления попадат в този дом, като част от неговата власт над подсъзнателното. — Б.пр.

441

Източникът отново е „Тевтонска митология“ (изд. 1835 г.) от Якоб Грим (1785–1863): zax (цакс) произхожда от немското sax (закс) високонемски/литературен език и означава подобен на брадвичка/ледокоп инструмент използван за рязане на покривни плочи от аспид. В почти пълно съответствие с неговото име, смъртта на Петер Закса настъпва след като главата му бива разбита. Грим споменава, че името на саксонците произхожда от често размахваното такова подобно на брадва оръжие (saxum) или от преклонението им пред бога Закснит, син на Водин, който размахвал такова оръжие в битките. Същият този бог е споменатият от Евентир „Старият Цакса“. — Б.пр.

442

Т.е. на Меркишес Музеум

443

Във филма Обществен враг (1931) на режисьора Уилям Уелман (1896–1975) актьорът Джеймс Кагни (1899–1986) играе ролята на гангстер от годините на сухия режим в САЩ. В една от сцените той удря с грейпфрут в лицето актрисата Мей Кларк, която играе ролята на гангстерско момиче. — Б.пр.

444

„Училищни дни“ (1907) от Уил Коб и Гас Едуардс; „Ела Жозефина“ (1910) от Алфред Брайън и Фред Фишер; „Ще бъде жарка вечер“ (1886) от Тиодор Мец. — Б.пр.

445

Нуселтови коефициенти… числа на Рейнолдс: Нуселтово число/коефициент е безразмерна величина представляваща съотношението между топлопредаване ч/з конвекция и топлопредаване ч/з проводимост през разделителна повърхност. Наречено на германския инженер Вилхелм Нуселт (1882–1957).

Критерий на Рейнолдс или число на Рейнолдс е безразмерна величина, един от така наречените „Коефициенти на подобие“, които определят вида на флуидния поток. Показва относителната значимост на вискозния ефект в сравнение с инертния ефект в течност. Числото на Рейнолдс е пропорционално на инертната сила разделена на вискозната сила. Използва се във формули за изчисляване на скоростите на изтичане (дебити) през тръба, когато са известни фактори като скорост, диаметър на тръбата, вискозитет на флуида и концентрация на течността. Наречено е на ирландския физик Осбърн Рейнолдс (1842–1912). — Б.пр.

446

Паунът. „Паун-Две“ (нем.) — Pfau се произнася „Фау“ точно както и немската буква V. Т.е. Pfau Zwei звучи като V-2 (Vergeltungswaffe-zwei) — Фау-2. — Б.пр.

447

Професор Бек (Политехника Дрезден) проектира „кръгла дюза с процеп за впръскване на гориво“. Професор Вагнер е съизобретател на „интегрален акселерометър (уред за измерване на ускорение)“ използван в ракетата Фау-2. За професорите Пауер и Шилер не бе открита информация. — Б.пр.

448

Не, благодаря, не (фр.). — Б.пр.

449

Цитатът е от „Книгата“, И. П. Павлов Лекции, т.2, лекция 52 „Опит за физиологично разбиране (и обяснение) на симптомите на истерията“. Лекцията е изнесена пред Академия на науките на СССР в 1932 г., когато Павлов е на 83 години. — Б.пр.

450

Опит за драматически монолог в маниера на Т. С. Елиът. Темата е старостта. — Б.пр.

451

„Городки“ („чуканчета“) — древна руска народна игра, представляваща хвърляне на пръчка по предварително наредени фигурки. — Б.пр.

452

Лаборатория за абреакционни изследвания. — Б.пр.

453

Т.е. спокойната увереност на консервативната мода, характерна за дрехите изработвани по поръчка в реномираните шивашки ателиета на ул. „Савил Роу“ в Лондон. Названието на улицата е синоним на елегантни и скъпи дрехи. — Б.пр.

454

Дънкан Сандис (1908–1987) — член на английския парламент от 1935 г., инвалидизиран ветеран след 1940 г., парламентарен секретар на Министерство на снабдяването след 1941 г. и съпруг на дъщерята на Уинстън Чърчил. В 1943 г. е избран за председател на комисията към военния кабинет, която събира и обработва информация за германската програма за оръжията Фау. — Б.пр.

455

Алюзия за стихотворението „Ако“ (1910) от Ръдиард Киплинг, чиято начална строфа гласи:

Ако можеш да запазиш спокойствие

Когато всички около теб(наоколо)

Губят своето и обвиняват теб за това,

Ако имаш вяра в себе си, когато всички се съмняват в теб

Но проявяваш снизхождение към тяхното съмнение

И завършва:

Ако можеш да запълниш непокорната минута

Със цели шестдесет секунди пробег

Твой е Светът и всичко в него

И нещо много повече,

Ти ще станеш Мъж, сине мой!

Б.пр.

456

Т.е. „Виктория Юнивърсити“ в Манчестър. — Б.пр.

457

ИКИ — Импириал Кемикъл Индъстрийс. — Б.пр.

458

И тъй нататък (нем.). — Б.пр.

459

За да успокоява дори най-раздразнените кучета, с които експериментирал, И. П. Павлов използвал инжекции с калиев бромид за подпомагане процеса на забавяне скоростта на реакцията. — Б.пр.

460

От бихейвиоризъм (от англ._ behaviour_ — поведение) — направление в психологията, отдаващо първостепенно значение на инстинктивните действия и основаващо се на предпоставката, че поведението може да бъде изследвано и обяснено научно, без да се познават вътрешните умствени състояния. Бихейвиоризмът изучава причинно-следствените връзки: „Ако,… то…“, стимул — реакция и прилага класическо кондициониране (условен рефлекс) и оперантно кондициониране (стимулиране, поощряване на желаното поведение). За поощряване на поведението се използват т.нар. положително подкрепление (стимул) и отрицателно подкрепление (наказание). — Б.пр.

461

В 1930 г. руското село Колтуши, където били разположени лабораториите на И. П. Павлов, е преименувано в негова чест на Павлово.

Бейгин — популярен латиноамерикански бавен танц в ритъм болеро и наподобяващ фокстрот. Названието произлиза от френското béguin (флирт, увлечение). — Б.пр.

462

Отдел Психологическа Война. — Б.пр.

463

Volusgrenadier (нем.) — народно опълчение. Германски армейски дивизии формирани през есента на 1944 г. Професионални военни формации, добре въоръжени с ефикасни оръжия и оборудване. Състав: ядро от опитни ветерани, допълнени с бивши служители на флота и авиацията, ранени войници от разформировани части, възрастни мъже и тийнейджъри. — Б.пр.

464

Setzt V-2 Ein! (нем.) от Einsetzen (нем.) — слагам в нещо, пъхам, мушкам и когато е използвано с определени предлози, означава „изправям се“ или „еригирам“. В случая може да бъде преведено като „Надърви Фау-2!“ или „Забий (начукай) Фау-2 вътре“. — Б.пр.

465

„Аз съм благословеният Метатрон… блюстителят на Трона“ — архангел Метатрон или този „Който стои до трона на Бога“ — архангел в юдаизма. Метатрон е този, чрез чиито напътствия е било възприето познанието за Дървото на живота, като инструмент за проучване на видимата и невидимата Вселена. На Метатрон се приписва виолетов цвят. Отговаря за връзката между физическото тяло и телата ни в по-фините измерения, за тялото от светлина и за процеса на Възнасянето. Също така той съдейства за връзката между Земята и Небето, понеже той е единственият Архангел, който е бил в човешко превъплъщение. Предполага се, че едно от превъплъщенията на Метатрон е Енох, като „книгата на Енох“ се е смятана за основен труд за опознаване на Вселената, законите и йерархията в нея. В кабалистичната традиция Метатрон е най-висшият ангел и служи като небесен писар или „ангел, който записва човешките дела“.

Тук започва сатирична инверсия (преобръщане) на кабалистичното възнесение до Меркаба (Божият трон-колесница в пророческите видения/прозрения). В кабалистичната митология Метатрон е най-важният архангел и понякога бива изобразяван като стоящ до трона на Яхве (Меркаба) или като негов „пазител“. Въображаемото Възнесение до трона превежда посветения през седем преддверия, като всяко от тях подлага кандидата на изпитание. Първото е благочестие, второто — непорочност, третото — искреност, четвъртото — единение с Бог, петото — святост пред Бог, шестото — изпълнение на химн в прослава на Бог, седмото — кандидатът трябва да застане прав и треперещ пред Бог. Тоест проследява се възнесението на душата от земята и нейното завръщане, което включва преминаването през враждебните преддверия и стига до Божията цялост и светлина, като всичко това олицетворява процеса на изкупление.

Авторът саркастично обръща наопаки този процес. Героят (бригаден генерал Пудинг) попада в личен ад, в мрака символизиран от калта около Пашендейл и от самата Домина Ноктюрна. И всяко от седемте преддверия, през които минава Пудинг, обръща наопаки сравняемата тема в кабалистичната наука. Читателят може да направи съпоставка на гореизброените изпитания и случващото се с героя (бригаден генерал Пудинг). В първото преддверие „набор спринцовки“ не говори за благочестие, а за склонност и пристрастяване (към наркотици), във второто преддверие намекът за Северин разкрива поквара, а не непорочност, в третото преддверие героят не среща искреност, а научна обективност, в четвъртото преддверие празният череп осмива идеята за „единение с Бог“, в петото преддверие „светостта пред Бог“ е съпоставена с бамбуков бастун, в шестото преддверие — вместо да славослови Бог с химн, героят вижда трупа на войник (или нечий стар шинел), в седмото преддверие, вместо да стои прав и треперещ пред Бог, героят е коленичил в унизителна раболепност (но силно възбуден сексуално) пред въплъщението на божеството Шекина (майка на чувствения живот и на развратната смърт). — Б.пр.

466

„Саварин… Северин“ — марката кафе „Саварин“ била често рекламирана в английската преса през военните години. Северин е действащо лице от романа „Венера в кожи“ (1878) на Леополд фон Захер-Мазох (1836–1895). По настояване на Северин, героинята Ванда (Венера) го взема за неин роб. През 1895 г., когато фон Захер-Мазох умира, терминът „мазохизъм“ е вече назован от д-р Крафт-Ебинг в неговия труд „Сексуална психопатия“. И до днес смисълът на думата не е променен — изпитване на удоволствие от болката. — Б.пр.

467

Т.е. „Сексуална психопатия“ (1886), обемисто изследване на сексуалните отклонения от немския психоневролог Рихард фон Крафт-Ебинг (1840–1902) — основополагащ труд за развитието на модерната сексология. — Б.пр.

468

От историята на І Световна война. Много важен хълм за битката при Месине (Белгия), предмостие към Третата Битка при Пашендейл. Германските войски държат билата Бял Покров и Пилкем, а Ипър остава по средата. На 7 юни 1917 британската армия започва атака и два часа по-късно германците са изтласкани от билото Бял Покров. — Б.пр.

469

Първата истинска, самозареждаща се картечница (скорост от 600 изстрела/мин.), изобретена през 1885 година от Хайръм Стивънс Максим (1840–1916). — Б.пр.

470

Клеопатра Диана де Мерод (1875–1966) — прочута със своята красота и изящество талантлива френска балерина, любовница на белгийския крал Леополд ІІ. — Б.пр.

471

Стол в неокласически стил, проектиран и създаден от архитектите и мебелисти братя Джеймс Адам (1730–1794) и Робърт Адам (1728–1792). — Б.пр.

472

Domina Nocturna (лат.) — букв. Нощна Жена. Източникът за това название е „Тевтонска митология“ (изд. 1835 г.) от Якоб Грим (1785–1863), който описва сатанинската „нощна езда“ на вещиците: „Нощните жени в услуга на Госпожа Холда (тевтонска богиня на зимата или богиня на времето и природните явления) в определени нощи блуждаят из въздуха, яхнали зверове; на нея се подчиняват те, на нея извършват жертвоприношения… Тези нощни жени, сияйни майки, Домини Ноктюрни първоначално са били демонични самодивски същества, които се явявали в женски облик и правели добрини на мъжете.“ За подозираните във вещерство се смятало, че „яздят заедно с Холда“ и че Домини Ноктюрни, подобно на Валкириите, кръжали над бойните полета, за да отведат душите на мъртвите. В описваната по-нататък сцена Катье се (по)явява на Пудинг в костюма на Бялата Богиня, „сияйна майка“ в нейния унищожителен облик. — Б.пр.

473

Салиен — областта около Ипър (Белгия) където по време на І световна война се водят тежки и продължителни сражения и за първи път в историята е използвано химическо оръжие, газ получил името си от това на града — Иприт. — Б.пр.

474

„В Бадахос… бандера“ — Испанският град Бадахос е място на една от най-ранните и най-безмилостни масови екзекуции по време на испанската гражданска война. На 16 август 1936 г. армията на Франко обградила отстъпващите лоялиски опълченци в Бадахос, където оставащите 2000 от тях били събрани в градската арена и разстреляни с картечници. Bandera (исп.) — национален флаг, полково знаме. В случая — батальон, полк. — Б.пр.

475

Escherichia coli (лат.) — грам-отрицателна бактерия, бацил, обитаващ долния чревен тракт на топлокръвните организми, включително и човека. Причина за заразяването най-често е фекално замърсяване на хранителни продукти. — Б.пр.

476

„Връхлита ни високият връх… от воден сън в огнено пробуждане“. — Фразата описва пролетното равноденствие, разделящо астрологическия дом Риби (19 февруари — 20 март) от дома Овен (21 март — 19 април). Знакът Риби управлява част І на настоящото повествование, но във ІІ част Овен поема управлението като астрологически знак, под който се случват събитията. Знакът Овен символизира абсолютната независимост от социални условни рефлекси. Паролата на хората от типа Овен е „Аз съм“.

Връх (наричан в астрологията „куспида“) е началната точка на астрологически знак или „дом“. Куспидата е върхът на дома, т.е. чертата, която го отделя от предния дом. Астрологичните домове представляват мислено разделение на небесната сфера на 12 части. Броенето започва от най-източната точка над хоризонта — върха на първи дом и продължава обратно на часовниковата стрелка. Характерно за тези мислени проекции е, че всяка една от тях отговаря на конкретен знак от зодиака и се управлява от планетата, която управлява този знак. Пример: Първи дом съответства на първия знак от зодиака — т.е. Овен. Овен е управляван от Марс. Следователно първи дом се управлява от Марс. Куспидите нямат специални названия, с изключение на ъгловите домове, чиито имена са следните — 1-ви дом — Асцендент, 7-ми дом — Десцендент, 4-ти дом — Imum Coeli (Небесно дъно), 10-ми дом — Medium Coeli (Средно небе). — Б.пр.

477

Планината Харц се намира в централна Германия. Градчето Блайхероде е в Тюрингия, окръг Нордхаузен, името произхожда от Bleich (нем.) — „бледен/бял“, Der Bleicher (нем.)-галено название за Смърт, и rode (нем.) — сечище. Блайхероде — бледо/бяло сечище. Там в подземните галерии на калиевата мина през 1944–45 г. военнопленници, под надзора на есесовци, сглобявали ракетите Фау-2. — Б.пр.

478

Вернер фон Браун чупи ръка при автомобилна катастрофа на 18 март 1945. — Б.пр.

479

В 1940 г. британското военно министерство планирало, в случай на германски десант на южния бряг на Великобритания, да запали водата с бензин. За целта били инсталирани бензинопроводи под крайбрежните води, но германски десант не последвал. — Б.пр.

480

Спонтанното самозапалване на горивни компоненти, като водороден прекис и натриев перманганат в турбинното задвижване на Фау-2. — Б.пр.

481

Карл Орф (1895–1978) е германски композитор известен с интереса си към възкресяването на примитивни ритми и мелодии. Цитираният текст е от неговата опера Кармина Бурана (1936). Настоящият епизод протича по време на „високият връх“ на пролетта и разказвачът логично е подбрал от Кармина Бурана текст за пролетен танц, озаглавен „Tempus est iocondum“ (Времето е приятно). Латинският текст гласи: О, О, О / Разцъфвам целият аз!/ И чиста любов / Ме изгаря целия… (лат.). — Б.пр.

482

О, О, О,

Разцъфвам целият аз!

И чиста любов

Ме изгаря целия…

Б.пр.

483

Т.е. от западния до източния бряг на Южна Англия. — Б.пр.

484

Последната Фау-2 срещу Англия е изстреляна от Нидерландия на 28 март 1945 (първият ден на великите пости). След това още няколко Фау-2 биват изстреляни срещу позициите на настъпващата американска армия в Европа. Роланд Фелдспат (или неговият дух) заема една от тези последни траектории на височина 8 километра. Тропосферата започва от земната повърхност и стига до височина между 8 и 14 км и над нея се простира стратосферата до височина около 50 км, а над нея е мезосферата стигаща до височина 85 км, т.е. приблизителната височина, до която ракетата Фау-2 достига връхната точка на своята параболична траектория. — Б.пр.

485

Демон на Максуел — Шотландският физик Джеймс Клерк Максуел (1831–1879) дава идеята за „разпределящият демон“ в своята „Теория за топлината“ (1871). Целта му била да хвърли комична светлина на съмнението върху ІІ Закон на термодинамиката, който гласи, че създаването на „каквото и да е разлика в температурата или налягането“ в една затворена система е невъзможно без изразходването на работа, която изразходва енергия, и по този начин връща системата в равновесие. „Разпределящият демон“ на Максуел обаче се разполага (в коридора) между два скачени съда. Той ще „оглежда“ отделните молекули и ще избира по-бързите за съд А, а по-бавните за съд Б: колкото по-бързи са молекулите, толкова по-високи са температурите и обратното за другия съд. Така, без да извършва работа, демонът ще създава разлики в температурите и наляганията, и ще опровергава ІІ Закон на термодинамиката. Съществуват и много контрадоказателства. Например това, че за да може да „оглежда“ молекулите, демонът има нужда от светлина, но въвеждането на светлина ще добави енергия в системата и съответно ще неутрализира резултата от въздействието на демона върху системата. — Б.пр.

486

Управление по курса, ъгъл на отклонение от курса (ав., косм.). Въртене около вертикалната ос.

487

„Край на изгарянето“ (нем.) — край на издигането на ракетата, когато е спряно подаването на гориво и тя се оставя на гравитацията. — Най-високата точка на ракетната траектория.

488

Долнонемското наречие се говори в северните провинции Шлезвиг-Холщайн и Нидерзахзен, част от Британската окупационна зона след 8 май 1945. Тюрингското наречие се говори в централната германска провинция Тюрингия, на чиято територия е планината Харц и основният ракетен завод край Нордхаузен — през юни 1945 г. съответствие с Ялтенското споразумение Тюрингия е включена в съветската окупационна зона. — Б.пр.

489

„Киселото вещество“ е кислород, от „der Sauerstoff“ (нем.) — кислород, букв. кисело вещество. — Б.пр.

490

„Есо“, „Шел“, „Бромо“, „Тераплейн“ — „Есо“ е марка бензин продаван от компанията Стандарт Ойл и конкурентка на „Шел Интърнешънъл Петролиъм“ на пазара за горива. „Бромо“ — антиацидна (газирана)напитка за леки стомашни неразположения. „Тераплейн“ — сравнително евтина и достатъчно мощна кола, произвеждана между 1934–1938 от „Хъдзън Мотор Кар Къмпани в Детройт“, а също и по лиценз в други страни. — Б.пр.

491

Батавска Петролна Компания, ДООД (или БПК) — филиал на нидерландската нефтена компания „Роял Дъч Шел“, основан в 1907 г. Компанията добива и рафинира нефт в Нидерландски Източни Индии (понастоящем Индонезия). — Б.пр.

492

Роден в Англия и впоследствие натурализиран американски актьор (1904–1986) със специфичен британски акцент. — Б.пр.

493

Изолиращо устройство/приспособление (нем.). — Б.пр.

494

Индекс DE — германско обозначение за най-висок приоритет. — Б.пр.

495

Върховно Командване на Въоръжените Сили на Германия. — Б.пр.

496

Строго поверително (нем.). — Б.пр.

497

Течен кислород. — Б.пр.

498

Бензен/Бензол C6H6 е безцветен течен ароматичен въглеводород. Бензенов пръстен — основно ядро на ароматните въглеводороди, изградено от 6 въглеродни атома, свързани в шестоъгълник. — Б.пр.

499

При, у, в (фр.). — Б.пр.

500

Името произхожда от френското „poudre“ (барут, барутчия) и френската жаргонна дума „perlimpinpin“ (мъничко, капчица, щипка, съвсем малко количество), но значението се променя, когато тези две думи биват използвани заедно, като в „C’est de la poudre de perlimpinpin“ (Това е голяма шарлатания). — Б.пр.

501

Върховно командване на съюзническия експедиционен корпус. — Б.пр.

502

Игра на карти, популярна в европейските казина. — Б.пр.

503

Першерон (от френски: percheron) е порода впрегатни коне, произхождаща от долината на река Юин в северна Франция, част от областта Перш, чието име носи. Обикновено сиви или черни на цвят, представителите на породата имат добра мускулатура и са известни със своята интелигентност и работливост. — Б.пр.

504

Популярният американският каубой-актьор Том Йезекия Микс (1880–1940) отдавал предпочитание на ризи от стария кавалерийски стил с много кантове на гърдите и сребърни копчета. — Б.пр.

505

Костюм с дълго до коленете сако и торбести широки панталони с басти. — Б.пр.

506

Gongue (американски престъпен жаргон) — анус. — Б.пр.

507

Авторът залага на почти еднаквия изговор на Тамара и tomorrow (англ.) — утре. — Б.пр.

508

Waxwing (англ.) — птица Копринарка (Bombycilla garrulus). — Б.пр.

509

Затвор за особено опасни престъпници. Бягство от там било смятано за (почти) невъзможно. — Б.пр.

510

Театър на военните действия. — Б.пр.

511

Германска офанзива при Ардените (Белгия): 16 дек. 1944 — 09 ян. 1945

512

Робърт Адриан Бредбъри (1907–1988) с псевдоним „Боб Стийл“ и Джони Мак Браун (1904–1974) — американски актьори изпълнители предимно на роли на каубои в американски уестърни. — Б.пр.

513

На американския войнишки жаргон „кокичета“ са военните полицаи, чиито каски, гетри, ръкавици и портупеи са бели. — Б.пр.

514

Дълга бална рокля изработена в ателието на „Модна къща Уърт“, една от челните модни централи за 19 и началото на XX век в Париж, основана от английския моден дизайнер Чарлс Фредрик Уърт (1825 — 1895) — смятан от много историци за баща на висшата мода. — Б.пр.

515

Британският график-илюстратор Джон Тениъл (1820–1914) е автор на оригиналните илюстрации за „Алиса в страната на чудесата“ и „Алиса в огледалния свят“ от Луис Карол. — Б.пр.

516

В едноименния филм на Мериан Купър от 1933 г. очите на Кинг Конг горят като въглени, когато той се появява за първи път, излиза от джунглата и отвлича героинята Ан Дароу (изпълнявана от Фей Рей). По-късно, вече в Ню Йорк, очите му стават отчайващо замъглени и тъмни. — Б.пр.

517

Мълния, светкавица (фр.), а също и — любов от пръв поглед (фр.). — Б.пр.

518

Предградие на Лос Анжелос. Там е роден Ричард Никсън. — Б.пр.

519

Най-големият от Северно Мариански Острови, в западната част на Тихи океан. — Б.пр.

520

„Дюпон“ — т.е. „Е. И. Дюпон дьо Немур енд Къмпани“. През 20-те и 30-те години на XX в. лабораториите на компанията създават множество нови полимери, включително найлон, неопренов каучук и полиестерни тъкани. Те се появяват в резултат от откривателската дейност на Уолас Хюм Каротърс (1896–1937). — Б.пр.

521

Корпорация Психохимия (нем.) — название на фиктивна компания. — Б.пр.

522

„Химическа Корпорация Грьосли“ — германското название на американска(та) компания „Грасели Кемикъл Корпорейшън“, която през ’20-те има връзки с картела „СИ Фарбен“ и в 1928 г. част от нея е изкупена от него. — Б.пр.

523

В 1943 г. д-р Алберт Хофман, изследовател към „Сандоз“, експериментира със синтетичен препарат от лизергинова киселина, случайно поглъща част от него и изпитва халюциногенното му въздействие. Лизергинова киселина е индолово съединение, една от двете основни съставки при производството на халюциногена ЛСД (диетиламид лизергинова киселина). — Б.пр.

524

Т.е. Импиъриъл Кемикъл Индъстрийз (ИКИ или ICІ англ.) — еднакъв изговор с Icy Eye (англ.) — Ледено Око. Британската фирма Импиъриъл Кемикъл Индъстрийз, картел организиран през 1926 г. с цел противопоставяне на германската СИ Фарбен. През 1939 г. ИКИ вече е втора в Европа след СИ Фарбен и е сключила споразумение с германската СИ Фарбен относно териториалното разпределение и търговските права. — Б.пр.

525

Кралски Женски Армейски корпус

526

Т.е. Schwarzgerät (нем.) — черен агрегат. — Б.пр.

527

Сидни Гринстрийт (1879–1954) — британски актьор с участие в 24 филма, от тях най-известни Малтийският сокол (1941), Казабланка (1942), Пътуване до Марсилия (1944). Отпратката тук явно е към филма Между два свята (1944) в който Сидни Гринстрийт играе ролята на свещеника с широкопола панама Тим Томпсън. — Б.пр.

528

Фалшивото пристанище (фр.). — Б.пр.

529

Приятелю (фр.). — Б.пр.

530

Добре (фр.). — Б.пр.

531

Лична карта (фр.). — Б.пр.

532

Боен вик и традиционно японско възклицание означаващо „10 000 години дълъг живот (за императора)“. — Б.пр.

533

Вариант на играта „тука има, тука нема“. Пред погледа на минувачите или участващите, раздавачът размества три обърнати надолу карти. Целта е участващият да познае къде се намира определена карта — в повечето случаи дама купа. — Б.пр.

534

Орнитоптери — вероятно се отнася до почитателите на Чарли Паркър („Пилето“) и неговата композиция „Орнитология“; Робобопстери — любители на бибоп музика. Масово имитираната брада-катинарче била отличителна за джазовия тромпетист Дизи Гилеспи. — Б.пр.

535

L.S.D. — L: лира/паунд стерлинг (от libra /лат./ — др. римска мярка за тегло 327,45 грама, деляща се на 12 унции); S: шилинг (от solidus /лат/ — солид, т.е. твърд, масивен) е древно римска златна монета); D (от denarius /лат./ — денар, древно римска сребърна монета, която се равнявала на 10 медни аса). — Б.пр.

536

Gemüse-Brücke (нем.) — букв. „Зеленчуков мост“. — Б.пр.

537

Леополдо Лугонес (1874–1938) — в първите десетилетия на XX в. поетът вече е водеща фигура в литературния живот на Аржентина. С либерални политически възгледи, той неизменно изразява симпатии към бедните и онеправданите. — Б.пр.

538

Преврат в Аржентина против демократично избрания президент Иполито Иригойен (1852–1933), извършен на 6 септември 1930 г. от генерал Хосе Феликс Урибуру (1868–1932), който завзема властта след неуспеха на Радикалната партия да спре разрухата, предизвикана от световната депресия. Превратът слага началото на епохата, впоследствие получила названието „безславното десетилетие“. — Б.пр.

539

Graciela Imago Portales (исп.) — означава буквално Грациела Образ на Вратата, но може да бъде преведено също и като „врати към възприятията“. — Б.пр.

540

Комодоро Ривадавия — пристанище на 46º южна ширина в Патагонската провинция Чубут, най-южният голям град в Аржентина. — Б.пр.

541

Хуан Доминго Перон (1895–1974) е сред групата офицери, които през юни 1943 г. завземат властта в Аржентина. Министър на Труда и социалната политика, а впоследствие и министър на отбраната, Перон организира работни-чески митинги, призовава за социални реформи и бързо се утвърждава като поборник за работническата класа, с чиито гласове на изборите в 1944 г. той получава вицепрезидентски пост

542

Accion Argentina (исп.) — букв. Действие Аржентина — военизирана католическа организация, в 1945 г. обявена извън закона. — Б.пр.

543

Descamisados (исп.) — букв. безризници — бедняци и ниско платени работници в един специфичен исторически момент и политическа партия: времето на Хуан Доминго Перон (1945). Перон е този, който ги е нарекъл „безризници“ за разлика от представителите на управляващата класа (костюмари с бели ризи и вратовръзки). Т.е. думата „безризници“ за Аржентина означава привърженици на Перон от работническата класа. — Б.пр.

544

Но приятел, ти не си аржентинец (арж. исп. жарг.). — Б.пр.

545

Препратка към третата строфа от „Танджерин“, песен от Джон Хърндон Мърсър (1909–1976), която в 1941 става хит в изпълнение на Боб Ебърли (1916–1981). Същата песен Боб Ебърли изпълнява в мюзикъла „Флотът пристигна“ (1942). Текстът:

Танджерин е всичко, което твърдят (за нея)!

С черни като нощта очи,

И устни сияйни като пламък.

Танджерин! Когато танцува тя

Сеньоритите се зазяпват

А кабалеросите въздишат.

И надлъж и шир из Аржентина

Във всеки бар съм виждал

Да вдигат наздравици за Танджерин.

Б.пр.

546

Скуалидоци има предвид противопоставянето между откритост и рационално организирано пространство, т.е. „лабиринт“, един често срещан символ в творбите на аржентинския поет и прозаик Хорхе Л. Борхес (1899–1986). — Б.пр.

547

Хуан Мануел де Росас (1793–1877) жесток и репресивен диктатор управлявал Аржентина от 1829 до 1851 г. Организираните от него безмилостни гонения на индианците и въвеждането на принудителна военна служба на гаучосите, за да избиват индианците, представляват исторически фон на епичната поема Мартин Фиеро (1872) от Хосе Ернандес (1834–1886). — Б.пр.

548

Моля за извинение (исп.). — Б.пр.

549

Американският актьор Спенсър Трейси (1900–1967) играе ролята на уелския изследовател Хенри Нортън Стенли във филма „Стенли и Ливингстън“ (1939) описващ проучването на Централна Африка. — Б.пр.

550

Ричард Халибъртън (1900–1939) — американски пътешественик, авантюрист, популярен писател, автор на „Кралският път на романтиката“ (1925), „Славният авантюрист“ (1932), „Ботуши дълги седем лиги“ (1935) и др. — Б.пр.

551

Лоуел Томас (1892–1981) — американски пътешественик, радио и TV коментатор и писател (предимно пътеписи, от които най-известният е „С Лорънс в Арабия“ (1924). Поредицата „Бойскаутите“ от девет книги е дело на Артър Уинфилд (1862–1930) публикувани под псевдонима Едуард Стратимайер от 1900 до 1922 г. и автор на повече от 60 книги „За юноши и младежи“. „Младите Мотористи“, поредица от 12 книги от Кларънс Янг (псевдоним използван от Синдиката Стратимайер) публикувани между 1902–1916 г. — Б.пр.

552

Затъмнение (фр.). — Б.пр.

553

Juan d’Arienzo (1900–1976) — аржентински танго-музикант, цигулар, ръководител на оркестър и композитор, известен също като „Кралят на ритъма“. — Б.пр.

554

Разбира се, господине (исп.). — Б.пр.

555

Шлирен — предградие на Цюрих. — Б.пр.

556

Улица в Цюрих, на която е разположена готическата църква „Свети Петър“. — Б.пр.

557

Спортна организация на американски висши училища, които се намират в североизточната част на САЩ. Тя включва: Харвардски университет, Принстънски университет, Йейлски университет, Колумбийски университет, Университет „Корнел“, Пенсилвански университет, Университет „Браун“ и Дартмутски колеж. Днес терминът Бръшлянов Съюз е използван главно като етикет на тази група висши училища, отличаващи се с високи критерии за прием и отлично академично качество. — Б.пр.

558

Реформация — започнало през XV в. и достигнало своята кулминация през XVI в. обществено-религиозно движение в Западна Европа, противопоставящо се на доктрините, ритуалите и структурата на Римокатолическата църква и призоваващо за нейното реформиране, което довежда до обособяването на протестантството като отделно направление на християнството. В резултат на намерилото широк отзвук движение, се образуват нови национални протестантски църкви. Най-големите нови деноминации са лутеранството (в Германия и Скандинавския полуостров), калвинизма (в Германия, Швейцария, Нидерландия и Шотландия) и англиканството (в Англия). — Б.пр.

559

Улрих Цвингли (1484–1531) — швейцарски теолог-реформатор. Проявява стремеж да даде по-рационално обяснение на някои християнски обреди. Провежда реформа в църквата и политическата организация в Цюрих. Подчинява църквата на градските власти, забранява военното наемничество. Полага усилия да създаде християнска църква с републиканска организация. Загива във войната между католическите и протестантските кантони. — Б.пр.

560

Vanitas (лат.) — безсъдържателност, безплодност, суета, празнодумство. От лат. „vanus“ — суетен, тщеславен. — Б.пр.

561

Алън Дълес (1893–1969) — 5-ят директор на ЦРУ и ръководител на американските тайни служби в Европа по време на Втората световна война, от 1942 до 1945 г. е назначен в Швейцария, за да събира информация за антинациските настроения и прояви в Райха. — Б.пр.

562

На класически латински „кост“ е „os“, произлизаща от гръцкото „osteon“, но на средновековен латински изписването било преиначено на „oss“ от основата „oss“ (като в „ossuarius“, т.е. „костен“). ОСС — Отдел (или Управление) Стратегически Служби е създаден в 1942 г. с ръководител генерал Уилям („Дивият Бил“) Донован (1883–1959). — Б.пр.

563

Бунтът на Шайс — въоръжено въстание в Масачузетс, предимно в района на Спрингфийлд, през 1786–1787 г. Породено в резултат от 5 годишно недоволство на фермерите от високите данъци, намалелите приходи на фермите и най-вече от въвеждането на временно издадени книжни пари като законно платежно средство и начисляването на 6% допълнителна такса при разплащането с книжни пари. Бунтът е предвождан от бившия офицер от революционната армия Даниъл Шайс (1747–1825). — Б.пр.

564

Регулатор — участник в „шаистките“ отряди, привърженици на Даниъл Шайс по време на Бунта на Шайс от 1786 г. — Б.пр.

565

Атлантида — митично островно царство, чиито най-ранни упоменавания са в диалозите „Тимей“ и „Критий“ на древногръцкия философ Платон. Според казаното от Платон, островът изчезнал 9 хиляди години преди негово време при мащабна катастрофа.

Сугентал — в „Тевтонска митология“ (1835) от Якоб Грим (1785–1863), Сугентал е описан като потънал (подводен) град. Авторът отбелязва, че според някои варианти на „Сага за Нибелунгите“, в този град е скрито златното съкровище на Нибелунгите. — Б.пр.

566

Паркинсонизъм — епидемичен летаргичен енцефалит (възпалително заболяване на главния мозък). Характерна проява е мускулната ригидност, която обуславя и забавените движения. Едното или двете рамена увисват и се накланят напред. Движенията на болните са забавени и несръчни. Нерядко се наблюдава и пълна липса на движения, с поява на застинал масковиден израз на лицето, монотонен говор. Всичко това определя типичната поза — главата и тялото са наведени напред, коленете са леко сгънати, ръцете са свити пред тялото, лицето е безизразно масковидно, походката е с дребни крачки, настъпва промяна в психиката. — Б.пр.

567

На 8 май 1945 г. по обед над 60 000 лондончани слушат по високоговорителите на площад „Трафалгар“ речта на краля по случай победата. Същата вечер и на същия площад повече от 100 000 души празнуват около ярко осветената колона на Нелсън. — Б.пр.

568

Елена Блаватска (1831–1891) е основателка на Теософското Общество, чиито три цели са: поощряване единството на човечеството, сравнителното изучаване на религия, философия и естествените науки и проучване на човешките медиумни способности. Теософите възприемат индийския бял лотос, символ на Тримурти, т.е. тройна божествена същност (природа), за символ на тези обединени цели. За тях лотосът символизира също хармонията между световните религии. Елена Блаватска умира на 8 май 1891 г. (рожденият ден на Буда) на посочения адрес, „Авеню Роуд“ №19, в лондонския район Сейнт Джонс-Уд. Т.е. „Блаватистите“ отиват на „поклонение“ в нейна памет. — Б.пр.

569

Алюзия на 2-ри куплет от известната поема „Атаката на леката кавалерия“ (1854) от Алфред Тенисън (1809–1892), който гласи: „Напред, Леката бригада!“/Някой бе ли смутен?/ Не, макар войниците да знаят/ Че някой бе сгрешил: / Тяхно дело не е да отвръщат / Нито да разсъждават защо/ А само да изпълняват и умират: /В долината на Смъртта / Яздеха шестстотинте. — Б.пр.

570

Speed (англ.) — Спийд = Скорост. Perdoo (англ.) — Перду от френското „perdue“ — Изгубен. — Б.пр.

571

„Дъвчащите“ са приказен дребен народ от книгата „Вълшебникът от Оз“ (1900) от Лиман Франк Баум (1856–1919). Те насочват Дороти да тръгне по застлания с жълти павета път към Изумрудения град. Тук те са представени като подскачащи из Поасоновото разпределение на еротичните приключения на Слотроп, сравнени с картата на завоеванията на легендарния Дон Жуан. В Іво действие на операта Дон Жуан, в арията „Мадамина“ прислужникът му Лепорело изброява дълъг списък на завоеванията на Дон Жуан, по отделни страни. — Б.пр.

572

Мейфеър — елитен квартал в центъра на Лондон. — Б.пр.

573

Тук е спомената теорията на Зигмунд Фройд за прелъстяването, която дава обяснение на изявленията на жени, твърдящи, че помнят как са били изнасилвани като деца от бащите си. Фройд приема тези твърдения за подсъзнателни, обективирани фантазии за изпълнени желания: следователно те не са действителни, основаващи се на факти истини, а истини от клиническа гледна точка. — Б.пр.

574

ГИОЛА е филиал на Обединен Подкомитет за Разузнавателни Цели (ОПРЦ) създаден от „Обединените Британо-Американски Генерални Щабове през лятото на 1944 г., за да планира и управлява методичното използване на германските научни достижения“. Британското название за връщането, възстановяването и изпитването на ракетите Фау-2 е Операция Бумеранг. Сходната американска програма е наречена Проект Хермес. — Б.пр.

575

„Държавата — това съм аз“ (фр.) — думи изречени от Людвик ХІV в 1651 г. пред френския парламент. — Б.пр.

576

ВНИИАМ — Всесъюзен научноизследователски институт за авиационни материали; ЦАХИ — Централен аеро-хидродинамичен институт „Николай Жуковски“; НИСО — Научен институт за самолетно оборудване. — Б.пр.

577

ВКСЕК — Върховно Командване на Съюзническия Експедиционен Корпус. — Б.пр.

578

Началните тактове на увертюрата започват с продължително барабанно встъпление и тя завършва с духовите инструменти поддържащи резонантна мелодична линия за цигулките. Без тези инструменти въздействието на увертюрата ще бъде сериозно занижено. — Б.пр.

579

В астрологията Риби е дванадесетият дом и знак за унищожение и смърт. — Б.пр.

580

Рита Хейуърт (1918–1987) — американска актриса и танцьорка, която достига върха на кариерата си през 1940-те и става секс символ. Снима се в 61 филма в продължение на 37 години и е включена в официалния списък на най-големите звезди на всички времена на Американския филмов институт. — Б.пр.

581

Отпратка към сцената във филма Кинг Конг, когато гигантската маймуна отвлича героинята Ан Денам (в изпълнение на Фей Рей) от нейната стая и я отнася на върха на небостъргача Емпайър Стейт Билдинг, а под тях блестят светлините на Бродуей. — Б.пр.

582

Теорема на Гьодел за непълнота — наречена на австрийския математик Курт Гьодел (1906–1978). Формулираната през 1931 г. Теорема на Гьодел за непълнота описва математически невъзможността за изразяване с формални средства на цялата истина за дадена предметна област. — Б.пр.

583

Препратка към филма Кинг Конг — в заключителните сцени стоящият на върха на Емпайър Стейт Билдинг гигантски примат Кинг Конг е застрелян. — Б.пр.

584

Основаният в 1920 г. от д-р Хю Крайтън-Милър (специалист по посттравматично разстройство вследствие на контузии, пренапрежение и сходни неврози в резултат от военни действия) Тавистокски институт за психиатрични изследвания въвежда психоаналитичните техники на Фройд и Юнг в Англия. В резултат от проведените в института изследвания в периода между световните войни била създадена теорията за масовото „промиване на мозъци“ с цел промяна на социалните и индивидуалните ценности, управляващи развитието на обществото. Едно от най-важните направления на дейност станало изучаването на тоталитарните култове и секти в историческа перспектива, като средство за контрол над обществото. В 1946 г. е преучреден като Тавистокски институт за междуличностни отношения. — Б.пр.

585

Препратка към прочутия коментар от 1887 г. на Джон Далбърг-Актън, І-ви барон Актън (1834–1902): „Всяка власт покварява; абсолютната власт покварява абсолютно.“

586

СТС — Спомагателна териториална служба. — Б.пр.

587

ГИОП — Група за Извънредни Операции с Проектили. — Б.пр.

588

Цитатът „Преживял съм… е работата.“ е от Следата на Фу-Манчу (1934) от Артър Хенри Сарсфилд Уорд с псевдоним Сакс Ромър (1883–1959), която е продължение на Невястата на Фу-Манчу (1933). В Невястата на Фу-Манчу младият американец Алан Стърлинг се сгодява за Фльорет Петри, дъщеря на приятел на Нейланд Смит, безстрашен детектив от Скотланд Ярд. В Следата на Фу-Манчу „коварният жълтолик доктор“ Фу-Манчу отвлича Фльорет и цитираните тук думи представляват съвета на детектива Нейланд Смит към Алан Стърлинг.

В цитираните книги детективът Денис Нейланд Смит олицетворява всеотдайно пуританско посвещаване на работата и рицарско обричане на борбата срещу злото. — Б.пр.

589

В китайската философия и метафизика Ин и Ян е концепция, описваща взаимното допълване и преливане една в друга на две привидно противоположни сили, енергии и принципи. Ин е пасивен елемент на упадъка, свързан с водата, земята, нощта и Луната и се отнася до женствеността. Ян е активен елемент на развитието, съзиданието, свързан с огъня, въздуха, деня и Слънцето и се отнася до мъжествеността. Същевременно и двата пола притежават от другия елемент в себе си и дори при достигане на желаната вътрешна хармония двата елемента се съчетават у човека. — Б.пр.

590

Тези Ледени Светии поред са: Свети Панкратий празнуван на 12 май, Свети Серватий празнуван на 13 май, Свети Бонифаций Ферентински празнуван на 14 май и Студената София, т.е. Света София празнувана на 15 май. Известни са като „Ледени Светии“ защото техните празници съвпадат с последния студен период, който често настъпва в средата на май (фермерите и лозарите горели мокри дърва, зелени клонки и земя, за да получат гъста димна мъгла, която да им помогне да запазят наскоро поникналите растения и цветовете от студа). Дните на Ледените Светии били разграничителни, тъй като градинарите изчаквали да премине средата на май, за да засяват разсад. — Б.пр.

591

В старогръцкия мит за Кадъм, героят убива дракона що пазел извора, близо до който той решил да основе град Тива, без да знае, че чудовището е свещено за бога на войната Арес. Появява се Атина и заповядва на Кадъм да обезщети Арес като посее половината от драконовите зъби. От тях веднага изникнали воини, които започнали да се сражават помежду си. Оцелели петима, които помогнали на Кадъм при построяването на крепостта Тива. Те станали предци на знатните тивански родове, известни като спартиати (на гръцки: Σπαρτοι — буквално „посети“). Междувременно Кадъм бил наказан да служи на Арес една година заради убийството на дракона, който според някои бил роден от бога на войната. В описваната по-горе сцена „драконови зъби“ са укрепените с желязна арматура бетонни кръстачки на противотанковите заграждения.

Германски пикиращи бомбардировачи Юнкерс Ju-87 „Щуки“ (съкр. от немското Sturzkampfflugzeug, буквално „пикиращ боен самолет“). — Б.пр.

592

В дадения момент това е американската зона в окупираната Германия, отстъпена през юни 1945 г. на СССР. — Б.пр.

593

Хереросите вярват, че техните мъртви предци обитават Севера, мит, който намира отзвук в пристигането на Слотроп в Нордхаузен (Nordhausen (нем.) — Северен дом. — Б.пр.

594

Бели Протестанти от АнглоСаксонски Произход. — Б.пр.

595

Хереросите също вярват, че добитъкът е подарък от техните мъртви предци, идея представена в откъса с образа на Бог укоряващ пуританите чернодрешковци. — Б.пр.

596

Генерал-майор Ханс Камлер (1901-?1945) — строителен инженер и СС командир. Ръководител и координатор на всички строителни проекти и на програмите за разработване на оръжейни системи, включително и на реактивни самолети и ракети Фау-2, по време на ІІ Световна война. — Б.пр.

597

Това е последният стих от „Вулгарна песен“, изпълнявана в казино „Херман Гьоринг“ в част 2. — Б.пр.

598

Започвайки от 1925 г. ИГ Фарбен закупува стъпаловидно производителя на бои „Грасели“ и в 1928 г. напълно поема производството на бои, а само след няколко дни „Дюпон“ закупува химическото производство на „Грасели“. В 1929 г. СИ Фарбен създава „Американ СИ Къмпани“, смесица от интереси включваща производителя на фотоматериали „Агфа-Анско“ и „Уинтроп Кемикъл“. Всички тези компании под шапката на СИ Фарбен поддържат тесни връзки с „Дюпон“. — Б.пр.

599

Хуго Стинес (1870–1924) — германски индустриалец и политик. — Б.пр.

600

Стинес организирал/предизвикал инфлацията през 1921–1925 в Германия като средство за обезсилване и неутрализиране на тежките репарационни плащания наложени на Германия от Версайския договор. — Б.пр.

601

Notgeld (нем. — „спомагателни“ или „принудителни“ пари; паричен сурогат във време на криза) — пари издадени от държавна институция по време на икономическа или политическа криза без официално разрешение от централното правителство. Notgeld биват издавани предимно във формата на хартиени банкноти, но също биват изработвани от кожа, коприна, лен, дърво, алуминиево фолио, въглищен прах, порцелан и като монети. — Б.пр.

602

Вексел Мефо (наречен така по името на компанията Metallurgische Forschungsgesellschaft /_нем._/ — Дружество за металургични проучвания), представлява запис на заповед използван за система от отложени плащания при финансиране превъоръжаването на Германия, създадена в 1934 г. от управителя на Германската централна банка Ялмар Шахт, като заобикаляща закона правна измама. Издаваният от Дружеството за металургични проучвания Вексел Мефо служел като менителница, обратима в райхсмарки при поискване. Векселите Мефо били използвани само като балансово отчетни единици и предимно като разплащателно средство за производителите на въоръжения. — Б.пр.

603

Ялмар Шахт (1877–1970) — германски държавник и финансист, директор на Германската Национална Банка (1916–1923), президент на Райхсбанк (1923–30, 1933–39), райхминистър на икономиката (1936–37), райхминистър без портфейл (1937–42). Оглавява Райхсбанк по време на внимателно направляваната инфлация през ’20-те. Подобно на Стинес, стратегията му била да понижи стойността на германската марка така, че репарациите да бъдат изплащани в девалвирана валута. Същевременно снабдява германските производители с друга, тайна валута, т.нар. Notgeld (/_нем._/ — „спомагателни“ или „принудителни“; паричен сурогат във време на криза) за транзаккии между тях. През ’30-те, заедно с Круп фон Болен и магната Алберт Фоглер, урежда огромни парични дарения, осигуряващи победата на нацистката партия на много важните избори в 1933 г. Известен по целия свят като „Банкерът на Хитлер“ и като един от главните организатори на военната икономика на нацистка Германия. Бил подсъдим като военен престъпник на международния военен трибунал в Нюрнберг и съответно оправдан. — Б.пр.

604

От déjà-vu (фр.) — букв. вече видяно. Преживяване, при което човек усеща, все едно, че дадена случка вече се е състояла или се е случила неотдавна, обаче не може да се досети кога точно и обикновено това чувство е измамно. — Б.пр.

605

Джеймс „Юбилярят Джим“ Фиск (1835 — 1872) борсов посредник и бизнесмен, станал широко известен със своите неетични и непочтени бизнес практики на Уолстрийт в края на 1860-те, когато опитал да завладее пазара на златото и предизвикал финансова паника. — Б.пр.

606

Schwindel (нем.) — световъртеж, шемет, зашеметяване, но също и измама, афера, мошеничество. — Б.пр.

607

Schwarzknabe (нем.) — черно момче. — Б.пр.

608

Schwarzvater (нем.) — черен баща. — Б.пр.

609

Това е изписването на английски и немски на името Джамф. — Б.пр.

610

Под кодовото название „Хермес“ компанията „Дженерал Илектрик“ и артилерийско-техническата служба на американските сухопътни сили действат, за да прехвърлят тайно 100 разглобени ракети А4 от Германия в САЩ за пространни изпитания. — Б.пр.

611

Така американците са наричали презрително немците. — Б.пр.

612

Върховно Командване на Съюзническия Експедиционен корпус. — Б.пр.

613

Прякор на американския армейски генерал Джордж Патън (1885–1945), чиито бронетанкови дивизии разгромяват в 1943 г. германския генерал Ервин Ромел в северноафриканската пустиня. — Б.пр.

614

Ах ти, миличък! Гъзът ми! я ха-ха-ха (нем.). — Б.пр.

615

Лимони или лаймове — Презрително название на англичаните. — Б.пр.

616

Разположеният до завода Мителверке край Нордхаузен свръхсекретен концлагер „Дора“ е освободен на 11.04.1945 от американската армия. Концлагеристите, докарани предимно от Бухенвалд, наброяват около 40 000 и работели предимно по прокопаване на тунели за завода, а някои по-висококвалифицирани участвали в производството на ракети Фау. Повечето от тях били разстреляни. — Б.пр.

617

Тези значки ги определяли като затворници, въдворени за нарушаването на член 175 от германския наказателен кодекс, който предвиждал наказание за определени неестествени сексуални практики. — Б.пр.

618

Nordhäuser Schattensaft (нем.) — букв. Нордхаузенски сенчест сок

619

Сектор Окупационна администрация. — Б.пр.

620

Миличък, мил, скъп (нем.). — Б.пр.

621

Търговска марка на американско десертно блокче, чието производство започва в 1921 г. от компанията „Къртис Кенди Къмпани“. — Б.пр.

622

Кари Грант (1904–1986) — британско-американски филмов актьор. „Американският филмов институт“ му отрежда позицията на втората най-голяма филмова звезда в историята на киното, след Хъмфри Богарт. — Б.пр.

623

Artillerie-Abteilung (motorisiert) 485 (нем.) — 3-ти моторизиран ескадрон на 485-та артилерийска дивизия. — Б.пр.

624

Най-високият връх на планината Харц (1 441 м. надморска височина). — Б.пр.

625

Група за Извънредни Операции с Проектили (Ракети). — Б.пр.

626

Диод (термоелектронен полупроводник действащ като „клапан“) който използва топлината, за да изправи ел. ток, преобразувайки променливия ток (АС) в прав ток (DC). — Б.пр.

627

Космическо оръжие (нем.) — т.е. Фау-2. — Б.пр.

628

Според традицията на племето Херерос, млякото от свещените крави било наливано и пазено в кратуни. Само жени имали право да доят кравите и млякото се съхранявало в центъра на селището им. — Б.пр.

629

Нордхаузенският подземен завод „Мителверке“ е бил построен в бивша солна мина, оттам и блестящите бели стени, описвани в тази сцена. — Б.пр.

630

Осилестият бор (Pinus aristata) е иглоситно дърво от семейство Борови. Расте в Скалистите планини на САЩ и е едно от най-дълголетните дървета в света. Някои видове са достигнали възраст над 5000 години. — Б.пр.

631

Т.е. Дуайт Айзенхауер (1890–1969)е американски политик и военнослужещ, 34-ти президент на САЩ и главнокомандващ съюзническите войски по време на Втората световна война с ранг на армейски генерал. — Б.пр.

632

Полковник Холгър Тофтой (1902–1967) е главният инициатор на преместването на 100 разглобени ракети Фау-2 в САЩ. — Б.пр.

633

Въпросната военна част отговаряла за ограждането на „Мителверке“ с плътен кордон през май и юни 1945 г., докато американските военни подготвяли експедирането на 100-те ракети Фау-2 за САЩ. — Б.пр.

634

Трагичната грешка на Танхойзер, според оперния вариант на мита от Рихард Вагнер, била, че отложил своето търсене, за да пропилее цяла година в плътски „безсмислени удоволствия“ с богинята Венера в пещера в нейната планина наречена Венусберг. В германските фолклорни традиции фрау Холда, (богиня на пролетта) Бяла Богиня предвождаща „разярено воинство“ е всъщност равностойна на Венера и, в средновековни варианти на мита, за да вкуси предлаганите от нея наслади, героят се спуска под планината. — Б.пр.

635

Summe (нем.) — сбор, сума, обединяване, събиране. През XVІІ в. Готфрид Вилхелм Лайбниц (1646–1716) демонстрира методи на двойно интегриране, което може да бъде използвано при описанието на траекториите на движещи се предмети. — Б.пр.

636

Индукционната бобина действа като превключвател, електролитната клетка (батерия) съхранява ел. енергия, трансформаторът усилва тока, диодите го преобразуват от променлив на прав ток, тетродът е вакуумна тръба с 4 вътрешни електроди: катод, анод и 2 телени решетки. Едната от решетките предава сигнала, втората решетка предпазва капацитивната връзка вътре в тръбата, тоест предпазва първоначално слабата подадена мощност от смущения преди усилването й. Това е „заплетеният танц на заложените в проекта предпазни мерки“. — Б.пр.

637

От Integrationsgerät (нем.) — интеграционно устройство. Във всички модификации на ракетата А4 е монтирано двойно интеграционно устройство, управляващо стабилизаторите. Но устройството контролиращо подаването на гориво е по-сложно. Всички действащи модели на А4 са снабдени с произведено от „Телефункен“ устройство за наземен контрол. Когато ракетата стига предварително зададена скорост, съответно отчетена от наземно контролирано телеметричното оборудване, към нея бива отправена радиокоманда за прекратяване изгарянето на гориво. Този метод има някои недостатъци, напр. „уязвимост при смущения предизвикани от подходящи контрамерки“. Решението било намерено с прилагането на „интегриращ акселерометър“, който за съжаление давал дефекти и не бил пуснат в производство. — Б.пр.

638

Авторска шега или грешка. Според Робърт Грейвс („Бялата богиня“) тисовото дърво е представено с руната „І“ и неговият ден в календара е последният ден от годината, съответстващ на езическата Сатурналия и на юдео-християнските празници Ханука и Коледа. Руната „SS“ означава „трънката“ и се появява в календара на 15 април. — Б.пр.

639

Според някои астролози в зодиакалния календар винаги е съществувал тринадесет знак (или дом) — на Христос. В астрологията на всеки от дванадесетте дома е противопоставена съответната уравновесяваща (контра) сила: например Овен е домът на любовта, чиято управляваща планета е Марс, символ на войната. Но 13-тия дом няма антиподи, защото той обединява в тялото на Христос всички такива противоположности. Христос е 13-тият човек присъствал на Тайната Вечеря, за когото се твърди, че обединява в себе си дванадесетте колена (племена) на Израел и безспорно се явява „допирната точка между два различни порядъка“. — Б.пр.

640

На 7 ноември 1872 г. корабът „Мари-Силест“ командван от капитан Бенджамин Спунър Бригс отплава от Ню Йорк. Три седмици по-късно двумачтовият кораб бил открит практически изоставен, с полуспуснати платна. Всички на борда били безследно изчезнали. Загадъчното изчезване на екипажа и пасажерите не било обяснено. — Б.пр.

641

Т.е. „Дженерал Илектрик“. — Б.пр.

642

Ах, колко е очарователен! (нем.). — Б.пр.

643

Красавец, нали? (нем.). — Б.пр.

644

Управление обществени работи. — Б.пр.

645

Добър ден (нем., судет.). — Б.пр.

646

Съкратено от „Gott im Himmel!“ (нем.) — Боже на небето!

647

Доплеров ефект — промяната на приеманата от наблюдателя честота и дължина на вълната, когато източникът и/или наблюдателят (приемникът) се движат по направление един срещу друг. Честотата се увеличава, когато източникът и наблюдателят се доближават, и намалява, когато се отдалечават. За вълни разпространяващи се в някаква среда, например звук във въздух, трябва да се отчита поотделно движението спрямо средата на излъчвателя и приемника. За вълни, неизискващи среса на разпространението си, напр. ел. магнитни вълни, е от значение само скоростта един спрямо друг на излъчвателя и приемника. Доплеровият ефект е описан за пръв път в 1842 г. от австрийския математик и физик Кристиян Андреас Доплер (1803–1853). — Б.пр.

648

Електролитна клетка акумулираща ел. енергия за функционирането на жироскопа, поддържащ стабилен курс на ракетата по време на нейния полет. — Б.пр.

649

В случая причинена от експлозията на бялата фосфорна сигнална ракета в белия тунел от каменна сол. — Б.пр.

650

Всяка бойна глава Фау-2 съдържала един тон от този експлозив. — Б.пр.

651

Хермафродит (нем.). — Б.пр.

652

Строго секретно, букв. тайни командни дела (нем.). — Б.пр.

653

Nguarorerue (хереро) — „човекът, който е бил подложен на изпитание/ проверен“. — Б.пр.

654

По време на ІІ Световна война Германия планирала, при условие че генерал Ромел успее да задържи Северна Африка (страните от Магреба — Либия, Тунис, Мароко и Алжир), да използва гарнизони като бази, от които да си възвърне своите бивши колонии в Югозападна Африка. — Б.пр.

655

Erdschweinhöhle (нем.) — бърлога на мравоядите. Erdschwein (нем.) — мравояд. — Б.пр.

656

Оватджимба били смятани за група презрени хора, тъй като не притежавали необходимия брой добитък, който би им придавал обществена значимост. Това обяснява и факта, че те не живеят в села както останалите членове на племето. Те живеят разпръснати из полето. Притежават много малко добитък, недостатъчен за препитание, те са принудени да изкопават от земята храната си. „Ова“ на езика на хереро е представка означаваща „народ“, а „джимба“ означава „мравояд“ и съответно името им означава „мравоядни хора“ и те не ядат месото на мравояда, заради тяхната духовна и тотемична връзка с него. — Б.пр.

657

Значението и силата на мравояда като тотем сред оватджимба са подсказани от един племенен мит разказващ как една жена, чиито деца винаги бивали мъртвородени, била изцелена, след като я поставили в бърлогата на мравояд. — Б.пр.

658

За хереросите план включващ „племенно самоубийство“ може да бъде тълкуван като акт на „политическа борба“. Това е защото за хереросите самоубийството може също да бъде акт на кръвно отмъщение. Човек, който се самоубива при такива обстоятелства също е подтикван от мисълта, че мъртвите много по-сполучливо от живите са способни да докарат злини и смърт. — Б.пр.

659

Отий-кондо (хереро) — мулат. — Б.пр.

660

Херероското общество е било организирано около система на двоен произход, съчетание от бащини и майчини родове. При „еанда“ всички проследяват своя произход до един матриарх; при „орузо“ — до един патриарх. Тези родови названия играели ключова роля при разпределението на добитъка. — Б.пр.

661

След раждането на дете, вече падналата пъпна връв бива предадена на жреца-вожд на племето („омухона“) за да бъде запазена в свещена кожена торба. В торбата има кожени върви с възли и всеки възел се отнася за определен член на „орузо“. Възелът бива развързван ако детето умре или премине към християнска вяра. — Б.пр.

662

„кунгуруа“ (хереро) — празни съдове, напр. кратуните за мляко на хереросите. Замяната на неодушевената представка „оту“ с одушевената „ому“ показва, че „Празните хора“ вече смятат, че са сред мъртвите. — Б.пр.

663

Моравото рогче е паразитна гъба съдържаща психоактивни алкалоиди (ерготамин) от него се получава кръвоспиращо лекарство, използвано в медицината. Тази гъба също дава изходния материал за ЛСД. Мухоморката преди е била използвана като очистително, като сгъстител(коагулант) в медицината и като фиксатор на бои. — Б.пр.

664

Името произлиза от „ombinda“ (хереро) — диво прасе. — Б.пр.

665

Копрофилия (от гръцки κόπρος, kópros — екскремент и φιλία, filía — харесване) — сексуално отклонение, което представлява изпитване на сексуално удоволствие при наблюдаването на фекалии или от самия процес на изхождане.

Уролагния (от гръцки uro — урина и lagneia — страст) — уриниране, особено на публично място, върху други хора; подлагане на уриниране от страна на друго лице. — Б.пр.

666

Кардиналите и Кафявите — бейзболни отбори от гр. Сейнт Луис, САЩ. — Б.пр.

667

Съблазнен от самоубийство. — Б.пр.

668

Курт Гьодел (1906–1978) — австрийски и американски логик, математик и философ. Теорема на Гьодел за непълнота е общо наименование за две теореми. Съгласно първата Теорема за непълнота, ако една формална система S на аритметиката (изградена според строгите правила на математическата логика) е непротиворечива, то в нея съществува такава формула F, че нито F, нито „не F“, е теорема на S. Съгласно втората Теорема за непротиворечивост, F може да бъде избрана така, че да изразява непротиворечивостта на S. Общото заключение от тях е, че във всички логически системи винаги ще има нерешими твърдения, които не могат да бъдат доказани или отхвърлени, понеже за целта трябва да бъдат използвани отново такива логически системи и следователно всички са „непълни“. Тоест, няма главна математическа система, която да може да докаже или отхвърли всички твърдения. — Б.пр.

669

Мандала (санскрит: मण्डल, mandala „същина“ + „има“ или „съдържа“, също се превежда като „диск“, „кръг-обиколка“ или „завършване“, отговарящо на тибетския термин дкил кхор) — в индуизма и будизма: образна картина на света, условна структурна схема на микро- и макрокосмоса. Мандалата символизира сферата, обитавана от божествата, чистите земи на будите. Представлява геометричен символ и концентрична диаграма със сложна структура, която може да бъде интерпретирана като модел на Вселената или карта на Космоса. Типичната й форма — външен кръг, вписан в него квадрат, в който е вписан вътрешен кръг, най-често разделен на множество части или с очертанията на лотос. — Б.пр.

670

В легендата за крал Артур това е мястото на кръглата маса, което може да бъде заето само от рицаря, комуто е предопределено да намери Свещения граал, и е гибелно за всеки друг. — Б.пр.

671

В херероския мит за сътворението „Омумборомбанга“ е голяма смокиня, приемана за средище на всички прародители и дърво на живота, от което води началото си всичкия живот; то се намира на Север. „Мукуру“ (хереро) — „старият“, е смятан за първия прародител, подобно на юдео-християнския Адам. Като бог Мукуру произхожда от голямото дърво (смокиня). Окраската му е червена и той е тясно свързан със свещения огън и свещения добитък. Хереросите приемат, че той ще бъде в гроба с тях, също както присъства във всекидневния им живот посредством своето продължение в патриархалните родове (символизирано от „родилните възли“). — Б.пр.

672

Избелител (нем.). — Б.пр.

673

Оватджимба (хереро) — мравоядни хора. — Б.пр.

674

Нджамби Карунга — херероско божество, призовавано само в благодарност за някой неочакван късмет или в случаите, когато всички други начини за получаване на помощ са били неуспешни. — Б.пр.

675

В оригинала routinization of charisma (англ.) — букв. „рутинизация на харизмата“. Charisma (от гръцки χάρισμα /_khárisma_/) — грация, чар, благодат, талант, божествена дарба, божи дар, необикновена способност, качество на индивида отличаващо го от останалите.

Максимилиан Карл Емил Вебер (1864–1920) — германски юрист, икономист и социолог. Признат класик в областта на социологията и един от основателите й? като научна дисциплина. Трудовете на Вебер продължават да оказват своето въздействие върху развитието на социологията и в наши дни. В началото на XX в. Макс Вебер дава следното класическо определение за харизма: „качество на личността, признато като необикновено, благодарение на което тя бива оценена като надарена със свръхестествени, свръхчовешки или най-малкото специфични особени сили и свойства, недостъпни на другите хора“. Приема се, че харизмата значително усилва властовия потенциал на лидера. — Б.пр.

676

Черен гарнизон (окупационни войски) на Рейн! (нем.). — Б.пр.

677

Onguruve (хереро) — букв. „Диво прасе“. — Б.пр.

678

Первитин — търговското название на амфетаминов стимулант пуснат на пазара в 1938 г. от германската фармацевтична компания „Темлер“. По време на ІІ Световна война германските войници, моряци и летци били снабдявани с обилни количества первитин, който ги поддържал будни за продължителни напрегнати периоди от време и им давал енергия и сила. — Б.пр.

679

Оканумайхи (хереро) — вечерната звезда (планетата Венера), която се появява по времето, когато стопаните доят животните

680

В германската средновековна митология Валпургиевата нощ, чествана в нощта на 30 април срещу 1 май, е празник на вещиците, които заедно с други нечисти сили (великото сборище) се събират на деня на света Валпургия на връх Брокен в планината Харц и опитват да попречат на идването на пролетта. — Б.пр.

681

Черна Събота (или Вещерска Събота) е название отнасящо се до срещата на практикуващите вещерство и други окултни или суеверни ритуали. — Б.пр.

682

По време на Първата и Втората световна война германските пивоварни се сблъскват с дефицит на ечемик, който бивал отклоняван за хляб, ето защо били принудени законодателно да намалят алкохолното съдържание на бирата до 1,5-2%. — Б.пр.

683

Според „Тевтонска митология“ от Якоб Грим, новоприетите вещици били белязвани с убождане с игла, докато (те) същевременно проклинат своя създател и с целувка изразяват вярата и почитта си към дявола, като към светски владетели. — Б.пр.

684

От „suspendatur per collum“ (лат.) — обесена за шията, общоприето обозначение вписвано в съдебните регистри срещу имената на осъдените и екзекутирани за углавни престъпления. И една подробност — в Спрингфийлд, Масачузетс през юни 1645 г. Уилям Пинчън, далечен предшественик на автора, бил сред съдебните заседатели на процеса срещу Маргарет Джоунс, която била подведена под отговорност, призната за виновна и екзекутирана suspendatur per collum в първия случай в Америка на смъртно наказание за вещерство. Отново в Спрингфийлд в 1657 г. Уилям Пинчън подвел под отговорност друга жена, Мери Парсънс, задържана по обвинение за вещерство, но призната за виновна за убийството на детето си. Мери Парсънс също била осъдена на обесване. Тези два случая предшестват с около 40 години широко известните процеси против вещици в Сейлъм, Масачузетс. — Б.пр.

685

Антиномианизъм (от гръцки άντί, „против“ + νόμος, „закон“), е всяко схващане, което отхвърля законите и/ли педантичното придържане към буквата на закона и е против моралните, религиозните или обществените норми. Названието антиномист било давано на радикалните, авторитетни и харизматични пуритани, според които единствено вярата е достатъчна за постигане на избавление. Антиномистите възприемат принципа на спасение посредством вярата и божественото благоволение и твърдят, че спасените не са задължени да спазват Мойсеевите закони. Те вярват, че подчинението на закона се обосновава от вътрешен принцип, произлизащ от вярата, а не в резултат от външно принуждение. — Б.пр.

686

Реално съществуваща личност Сюзан Дънам (1767–1852). — Б.пр.

687

Във филма „Магьосникът от Оз“ (от 1939 г. по детския роман от 1900 г. „Добрият вълшебник от Оз“ от Лиман Франк Баум /1856-1919/) има две „лоши“ магьосници: Злата магьосница от Изток, убита, когато къщата на Дороти пада върху нея и Злата магьосница от Запад, която опитва да изгори Плашилото, приятел на Дороти и която се стопява, когато Дороти я плисва с вода, за да спаси нейния сламен приятел (Плашилото). — Б.пр.

688

Маркиз Франц фон Байрос (1866–1924) — австрийски график, художник, илюстратор. Става известен със своите илюстрации за „Приказки за тоалетката“. Активен участник в движението „Декаданс“ често използвал еротични теми и фантасмагорични образи. За най-добра негова работа се смята поредицата от илюстрации към „Божествена комедия“ от Данте. — Б.пр.

689

Клаустрал-Целтерфелд… Зеезен… Везер — градове в Германия, разположени на север-северозапад от върха Брокен, срещу изгряващото слънце. — Б.пр.

690

Brockengespenst (нем.) — призракът/привидението на (връх) Брокен. — Б.пр.

691

warum (нем.) — защо; вар-р-р-ъ-м — ръмженето на форсиран двигател: „връм, връм“. — Б.пр.

692

В 1892 г. Чарлс Кофин (1844–1926) основава компанията „Дженерал Илектрик“ с финансовата подкрепа на магната Джон Пиърпойнт Морган (1837–1913). — Б.пр.

693

Kot (нем.) — букв. изпражнение, лайно. В случая — проклятие, по дяволите, мамка му. — Б.пр.

694

Седморечие (казах. Жетісу) — географски район в Централна Азия, включващ югоизточната част на Казахстан и северен Киргизстан, ограничен на север от езерата Алакол, Балхаш, Сасикол; на изток — от хребета на Джунгарски Ала-Тау; на юг — от хребетите на Северен Тян-Шан; на запад — от езерото Балхаш. Седемте главни реки, от които е произлязло названието на региона са: Аксу, Баскан, Биен, Или, Каратал, Лепси и Сарканд, но всъщност броят на реките е много по-голям. От този район произхождат прабългарите. — Б.пр.

695

Винтовка на Мосин — трилинейна магазинна винтовка, конструирана през 1891 г. от Сергей Мосин (1849–1902). На въоръжение от 1898 г. до 1960 г., отначало в Руската империя, после в Съветския съюз и редица други страни, включително и в България с различни модификации и подобрения. Названието „трилинейна“ произлиза от калибъра, който отговаря на три линии (стара руска мярка за дължина); една линия е равна на една десета от инча или 2,54 мм, съответно три линии са 7,62 мм., т.е. калибър 7,62 мм. — Б.пр.

696

Ликбез (рус. ликвидация безграмотности) — ликвидация на неграмотността. Масово обучение на неграмотни възрастни на четмо и писмо в Съветска Русия и СССР. — Б.пр.

697

През 1920-те и 1930-те правителството на Съветския Съюз започва езикова реформа в централно азиатските републики и изпраща в тези републики учители, които да опитат да заменят арабската азбука използвана от номадските тюркски народи с латинизирана азбука. Тази нова азбука бива наречена Нова Тюркска Азбука. — Б.пр.

698

Десятина — стара руска единица за площ в обръщение до 1918 г., равняваща се на 1,0925 хектара. — Б.пр.

699

Загатване, че Чичерин е бил един от 200 000-те защитници през близо тригодишната германска блокада на Ленинград, започнала на 8 септември 1941 г. и продължила до 27 януари 1944 г. Само за една година близо две трети от милионното население на града умира от глад. — Б.пр.

700

Когато в 1916 г. била наложена задължителна военна служба на всички руснаци, казахите се разбунтуват против короната и кавалерийски полкове под ръководството на полковник Куропаткин били изпратени, за да потушат въстанието. От десетилетия царят изпраща руски заселници в Киргизия и много от тези руснаци се възползват от тези бунтове, за да заграбят земя и да изгонят бунтуващите се казахи, а понякога и ги избивали безразборно. — Б.пр.

701

Аул (от древногръцки в лат. aule) — в буквален превод: дом, укрепено селище. — Б.пр.

702

О, как би смачкал ангелът този пазар на разтухата (нем.) — 20-ти стих от „Десета Дуинска Елегия“ от Райнер Мария Рилке. — Б.пр.

703

Стрелец е деветият дом от астрологическата година (22 ноември-21 декември). Крилатият червен кон също е бил символ, възприет от червената Армия по време на Октомврийската революция 1917 г. — Б.пр.

704

Пряка отпратка към символа на Червената армия — крилат кон. А също и към мита за Леда, насила обладана от Зевс, който се явил пред нея под формата на лебед. — Б.пр.

705

Императрица Екатерина ІІ Велика (1729–1796) от 1762 г. до смъртта си управлява еднолично руската империя. Бурният сексуален живот на императрицата очевидно е подхранил още тогава мълвата, че е починала при сексуален акт с кон, но всъщност тя умира от инсулт на 67-годишна възраст. — Б.пр.

706

Григорий Потьомкин (1739–1791) е руски държавник, граф, княз, генерал-фелдмаршал, основател на руския черноморски флот и фаворит на императрица Екатерина ІІ Велика. Ръководи присъединяването на Таврия (Крим) към Руската империя. Високото си положение постига благодарение на връзката си с Екатерина ІІ. Проявява се като талантлив администратор. Екатерина ІІ му възлага задачата да засели южните райони на Русия, извоювани от Османската империя. Той се справя блестящо, като привлича с привилегии бежанци от Балканите, включително и българи. Основава редица градове по северното крайбрежие на Черно море: Екатеринослав (1776), Херсон (1778), Севастопол (1783), Николаев (1789). В стремежа да се представи по-добре обаче фаворитът на императрицата си служи и с измама. Когато Екатерина II прави обиколка из новоприсъединените към Русия райони, Потьомкин нарежда да се изградят покрай пътя декори на красиви бутафорни селски къщи. (т.нар. Потьомкински села), за да покаже на господарката си колко добре живее руският народ. Преминаващите по р. Днепър кораби с императрицата, сановници и чуждестранни гости били приветствани от специално доведени за целта „щастливи“ селяни, облечени в специално ушити носии. По ливадите пасели специално докарани стада, хората се веселели, пеели и имитирали пълно благоденствие. Оттам и изразът „Потьомкински села“. — Б.пр.

707

Вектор (в математиката) — величина с определена посока, графически изразявана във вид на линия. — Б.пр.

708

„Източна Фармацевтика“ ДОО (нем.). — Б.пр.

709

Кодовият номер на строго секретната разузнавателна агенция на СИ Фарбениндустри, помещаваща се извън сградата на картела в Берлин. — Б.пр.

710

Мечтател (нем.) — букв. мечтателност, бурно горещо увлечение, екстаз, екзалтираност, религиозен фанатизъм. — Б.пр.

711

Циклизиране — превръщането на една молекула с отворена верига в молекула на циклено съединение, т.е. химично съединение, в молекулата на които някои (или всички) атоми са свързани в затворен пръстен. — Б.пр.

712

Нали? (нем.). — Б.пр.

713

Валерат — сол или естер на валериановата киселина, фармакологично действащо (активно) вещество. — Б.пр.

714

Различни украси и аксесоари за мебели, завеси, дрехи — гайтани, панделки, ресни, шнурове и др. — Б.пр.

715

Парабелум — немски полуавтоматичен пистолет, разработен през 1900 г. от австрийския оръжеен конструктор Георг Люгер (1849–1923). Названието произхожда от латинското: Si vis pacem, para bellum (Ако искаш мир — готви се за война) — девиз на немската оръжейна фабрика DWM (Deutsche Waffen und Munitionsfabriken — „Немски оръжия и муниции“), в която той е работил. — Б.пр.

716

Първо трябва да нападнеш и влезеш в бой, а после, каквото стане (фр.). — Б.пр.

717

От Фондю от мозък в хилядолистно тесто до Изненадата на Везувий (т.нар. Фламбе Аляска) (фр.). — Б.пр.

718

„Казахски труженик“ (каз.) — официалният вестник на казахската комунистическа партия, основан в 1920 г. — Б.пр.

719

Бяла сплав от 89% калай, 3,5% мед и 7,5% антимон. — Б.пр.

720

Американско Химическо Дружество. — Б.пр.

721

Уолъс Хюм Каротърс (1896–1937) — американски химик, изобретател работил в звеното за органична химия на концерна „Дюпон“. Негови разработки водят до откриването на найлона, неоопреновия каучук и на полиестерните тъкани и пластмаси. Завършва живота си със самоубийство. — Б.пр.

722

Национален Научноизследователски Съвет. — Б.пр.

723

Амид — органична функционална група, състояща се от карбонилна група (C=O), свързана с азотен атом (N) или съединение, съдържащо тази група. — Б.пр.

724

През 1926 г. немският учен Вернер Хайзенберг (1901–1976) формулира своя знаменит принцип на неопределеността в квантовата механика. Той доказва, че е невъзможно да бъдат определени едновременно положението и скоростта на един електрон. Поради намесата на наблюдателя и непредвидимото поведение на отделните кванти, винаги остава известна неопределеност за скоростта или за положението, а в някои случаи и за двете. — Б.пр.

725

В Божествена комедия (Ад) от Данте Алигиери (1265–1321), прокълнатите (грешниците) са внимателно класифицирани и разположени в различните кръгове на ада в съответствие с техните грехове. — Б.пр.

726

През 1875 г. руският инженер Павел Яблочков (1847–1894) разработва първата масова система за електрическо осветление, т.нар. „свещи на Яблочков“ — вариант на електрическа въгленова дъгова лампа. Състояли се от два въглеродни електрода вертикално и успоредно един спрямо друг. Краищата на електродите били съединени с тънка метална нишка. При включване към токоизточник се предизвиквала електрическа дъга, която изгаряла електродите, а между тях се намирал изолиращ слой каолин. Постепенното изгаряне на електродите се съпровождало със стопяването и изпаряването на каолина, тъй като температурата на електрическата дъга е извънредно висока. „Електрическите свещи“ на Яблочков имали живот около час и половина-два и били използвани предимно за улично осветление. — Б.пр.

727

Т.е. Александра Фьодоровна (1872–1918) — внучка на английската кралица Виктория и императрица на Русия след брака й с Цар Николай ІІ. Скандална личност, поради връзката й с мистика Григорий Распутин, фаворит на царското семейство. Изтънченият й вкус за облекла добавя нови щрихи към тази нейна репутация. Тя умира, когато нашият герой (Чичерин) е само 12–13 годишен, така че описаната от автора връзка е малко вероятна. В случая историческата личност може би дава името си на литературната героиня — любовница на Чичерин. — Б.пр.

728

Народният комисар по външните работи в съветското правителство Георгий Чичерин (1872–1936) помага на германския министър на външните работи Валтер Ратенау (1867–1922) при преговорите за сключването на Рапалския мирен договор (1922) уреждащ въпроса с репарациите, които да бъдат изплатени на Съветския съюз. Валтер Ратенау бил убит от членове на дясната екстремистка организация „Консул“. Причина за този терористичен акт е подписаният от Ратенау международен договор със Съветска Русия (Рапалски договор от 1922 г.), с който de jure Германия признава болшевишкия режим в Русия, както и факта, че Ратенау е от еврейски произход. — Б.пр.

729

Веларна преградна съгласна. Веларна (т.е. задноезична или заднонебна) — съгласна буква произнесена със задната част на езика опряна в мъжеца или съвсем близо до него. Преградна съгласна — събирателно име за звуците, произвеждани чрез образуването на преграда в говорния апарат с помощта на езика, устните или други органи. Събраният зад преградата въздух след това се изпуска изведнъж, което произвежда звука. — Б.пр.

730

Грузинска плодова супа. — Б.пр.

731

От транслитерация — предаване на текст, написан с буквите на една писменост, с букви на друга, независимо от техния изговор. — Б.пр.

732

Палатален — съгласни звуци, чието учленение се извършва като средната част на езика се доближи или допре до твърдото предно небце (лат.: palatum). Веларен — задноезичен звук, Диакритичен знак — допълнителен знак към буква, за означаване на звук, различен от основния или за посочване на допълнителни негови характеристики. — Б.пр.

733

Нощ на могъществото/или на божественото предопределение („Лейлет-ул-кадр“) — в ислямските вярвания нощта, когато свещеният Коран бил низпослан на земята и първите негови стихове били разкрити на пророка Мохамед. Празнува се в една от последните десет нощи на Рамазана. Смята се, че в тази нощ Аллах опрощава греховете на вярващите, приема всякакви молби, и разкрива божественото предопределение на ангелите, които слизат на земята, за да изпълнят всяка Божия заръка. — Б.пр.

734

Кобиз — двуструнен инструмент с кръгло тяло, отворено отгоре. Домбра — струнен инструмент с крушовидно тяло, подобен външно на балалайката. — Б.пр.

735

През 1920-те Джамбул Джабаев (1846–1945) вече е станал „най-значимият съветски акин, честван не само в Казахстан, но и в целия Съветски съюз.“

736

Според една казахска легенда Коркит е родоначалникът на песента. Легендата гласи: „Неспособен да приеме идеята за смъртта, Коркит бяга от хората и се отправя във вечната природа. Но природата под формата на дървета, планини, степи и гори, му казва, че дори тя не може да бъде безсмъртна. Тогава Коркит изработва от дървесината на дървото ширгай първия кобиз и изсвирва на него първата казахска песен.“

737

Голям парк в центъра на Берлин. — Б.пр.

738

В луковицата на лалето се натрупва жълтеникава алкалоидна смола „колхицин“, която може да причини гастроентерит, кома и смърт. — Б.пр.

739

Бял протестант от англосаксонски произход. — Б.пр.

740

Или Klar — Готовност, Entlüftung — Продухване, Zündng — Запалване, Vorstufe — Начална степен, Hauptstufe — Работна степен (нем.). Петстепенна процедура по изстрелването на ракетата. „Готовност“ означава, че всички кабели и тръбопроводи са изключени и прекъснати от ракетата и стартовата площадка е опразнена от хора. „Продухване“ означава, че първия поток от алкохол и течен кислород е бил пропуснат в горивната камера. „Запалване“ означава запалването на горивната смес със запална свещ. „Първа степен“ означава, че притокът на спомагателни горива (водороден прекис и калциев перманганат) е започнал да задвижва турбопомпите за увеличаване притока на алкохол и течен кислород. „Работна степен“ означава, че тези основни горива са започнали да издигат ракетата. Съкр. — ГПЗНР. — Б.пр.

741

Нюрнбергските майстори певци (нем.) — опера от Рихард Вагнер(1867). — Б.пр.

742

Какво има, блатари мои? (нем.). — Б.пр.

743

Човек, който е бил проверен, доказан (хереро). — Б.пр.

744

Уравновесител — направляваща плоскост към задния край на всеки от опашните стабилизатори на ракетата Фау-2. — Б.пр.

745

Проклятие, по дяволите (хереро) — букв. „кравешко изпражнение“. — Б.пр.

746

Петорна/петкратна нула (нем.). — Б.пр.

747

Пеещият мухльо Танхойзер… г-жа Холда… Венера… Папата, чийто жезъл ще разцъфне. В тевтонската легенда Танхойзер е минезингер (трубадур) който се е поддал на изкушенията на чувствените удоволствия и прекарва цяла година в една пещера във Венерината планина край Айзенах заедно с Венера (в някои варианти с Дамата Хулда или Госпожа Холда). След това се завръща у дома и решава да тръгне с други богомолци на поклонение в Рим, където да измоли от папата прошка за греховете си. Но преди да замине, е поканен да вземе участие в голямо състезание на рицарите-певци. По време на състезанието Танхойзер скандализира всички присъстващи, включително и влюбената в него Елизабет (Лизаура), като изпява възторжен химн на Венера. После Танхойзер отива в Рим, но там папата му отказва опрощение на греховете с думите: „Както тоя сух жезъл никога няма да цъфне, така никога няма да бъде опростен твоят грях.“ Междувременно Елизабет страда силно и умира от скръб по Танхойзер. На погребалното шествие Танхойзер умира пред нейния ковчег. Идват други поклонници, които с вълнение разказват как жезълът на папата разцъфтял. Тоест, това, което църквата не успява да направи, извършва саможертвената, беззаветна и чиста любов на девойката Елизабет. — Б.пр.

748

След І Световна война берлинският район Нойбабелсберг се превръща в център на германската филмова индустрия. — Б.пр.

749

Ер Риф — хълмист район в Северно Мароко, близо до средиземноморския бряг, известен с отглеждането на марихуана. — Б.пр.

750

Säure (нем.) — Зойре — киселината. — Б.пр.

751

Какв има? / какво става? (нем.). — Б.пр.

752

В радиосериала „Самотен рейнджър“ излъчван по американското радио (1930–1954), Тонто е „верният индиански спътник“ на маскирания тексаския рейнджър Дан Рейд. Историята на Самотния рейнджър разказва за група от 6 тексаски рейнджъри, които преследват банда разбойници и са предадени от техния водач. Засадата на разбойниците избива рейнджърите с изключение на Дан Рейд (който е тежко ранен). Местният индианец Тонто случайно се натъква на разстреляните в засадата, открива, че един от тях е полужив и го излекува. Впоследствие двамата заедно със самотния рейнджър се борят против закононарушители и разбойници. — Б.пр.

753

Ракетчик (нем.). — Б.пр.

754

Тайнството на превращението, т.е. преосъществяването на едно вещество в друго, преосъществяването на божественото в човешко в чашата на Светия Граал. Пример за транссубстанциация е преосъществяването на светите дарове (хляба и виното) в тялото и кръвта на Христос по време на евхаристията. От транссубстанциация (гр. Μετουσιισώις, лат. transsubstantiatio, англ. transubstantiation) от думата субстанция (вещество). — Б.пр.

755

Китайско-Бирмански-Индийски театър на военните действия. — Б.пр.

756

В случая не става дума за шоколадово десертно блокче „хърши“, а — на криминален жаргон — за пресован и опакован къс непалски хашиш. — Б.пр.

757

Това е адресът, на който по време на Потсдамската конференция е отседнал американският президент Труман. — Б.пр.

758

Генерал-Адютантска Служба. — Б.пр.

759

Сп. „Нешънъл Джиографик“… некрополизмът на безизразния бял алабастър… Свещен Град — Обемиста уводна статия на „Нешънъл Джиографик“ от февруари 1937 г. озаглавена „Променящият се Берлин“ запознава читателя с широкомащабното архитектурно преустройство на града, който според авторите е свещен център на Третия Райх, в случая представен като проява на „некрополизъм“. — Б.пр.

760

Winterhilfe (нем.) — Зимна помощ. Проектът „Зимно подпомагане на бедните“ (Winterhilfewerk) е по идея на нацисткия министър на пропагандата Йозеф Гьобелс. Той започва като кампания за набиране на средства за социална помощ, първоначално за закупуване на храна, а впоследствие и на дрехи и други предмети. Дарителите за програмата получават значка с инициалите WHW и етикет известяващ „Ние дарихме“. Програмата също определя една неделя всеки месец като „Неделя с едно блюдо“ когато вместо обичайния обяд от три блюда бива сервирано само солено месо и хляб. Раздаването на храна на нуждаещите се приема формата на масово изхранване, предлагане на дрехи и предмети за бита. — Б.пр.

761

Т.е. Франклин Делано Рузвелт. — Б.пр.

762

Препратка към Мадам/Госпожа/Фрау Холда, от „Тевтонска митология“ на Якоб Грим. Богинята се появява под две външности: като добродушна и отзивчива девица, бяла и често асоциирана с блестящ сняг, и като грозна старица „дърта вещица с дълги зъби“ според описанието на Грим, с мрачен и страховит нрав. „Чудотворното цвете“ е народен талисман, ключ за отварянето на планината на Фрау Холда, където е скрито нейното чудотворно съкровище. Обикновено Чудотворното Цвете е бяла незабравка и бива свързвано с Фрау Холда в нейната услужлива външност. В много от тези разкази героят е прогонен в планината; за да получи (отново) свободата си той трябва да намери и върне омагьосаното съкровище, пазено от бялата жена и жената-змия. В този контекст Якоб Грим отбелязва, че Христос често бива интерпретиран като „съкровище“, което потъва в опустошителния ад. Това обяснява „Злокобният час“: Христос е бил разпнат по пладне(12 часа). — Б.пр.

763

Криминален жаргон за цигара с марихуана или „рифър“. — Б.пр.

764

„Капитан Полунощ“ е радиопрограма, чието излъчване започва в 1940 г. в Чикаго, а от 1943 г. ежедневно в цялата страна. Капитан Полунощ е агент, чиято военновременна работа е толкова секретна, че самоличността му, с изключение на неговия кодов номер SS-1, е неизвестна дори на неговите началници. — Б.пр.

765

В ракетата А4 калиевият перманганат бил използван при автокаталитичното запалване на водородния прекис за задвижване на турбините. Използва се също и за обработката на кокаина. — Б.пр.

766

Тъмнолилаво вещество (нем.) — т.е. калиев перманганат. — Б.пр.

767

Скачач, ездач-скакач, шахматен кон (нем.). Съществува също и Лудвиг Скачащия (1042–1123) граф в Тюрингия. При спречкване той убива пфалцграф Фридрих III от Саксония. След това е затворен в замъка Гибихенщайн край Хале на Заале. През третата година на затворничеството му го заплашва екзекуция и той бяга от замъка — скача в река Заале. Така получава прозвището си Springer (нем.) — „Скачач“. Заради прегрешението си, той основава църквата Св. Улричи в Зангерхаузен, а по-късно и манастира Рейнхардсбрун, който става фамилен манастир на Лудовингите. — Б.пр.

768

Италианският композитор Джоакино Росини (1792–1868) „замлъква“ и се оттегля от обществения живот след 1829 г., когато е на тридесет и седем години. През следващите близо 4 десетилетия от своя живот пише само песни и инструментални пиеси и живее предимно за удоволствие. — Б.пр.

769

Първият филм за Зоро озаглавен „Маската на Зоро“ излиза на екран в САЩ още в 1920 г. и действието се развива в Испанска Калифорния. Сеньор Зоро (г-н Лисугер — исп.) е син на богат собственик на скотовъдна ферма, който от името на обикновените бедни фермери тайно се бори срещу корумпираното колониално правителство.

„Зеленият стършел“ е радиопредаване излъчвано в САЩ от 1936 до 1952 г. Героят е богат млад издател, който денем работи във в-к „Дейли Сентинел“, а нощем облечен в зелено и със зелена маска се бори срещу престъпността и става известен като „Зеленият стършел“. — Б.пр.

770

Т.е. отново Госпожа/Фрау Холда от „Тевтонска митология“ на Якоб Грим. — Б.пр.

771

Ботушите, моля (нем.). — Б.пр.

772

Радиокула (нем.). — Б.пр.

773

Всичко е наред, г-н Шлепциг (нем.). — Б.пр.

774

В „Книга на промените“ изображението илюстриращо Младежката Глупост е на планина с езерце в подножието й. — Б.пр.

775

Джеймс Фиск (1835–1872) — известен като „Големия Джим“, „Диамантения Джим“ и „Юбилейния Джим“ е американски борсов агент, един от т.нар. „магнати-разбойници“. — Б.пр.

776

Навечерието на Еньовден (денят на Св. Йоан Кръстител) е лятното слънцестоене (22 юни). Виж отново „Тевтонска митология“ от Якоб Грим: „Семената на папратта правят човека невидим, но те са трудно откриваеми, защото узряват само между 12 (полунощ) и 1 часа в нощта на лятното слънцестоене, и след това веднага опадват и не могат да бъдат намерени. Един човек, който в такава нощ случайно търсел изгубено конче, минал през ливада, където зреело папратово семе и няколко семена попаднали в обувките му. На следващата сутрин той станал невидим.“

777

Фриц Адам Херман фон Опел (1899–1971) — внук на Адам Опел основател на фирмата „Опел“. Запомнен главно с неговите ефектни и вълнуващи демонстрации на ракетно задвижване на автомобили, мотоциклети и самолети още в 1928 г., които му спечелват прозвището „Ракетния Фриц“. — Б.пр.

778

Работна (главна) степен (нем.) — Последната степен от петстепенна процедура по изстрелването на ракетата, когато горивната смес е запалена в горивната камера и вследствие на изгарянето й ракетата започва да се издига. — Б.пр.

779

Авторът имитира и перифразира радиоводещите от онова време, които обявявали Супермен за човек, който „Наведнъж прескача и най-високите сгради“. — Б.пр.

780

Дон Амек (1908–1993) — американски кино- и озвучаващ актьор с повече от 40 филма, бил много слаб като телосложение.

Оливър Харди (1892–1957) — американски комик, известен като част от класическото комедийно дуо Лаурел и Харди. За него знаем, че бил доста пълен.

Ерол Флин (1909–1959) — австралийски киноактьор, режисьор и сценарист.

Конкурс „Мис Рейнголд“ 1946 — нюйоркската пивоварна „Либман Брюърис Инкорпорейтид“ спонсорира всяко лято конкурс за момиче за плаката на тяхната бира „Рейнголд“. В 1946 година победителка е блондинката Рита Дейгъл, а нейни подгласнички са Дороти Харт, Джил Дарнли, Хелън Рийкерт, Джийн Уелч и Меги Лонг. — Б.пр.

781

„Не сядай под ябълката“ — популярна песен (текст Лю Браун и Чарлс Тобайъс, музика Сам Степт) хит за 1942 г. за Оркестъра на Глен Милър с вокалисти Текс Беники, Марион Хътън и Дъ Модърнеърс и отново хит за 1944 г. за вокалното трио Сестри Андрюс. — Б.пр.

782

Джоузеф Юъл Младши с псевдоним Мики Руни (1920–2014) — американски филмов, театрален и телевизионен актьор. От 1936 до 1958 играе в 14 филма ролята на Анди Харди — син на съдията Харди, който винаги се бори за правата на бедните и онеправдани хора. През лятото на 1945 г. Мики Руни е бил на турне в Германия, обаче не е стигнал до Потсдам, нито се е срещал с тогавашния американски президент Хари Труман. — Б.пр.

783

Фамилията Мински управлява няколко вариететни театъра в Ню Йорк, като най-известен бил „Бурлеска Мински“, отворен в 1934 г. Представленията включват комедии, вулгарен хумор, кордебалет и стриптийз. — Б.пр.

784

Португалска/бразилска певица, танцьорка и актриса (1909–1955) станала известна и популярна с нейните окичени с плодове шапки и тъмносиви очи. — Б.пр.

785

Леополдо Лугонес (1874–1938) — виден аржентински поет с либерални политически възгледи. — Б.пр.

786

На моряшки жаргон подпалубните помещения в подводницата се наричат „козята дупка“. — Б.пр.

787

El Ñato (исп.) — чипонос, кривонос, урод, а също — младеж, млад мъж. — Б.пр.

788

Т.е. Буенос Айрес. — Б.пр.

789

Сиприяно Рейес (1906–2001) — легендарен аржентински анархист, перонист, основател на движението „17 октомври 1945“, профсъюзен деятел и политик, член на аржентинската Партия на Труда. — Б.пр.

790

Действие Аржентина (исп.) — военизирана католическа организация, в 1945 г. обявена извън закона. — Б.пр.

791

„Лабиринтът на твоята неувереност / Ме задържа при тревожната луна…“ (исп.) — Цитатът не може да бъде открит сред поетичните и прозаични творби на Хорхе Луис Борхес. Предполага се, че е имитация на автора, който е постигнал съответствие с ритмите и мотивите на поезията на Борхес. — Б.пр.

792

Pito (исп.) — свирка, острие на нож; pucho (исп.) — фас, но и „курва“; caña (исп.) — захарна тръстика, но също и ром, бира; la tacuara (исп.) — бамбуково копие; mamao (исп. порторикански жаргон) — насмукан. — Б.пр.

793

От позитивизъм — философско течение през XIX и XX в., което поставя в основите на знанието сетивните данни, опита като сбор от възприятия. Прен. Склонност да се ценят материалните изгоди. — Б.пр.

794

„Пауни“ (исп.) — шест кратки лирични поеми от Леополдо Лугонес, включени в неговата стихосбирка „Златни часове“ (1922). — Б.пр.

795

Но приятел, ти не си аржентинец (арж. исп. жарг.). — Б.пр.

796

Станали популярни след пускането на екран на германския ням филм на ужасите „Кабинетът на доктор Калигари“ (1920), режисиран от Роберт Вине, по сценарий на Ханс Яновиц и Карл Майел. Ръкавиците са в цвят „слонова кост“ с черни линии отгоре, започващи от китката и стигащи до ставите на пръстите. — Б.пр.

797

Нали? (исп.). — Б.пр.

798

„Годениците“ (1842) от Алесандро Мандзони (1785–1873) — мелодраматичен роман, описващ историята на двама селяни, които се влюбват и борбата им срещу всички социално установени дадености — тирания, бедност, болести, предразсъдъци, — за да останат верни на християнските норми и да се оженят. — Б.пр.

799

Вигуела (исп.) — вид типична за Аржентина китара. — Б.пр.

800

Началната строфа на епическата поема „Мартин Фиеро“ от Хосе Ернандес (1834–1886). В оригинала на испански език:

Aquí me pongo a cantar

al compás de la vigüela,

que el hombre que lo desvela

una pena estrordinaria,

como la ave solitaria

con el cantar se consuela.

Б.пр.

801

Алехо Жулио Аржентино Рока Пас (1843–1914) е армейски генерал, двукратен президент на Аржентина 1880 — 1886 и 1898–1904 и най-висшестоящият представител на „Поколението на 1880“. Известен е като ръководителя на т.нар. „Завладяване на пустинята“ — поредица от безмилостни военни кампании от 1880 до 1886 г. против туземните народи в Патагония. — Б.пр.

802

Германски анилини (исп.). — Б.пр.

803

Много евтини филми АД (нем.) — въображаемо название на фирма. — Б.пр.

804

Кошмар (нем.). Кучето от съня на Едуард Пойнтсман /Част 1. Отвъд нулата/ се казва Reichssieger von Thanatz Alpdrucken (Национален шампион фон Танац Алпдрюкен — името von Thanatz Alpdrucken може най-общо да бъде преведено като Смъртен Кошмар). Това име е разчленено и отделните му части започват да се преобразяват. В случая Alpdrücken („Кошмар“) е въображаем филм свързващ множество действащи лица и събития в романа. — Б.пр.

805

Кафявият (исп.). — Б.пр.

806

Пангея е свръхконтинентът, съществувал по време на Мезозойската ера, преди тектонските плочи да разделят съставящите го континенти. Преди около 200 000 000 години по време на Юрския период Пангея се разделя на две части: Гондвана (състоящ се от съвременните Антарктида, Южна Америка, Африка, Мадагаскар, Индия, Арабия, Австралия, Нова Гвинея, Нова Зеландия и др.) и Лавразия (състоящ се от съвременните Северна Америка, Европа и Азия). — Б.пр.

807

Да припомним, че в 1787 г., когато подготвя обиколката на Екатерина ІІ из новоприсъединените райони на Русия княз Потьомкин нарежда да бъдат изградени покрай пътя декори на красиви бутафорни селски къщи (т.нар. Потьомкински села), за да покаже на господарката си колко добре живее руският народ. — Б.пр.

808

Змиорката! Змиорката! (нем.). На немски моряшки жаргон Aal (змиорка) означава торпедо. — Б.пр.

809

Спирос на гръцки език означава „спирала“. В медицинската терминология „телангиектазия“ е сливането на няколко разширени кръвоносни съдове с диаметър под 1 мм или по-просто казано — разширените кръвоносни съдове причиняват червени до виолетово-сини петна по повърхността на кожата или лигавицата. Известни са и като паякообразни вени. — Б.пр.

810

В 1902 г. американецът Уолтър Бейкър (1868–1955) започва да произвежда електрически състезателен автомобил с аеродинамична форма, който нарича „Торпедо“ и същата година поставя рекорд от 168 км/час.

Освен това в океанографията семафорният сигнал БЕЙКЪР БЕЙКЪР БЕЙКЪР означава разрушително цунами. — Б.пр.

811

Калвин Кулидж (1872–1933) е президент на САЩ от 1923 до 1929 г. — Б.пр.

812

Дейвид Шецлайн (р. 1936) — американски романист, автор на „ДеФорд“ и „Гребен за ресане на влакна 3“. Колега от Корнелския университет на Томас Пинчън и Ричард Фарина, на чиято памет е посветен настоящия роман. Откъсът не е от публикуваните романи на Шецлайн и се предполага, че авторът цитира от частен разговор. — Б.пр.

813

Епистемология (от гр. (ἐπιστήμη, epistéme — познание, знание, наука и λόγος, lógos — също наука, учение) — букв. наука за познанието, какво е знанието? как е устроено?, теория на науката и знанието. — Б.пр.

814

Умение да се държим в обществото, добри обноски, благовъзпитаност (фр.). — Б.пр.

815

Черен — (нем.). — Б.пр.

816

ГИОП — Група за Извънредни Операции с Проектили; ОПРЦ — Обединен Подкомитет за Разузнавателни Цели; БОВВС — Британски Окупационни Военновъздушни Сили; БТР — Британско Техническо Разузнаване

817

Съветският политик Георгий Маленков (1901–1988) по време на ІІ Световна война е член на Държавния комитет по отбрана, ръководи съветската тежка промишленост и по-специално самолетостроенето и танкостроенето. Когато през март-април 1945 г. Червената армия завзема германските ракетни инсталации в Пеенемюнде, той ръководи събирането на информация и демонтирането на оборудването. — Б.пр.

818

Централен аерохидродинамичен институт „Николай Жуковски“. — Б.пр.

819

Загатване отново за мита за Танхойзер и неговата любима Лизаура. — Б.пр.

820

След І Световна война германските филмови компании се установяват в берлинските предградия Нойбабелсберг и Темпелхоф. По-късно, в началото на 1930-те режисьорът Фриц Ланг премества своето студио в друго берлинско предградие — Щаакен. — Б.пр.

821

Марлен Дитрих (1901?-1992) и Бригите Хелм (1906–1996) — германски киноактриси, пресъздали в много от филмите с тяхно участие образите на бляскави фатални жени. — Б.пр.

822

Херенкимзее е последният и най-голям замък построен от безумния Лудвиг II по образец на Версай. — Б.пр.

823

Лудвиг II Баварски (1845–1886) крал на Бавария от 1864 до смъртта си. Имал хомосексуална ориентация и бил неизлечимо душевноболен от параноя и безумие. — Б.пр.

824

Фридрих ІІ Велики (1712–1786), крал на Прусия от 1740 до 1786 г. Бил любимият кайзер на Хитлер. — Б.пр.

825

Erdmann (нем.) — Ердман: букв. „земен човек“. — Б.пр.

826

Учение за устройството на вселената, за света като цяло и законите, по които се управлява вселената. — Б.пр.

827

Инфлексна точка на една функция е точка от кривата, описваща тази функция, при преминаване през която функцията от вдлъбната се променя в изпъкнала, или обратното. — Б.пр.

828

От osculatio (лат.) — целувам, целувка. В математиката — съприкосновение между две криви или повърхнини в три или повече точки. — Б.пр.

829

Сингуларна (или особена) точка — в математиката: Точка, в която тангенсът на ъгъла на допирателната доближава безкрайност. — Б.пр.

830

Градче в Южна Бавария. В близост до него се намира комплексът Оберзалцберг от бункери и резиденцията на Хитлер „Орлово гнездо“ по време на Втората световна война. Името на градчето произлиза от тевтонската богиня Берхте (която, според „Тевтонска митология“ на Якоб, е южна братовчедка на фрау Холда) и означава „блестяща, сияйна“. — Б.пр.

831

Zwölfkinder (нем.) — „Дванайсет деца“ — Въображаем детски парк-лагер и също мним град намиращ се около църквата Николайкирхе в Северна Германия на Балтийския бряг. — Б.пр.

832

В приказката „Огнивото“ от Х. К. Андерсен, кучето пази съкровището, което войникът трябва да намери, за да угоди на вещицата. В приказката „Трите сърдити козела“ от Петер Асбьорнсен, третият козел убива трола, който дебне под моста и заплашва да изяде един от тях. — Б.пр.

833

Наречена на тевтонската богиня на плодородието Фрея, чието име произлиза от Friede (нем.) — мир, покой, закрила, покровителство. В тевтонската митология богинята Фрея често се появява яхнала свиня или глиган, понякога със златна четина. — Б.пр.

834

Виж приказката „Хензел и Гретел“ от Братя Грим. — Б.пр.

835

Хидродинамика (от гръцки — движение на водата) — раздел от механиката, който изучава законите за движението на течностите под действието на външни сили и изследва механичните взаимодействия между течността и отделените от нея твърди тела. — Б.пр.

836

P (атм) — атмосферно налягане; W (м/сек) — скорост; Ti (ºК) — температура по Келвин. — Б.пр.

837

Декартовата (правоъгълна) координатна система — с нейна помощ се определят положенията на точките в равнината чрез числа и геометричните фигури се описват с алгебрични уравнения. Полярна координатна система е двумерна координатна система, в която всяка точка в равнината се определя с две числа — полярен ъгъл и полярен радиус. — Б.пр.

838

Сляпа покорност (нем.). — Б.пр.

839

„Които хрупат ябълки на улицата“ — т.е. невъзпитани хора, без маниери и обноски. Произлиза от стара германска поговорка. — Б.пр.

840

Херман Хесе (1877–1962) е германски поет и прозаик, лауреат на Нобелова награда за литература. Прозата му често засяга темата за свързани противоположности. Стефан Георге (1868–1933) е германски поет, чийто твърде освободен поетичен език е уравновесен от придържането към най-строги правила за стихотворна метрика, ритмика и структура. Рихард Вилхелм (1873–1930) — автор на „Умението да говорим“ и преводач на „Идзин: Книга на промените. Източна мъдрост.“

841

Демианова метафизика — отнася се за романа „Демиан“ от Херман Хесе, в който Демиан — духовен ментор на разказвача Емил Синклер — твърди: „Човек не избира на кое движение да служи и кой да го насочва. Истински важно е известното на отделните личности един за друг, от което произлиза чувството за общност и възможност за преобразяване на света“. С помощта на своя ментор главният герой намира себе си възприемайки дуалистичната идеология, която определя войната като логична и необходима последица от мира. От перспективата на приемащия Демиановата метафизика, Хитлер въплъщава обединяващата енергия, той е водач, който ще запълни икономическите, политическите и социалните пукнатини, зейнали в Германия след края на І Световна война. — Б.пр.

842

Фактор „подчинение“ или „желание да следваш“ (нем.). В балистиката германските изследователи обозначават с този термин проблеми с постигането на устойчива траектория на ракетния полет. — Б.пр.

843

В будизма бодхисатва (санскрит) се превежда като „просветлено съществуване“, „същество на мъдростта и просветлението“, или „героично-мислещ човек за просветление“. Традиционно това е всеки, който, подтикван от състрадание, изпитва спонтанно желание да стане Буда за доброто на всички съзнателни същества. Будите винаги показват целта, а бодхисатвите показват пътя до нея. — Б.пр.

844

Когато семейството на Лот напускало унищожения Содом, въпреки предупреждението да не се озъртат, жената на Лот се обърнала и погледнала назад. Затова била превърната от Йехова в солен стълб. Виж Битие 19:26. — Б.пр.

845

Ефедрин — препарат стимулиращ нервната и мускулно двигателната активност. — Б.пр.

846

Стоп (лимитирана, ограничаваща) поръчка — нареждане на брокера да извърши покупко-продажба, когато цената достигне определено равнище. — Б.пр.

847

Дериватив — финансов инструмент, чиято стойност зависи от промяната в конкретен лихвен процент, валутен курс, цена на ценна книга и пр., не изисква първоначална нетна инвестиция и се заплаща на бъдеща дата. — Б.пр.

848

Техника за измерване на разстояния. — Б.пр.

849

Кекуле сънувал „космическата змия“ Оуроборос, която поглъщала собствената си опашка. Все още под въздействието на съня, той по интуиция съчинил цикличната шестогранна структура на бензоловата молекула, полагайки началото на изучаването на „ароматните“ съставки в органичната химия. — Б.пр.

850

Отпратка към швейцарския психоаналитик Карл Густав Юнг (1875–1961) и неговата теория за „колективното подсъзнание“, подобие на наследствена семиотична среда, от която възникват първоначалните структури на сънищата. — Б.пр.

851

Атлант (от гръцки Атлас, по името на митологичния титан Атлас от древногръцката митология) в изкуството е скулптурна мъжка фигура, служеща като колона, подпираща издадени архитектурни части: балкон, навес над портал или еркерна част от етаж. — Б.пр.

852

Поредица от 4 уравнения съставени от Кларк Максуел, които описват как електрическите и магнитните полета се разпространяват, взаимодействат помежду си и как им въздействат околните обекти и предмети. — Б.пр.

853

Тетраедър — многостен с формата на триъгълна пирамида с 4 върха, 6 ръба и 4 стени. — Б.пр.

854

От девета „Дуинска“ елегия на Райнер Мария Рилке. — Б.пр.

855

Скаларът (на латински: scalaris, от scala — стълба) е величина, чиято стойност може да се изрази с едно число. Най-често за скалари се взимат полетата на реалните или комплексните числа. Примери за скалари са дължина, площ, време, маса, плътност, температура и т.н. — Б.пр.

856

Равномерно разпределение. От изотропия (на старогръцки: ίσος — равен, еднакъв + на гръцки: τρόπος — характер, направление) е равнопоставеността, еднаквостта на физичните свойства във всички направления, с други думи симетрия по отношение на избора на направлението. — Б.пр.

857

В 1930 г. астрономът Клайд Уилям Томбо (1906–1997) потвърждава предишните изчисления на Пърсивал Лоуъл (1855–1916), който, въз основа на трептения под въздействието на гравитациите на съседните планети, бил предсказал присъствието на небесно тяло с размерите на планета. Това „ново“ (или новооткрито) небесно тяло било наречено Плутон в 1930 г. — Б.пр.

858

Аста Нилсен (1881–1972) — датска филмова актриса от епохата на немите филми, една от първите международни кинозвезди. Специфични за нея били големите очи, изразителната горна устна и изпъкналите скули. — Б.пр.

859

Т.е. астролозите работили в нацистка Германия. Фриц Брунхюбнер (1894–1965) е автор на книгата Плутон (1934) и е първият, който изказва предположение за астралното влияние на тази новооткрита планета. — Б.пр.

860

Мориц (Ернст) Пьолман — германски ракетен конструктор, открива метод за оросяване (поливане) със спирт на вътрешната повърхност на горивната камера на ракетата. — Б.пр.

861

Паралакс — видимото изместване на положението на един наблюдаван обект, дължащо се на неговото наблюдение от две различни точки. — Б.пр.

862

Хуго Волф (1860–1903) — австрийски композитор известен предимно с вокалното си творчество, автор на повече от двеста песни и много инструментални пиеси. — Б.пр.

863

Хип-хип ура за времето (нем./лат.). — Б.пр.

864

Число на Мах (или само мах, означава се с M) е отношението на скоростта на дадено тяло към скоростта на звука в средата, в която то се движи. Тъй като изразява отношение на две скорости, то е безразмерна величина. — Б.пр.

865

Вилхелм Райх (1897–1957) австрийски психиатър и психоаналитик, автор на теорията за вселенски енергиен поток. — Б.пр.

866

Т.е. осветяване на обект или предмет отдолу и отгоре, при което се получават две сенки. — Б.пр.

867

SS или SchutzStaffel (нем.) — охранителен отряд, военизиран корпус за охрана на висшите функционери на нацистката партия в Германия, а също за охрана на концлагерите; SD или SicherheitsDienst (нем.) — служба за сигурност на Райхсфюрера на СС. — Б.пр.

868

Да се веселим, докато сме млади (лат.). Счита се, че студентският химн Gaudeamus igitur датира от XIII век и авторите му са неизвестни. Съвременният текст е написан от скитащия немски поет К. В. Киндлебен през 1781 г., а за мелодия е използвана по-рано създадена (1717) песен от Я. Г. Гюнтер. — Б.пр.

869

Оберщурмбанфюрер (нем.) — чин в СС равностоен на полковник. — Б.пр.

870

Königstiger (нем.) — кралски тигър. — Б.пр.

871

Молескин — букв. кожа на къртица. Плътен, дебел, сиво-кафяв памучен плат с гладка повърхност. — Б.пр.

872

Врагът слухти (нем.). — Б.пр.

873

Всекидневен обзор/преглед (нем.) — германски ежедневник издаван в Берлин. — Б.пр.

874

Локрийски лад — Старинните ладове в източната традиция се наричат гласове. Те са осем на брой. Първите четири се наричат главни гласове, а вторите четири — плагиални (т.е. косвени, странични) на главните. Локрийският (наречен още хипофригийски) лад, е един от четирите плагиални (т.е. косвени, странични) гласове. — Б.пр.

875

Т.нар. камък „тигрово око“. — Б.пр.

876

Не се ебавайте с Ракетчика! (нем.). — Б.пр.

877

Белетристичен маскиран бивш тексаски рейнджър, който се бори срещу престъпници в американския Запад заедно със своя индиански приятел Тонто. Герой на радио (1933–1954) и телевизионен (1949–1957) сериали. — Б.пр.

878

Прословутият американски банков крадец и гангстер Джон Дилинджър (1903–1934), действал в САЩ по време на Великата депресия, след извършваните от него банкови обири изпращал подигравателни писма до ФБР завършващи с Д/4, т.е. „четирикратно довиждане“ и „Джони“. — Б.пр.

879

Театър на военните действия. — Б.пр.

880

Американският борсов посредник и бизнесмен „Юбилярят Джим“ Фиск (1835–1872). — Б.пр.

881

Отпратка към главните герои от три опери на Росини — „Италианката в Алжир“ (1813), „Севилският бръснар“ (1816) и „Крадливата сврака“ (1817). — Б.пр.

882

Австрийски композитор (1883–1945). — Б.пр.

883

От начало (итал.). — Б.пр.

884

Герои на едноименния първи американски комикс излизал от 1907 до 1983 г. от Хари Конуей Бъд Фишър (1885–1954). Мът е висок и слаб, а Джеф е нисък и дебел. Техен български еквивалент са Крачун и Малчо. — Б.пр.

885

Т.е. военни полицаи с бели каски. — Б.пр.

886

Ървинг Бърлин (1888–1989) — американски композитор, написал повече от 900 песни, 19 мюзикъла и музика към 18 филма. — Б.пр.

887

„Хорст Весел“ — оригиналното заглавие на тази песен от 1929 г. е „Die Fahne Hoch“ („Вдигнете знамето“). Хорст Весел бил студент на Гьобелс, млад автор на рекламни текстове и командир в едно от най-яростните печално известни крила на фашистките щурмови отреди в Берлин. През 1929 г. той живее под наем с бивша проститутка в къща, чиято собственичка иска да ги изгони. Те отказват и собственичката повиква свои другари от Организацията на Червените Ветерани, съперничещ комунистически щурмови отряд, които да изгонят нежеланите наематели. Когато Червените Ветерани се появяват, в настъпилата суматоха един от тях застрелва Хорст Весел. Това става на 14 януари 1930 г., а Хорст Весел умира чак на 23 февруари 1930 г. През тези 6 седмици Гьобелс агитира активно, за да превърне ранения в нацистки герой и мъченик. Всъщност Хорст Весел копира мелодията на „Вдигнете знамето“ от комунистическа песнопойка, а Гьобелс превръща песента в химн на националсоциалистическата партия и втори национален химн на Германия от 1933 до 1945 г. — Б.пр.

888

Марк Бранденбург — старото княжество, от което възниква Берлин и се превръща в кралска резиденция. — Б.пр.

889

Един от най-елегантните и най-популярни киносалони в Берлин, открит в 1927 г. — Б.пр.

890

Работна степен (нем.) — команда при пускането на ракета, означаваща, че горивото е запалено и в резултат от неговото изгаряне ракетата започва да се издига. — Б.пр.

891

Чинът Носи Своите Привилегии. — Б.пр.

892

В 1943 г. германският генерал Герхард Дегенколб (1892–1954) е назначен за координатор и ръководител на проекта за ракетата А-4. — Б.пр.

893

Т.е. „Дженерал Илектрик“. — Б.пр.

894

Бъфълоу Баю — фарватер (воден път) протичащ през град Хюстън, Тексас. Там са били застроени първите испански и френски селища. Между 1911–1914 водният път е бил направен по-дълбок и превърнат в Хюстънски Корабоплавателен Канал. Още от самото начало районът бил печално известен с ежедневни кавги, побоища, скандали, нелегален хазарт и проституция. — Б.пр.

895

Bund Deutscher Mädchen (нем.) — Съюз на немските девойки. — Б.пр.

896

Рихард Вагнер (1813–1883) — немски оперен композитор и Хуго Волф (1860–1903) — австрийски композитор от словенски произход, автор на множество камерни песни и на операта „Корехидорът“. — Б.пр.

897

Т.е. между Балтийско море, от устието на р. Швине източно от Пенемюнде, до остров Хелголанд в Северно море. — Б.пр.

898

От Птомаин — хранително отравяне. — Б.пр.

899

Електромеханичен завод (нем.). — Б.пр.

900

Килският канал свързва гр. Кил на Балтийско море с устието на река Елба излизащо на Северно море. — Б.пр.

901

Тензорният анализ се занимава с изучаването на тензорите — категория математически обекти, които могат да бъдат представяни във вид на многомерни таблици (броят на множителите съвпада с валентността на тензора). Частни случаи на тензори са числата — скалари, вектори и билинейни форми. — Б.пр.

902

Лудвиг Прандъл (1875–1953) — германски учен, известен с трудовете си в областта на хидродинамиката. Той е сред основоположниците на аеродинамиката: разработва математическия апарат за основните принципи на аеродинамиката при скорости, ненадвишаващи скоростта на звука. През 1904 г. в своя основополагащ труд Флуидния поток при слабо триене развива теорията, че общото въздействие на триенето върху която и да е част на самолета може да бъде пресметнато, като проучването бъде ограничено до един тънък слой въздух близо до повърхността, наречен „граничен слой“, който се оказва много важен за триенето и формата на токовите линии. — Б.пр.

903

Рудолф Херман (1904–1991) директор на Института по Аеродинамика в Пенемюнде. Ръководи научноизследователската работа по балистика и проектиране на самолети и ракети. Карл Визелсбергер (1887–1941) — директор на Института по Хидродинамика в Аахен. В Пенемюнде двамата заедно провеждат първите експерименти и изпитания на модели на ракети в аеродинамична тръба. Техниците наблюдавали и заснемали изпитанията на моделите през малки прозорчета в далечния край на аеродинамичната тръба. — Б.пр.

904

Карл Вагнер (1901–1977) — германски професор по физикохимия в Дармщатския Технически Университет, чиито трудове по термодинамиката на горивата били използвани при конструирането на ракетите Фау-2. — Б.пр.

905

Густав Щреземан (1878–1929) — германски политик, държавен деец, националлиберал, райхсканцлер и министър на външните работи на Германия по време на Ваймарската република. Основател и председател на Народната партия през 1918 г. Води политика, насочена към укрепване на германския империализъм. — Б.пр.

906

„Справочник“ (нем.). — Б.пр.

907

„Ръководство по балистика“ (1910) от Карл Юлиус Кранц (1858–1945). (нем.). — Б.пр.

908

Якоб Акерет (1898–1981) — швейцарски авиационен инженер. Адолф Буземан (1901–1986) — германски авиационен инженер. Теодор фон Карман (1881–1963) — унгарски/американски математик, физик и авиационен инженер. Нортън Мур (1910–1980) — американски авиоинженер, студент на Теодор фон Карман.

„Конгрес Волта“ — международни научни конференции провеждани в Италия от Кралската Академия на Науките в Рим, и финансирани от фондацията „Александро Волта“. В периода между І и ІІ Световна война тези конференции покриват теми от приложните, точните и хуманитарните науки. — Б.пр.

909

Т.е. жителите на Гомера (един от Канарските острови), където Христофор Колумб спира на път за Новия Свят. — Б.пр.

910

ВПС — Kraft durch Freude (нем.) („Веселието прави силата“), един от многото евфемистични лозунги на нацистката пропаганда, който популяризира плана за увеличаване на промишлената продукция. В Пенемюнде имало т.нар. ВПС Завод, който произвеждал ракетни компоненти. В случая става дума за товарен ВПС кораб. — Б.пр.

911

Числото на британския инженер и физик (Озбърн) Рейнолдс (1842–1912) е използвано за изчисляване на дебита на тръби, когато са известни скорост, диаметър на тръбата, вискозитет на течността, и плътност на течността. Критерий на германския инженер (Лудвиг) Прандъл (1875–1953), характеризиращ физичните свойства на средата; безразмерно число показващо съотношението между кинематичния коефициент на вискозност и коефициента на температуропроводност на течност или газ. Критерий на френския физик (Жан)Пекле (1793–1857) характеризира съотношението между конвективните и молекулярни процеси на топлопренасяне в течни потоци, и е критерий за подобие за процесите на конвективния топлообмен. Числото (Коефициент) на немския физик Вилхелм Нуселт(1882–1857) — Използва се при изчисляването на принудителната конвекция, когато се изисква измерването на интензивността на топлообмена (общото топлопренасяне). Число на австрийския физик и философ Ернст Мах (1838–1916) е отношението на скоростта на дадено тяло към скоростта на звука в средата, в която то се движи. — Б.пр.

912

Китайски журнал за наука и изкуство (нем.). — Б.пр.

913

Кратък разказ, парадоксален анекдот, неразрешима загадка или въпрос, поставен от учител, които често звучат напълно безсмислено и абсурдно. Използва се в дзенбудизма, за да покаже нагледно непълнотата на логическите разсъждения, да предизвика съмнение във всичко, да накара човек да отвори своето съзнание и доверявайки се на интуицията, да допусне нови възможности, които от гледна точка на логиката са немислими, и да донесе просветление. Класически коан е „Какъв звук издава сама пляскаща ръка?“. — Б.пр.

914

В преносен смисъл Los (нем.) означава „съдба, участ“, а в противоположен и буквален смисъл означава „свободен“. В контекста на настоящия роман, летателният профил на Фау-2 олицетворява и двете значения. — Б.пр.

915

Гръмовержец, старосаксонското название на Тор, богът, който властва над облаците и дъждовете. Негови знаци са гръмотевиците и светкавиците. — Б.пр.

916

Имената на герои от филма „Доктор Мабузе, играчът“ (1922) на Фриц Ланг (1890–1976). Във филма двамата са помагачи на д-р Мабузе. Шпьори е прислужник и гримьор, а Хаваш — шеф на група фалшификатори на пари. — Б.пр.

917

Център на Тежестта. — Б.пр.

918

Незабавно. Незабавно. Незабавно (хереро). — Б.пр.

919

В края на 1944 и началото на 1945 базираният в Люблин Полски Комитет за Национално Освобождение организира и извършва събарянето на разположеното във Варшава т.нар. „Варшавско“ марионетно правителство на Полша. — Б.пр.

920

Цигари, моля? (нем.). — Б.пр.

921

Юфка с яйца (нем.). — Б.пр.

922

Полското название на Свинемюнде (пол.). — Б.пр.

923

Йозеф Паул Гьобелс (1897–1945) — министър на пропагандата на нацистка Германия. — Б.пр.

924

Партеногенеза (от гръцки: παρθένος (partenos) „девствен“ и γένεσις (genesis) „раждане“) — вид безполово размножаване, при което жизнеспособни индивиди се развиват от неоплодени яйцеклетки. Среща се при някои низши растения, влечуги, риби, пчели. В случая може да бъде изпробван израза „непорочно зачатие“. — Б.пр.

925

Венди — западни славяни, които от VІІ век насам живеят на големи територии от Северна и Източна Германия и днес са наричани най-често полабски славяни, от името на р. Елба (Лаба) и говорят на западнославянски т.нар. сорбски език. — Б.пр.

926

В астрологията „поразен Нептун“ говори за изразено душевно и емоционално объркване, самоизмама, фанатичност и неправилна интерпретация на интуицията. — Б.пр.

927

Онейрин и Хлордин — фиктивни опиоидни фармацевтични препарати. Името Онейрин произхожда от гръцкото oneiros — сънувам. — Б.пр.

928

В Теория на обществената и икономическа организация социологът Макс Вебер (1864–1920) анализира трите типа власт в обществото: традиционната или династическа форма, при която властта се предава според правото по рождение, рационалната или бюрократическа с нейните абстрактни стойности и безлична организация; и харизматичната, която е спонтанна, нестабилна и свързана с идеалите за любов и братство. „Може да се каже, че в своята най-чиста форма харизматичната власт съществува само в процеса на зараждане. Тя не може да остане стабилна, а преминава в традиционализирана или рационализирана (осмислена) или като съчетание от двете.“ Този процес на стабилизирането на динамичната власт на харизматичното обаяние бива определян като „рутинизиране (шаблонизиране)“ или „рационализиране (осмисляне)“. Авторът използва и двата термина равностойно и взаимозаменяемо. — Б.пр.

929

Виж Стария Завет — Книга на пророк Даниил 5:26-30. — Б.пр.

930

Операта Воцек (1921) от Албан Берг (1885–1935) по либрето базирано на драмата „Войцек“ от Георг Бюхнер (1813–1837). За операта е характерна ясно изразена атоналност, а партията на капитан Хауптман се отличава с демонстративна налудничавост и остри атонални крясъци и писъци на границата на истерията. — Б.пр.

931

Общественият договор е предимно правно понятие, превърнато в теория на правото през XVII-XVIII век. С идеята, която носи той, се поставя началото на дългия път на модерния конституционализъм към демократичната и правова държава. От идеите за обществен договор могат да бъдат извлечени две общи характеристики: (1) равенството на човешките същества; (2) политическото тяло, или държавата, се основава чрез акт на съгласие, дадено от индивидите, които ще бъдат неговите бъдещи членове. — Б.пр.

932

Отпратка към Книга на пророк Исая 26:19.

„Твоите мъртъвци ще оживеят / Мъртвите тела ще възкръснат! / Събудете се и тържествувайте / Вие повалените в праха / Защото Твоята роса е роса на растенията / И земята ще изхвърли мъртъвците.“

933

Песен написана специално за Шърли Темпъл и участието й в американския филм „Будни очи“ (1934). Автори Сидни Клеър (1892–1972) и Ричард Уайтинг (1891–1938). Любопитна подробност — С. Клеър е първият, използвал термина „рокендрол“ в 1934 г. за музиката за филма „Трансатлантическа въртележка“). Следва текстът на песента:

На добрия кораб „Близалка“,

Вкусно пътешествие до сладкарницата

Където бонбоните (си) играят

На слънчевия плаж „Ментов залив“

Павилиони за лимонада навсякъде

Карамелизирани пуканки хвърчат

А, ето те и теб —

Успешно кацаш на шоколадената писта

Виж как захарницата танцува,

С голямата зла шоколадова торта,

Ако прекалиш с нея,

Ще се събудиш с колики!

На добрия кораб „Близалка“

Пътешествие нощно, скачай в леглото,

И ще фантазираш на воля —

На добрия кораб „Близалка“!

Б.пр.

934

Песен написана специално за Шърли Темпъл от Рей Хендерсън (1896–1970) за филма „Къдрокосата“ (1935). — Б.пр.

935

Матрица, чиито симетрични елементи спрямо главния диагонал са противоположни. Антисиметричната или асиметрична матрица показва графично отклонението на измерена величина (като например сила/интензивност на болката) от някаква най-благоприятна или желана стойност. Обикновено се състои от две или повече неперпендикулярни линии. Тангентата на тяхното пресичане определя величината на ъглово изместване(изкривяване). — Б.пр.

936

Песен от Мак Гордън (1904–1959) и Хари Уорън (1893–1981) за филма „Серенада за слънчевата долина“ (1941). — Б.пр.

937

Изкуствен пенис, сексиграчка. — Б.пр.

938

Град в Северен Уелс, графство Конуи. Разположен е на едноименния залив Ландидно Бей на Ирландско море на около 50 км западно от Ливърпул. — Б.пр.

939

Изследователите все още не са представили доказателства, че Луис Каръл (1832–1898) изобщо е стъпвал в този курортен град, но родителите на Алис Лидел често са я водили там, което според жителите на Ландидно е основание за споделяне на славата на Алиса. — Б.пр.

940

В оригинала emprise — на френски език „emprise“ означава изкуство, майсторство, умение. На англ. език „emprise“ означава — усилие, смело/рисковано начинание, подвиг, авантюра, изключителна проява, геройство. Тук „emprise“ е казано в смисъл на „sentiments d’emprise“ т.е. параноични заблуди или чувство за преследване и параноя. — Б.пр.

941

Нова отпратка към мита за Танхойзер — Виж бележка №1 на стр. 397. — Б.пр.

942

На 4 ноември 1927 г. град Бекет, щата Масачузетс, САЩ, бил опустошен от наводнения, след срутването на близкия язовир „Баю Дам“. — Б.пр.

943

Слънчев часовник (англ.). — Б.пр.

944

В мита на Орфей и Евридика — След сватбения им ден, отровна змия ухапала невестата на Орфей, дриадата Евридика и тя издъхнала. За да си я върне, Орфей слязъл в подземния свят при Хадес. Развълнувани от жалната му песен и трогнати от безкрайната му любов, боговете на безплътните сенки Аид и Персефона позволили на певеца да изведе любимата си, при условие, че няма да се обръща към нея, докато стигне светлината. Но Орфей не издържал на изкушението и вървейки извърнал с копнеж поглед към своята Евридика. В същия миг, тя полетяла завинаги обратно в подземното царство. Орфей загинал, разкъсан от менадите, край бреговете на река Хеброс. — Б.пр.

945

Италианската дума „фашизъм“ (fascismo) е производна на „фашо“ (fascio), сноп слама, която от своя страна произлиза от латинското „фасции“ (fasces). Фасциите представляват сноп пръчки пристегнати около брадва, древноримски символ на властта на гражданските магистрати и на силата чрез единство — отделната пръчка се чупи лесно, докато снопът е труден за чупене. Името „фашо“ се използва от края на XIX век от различни политически организации в Италия, най-често с лява идеология. Една от тези организации, създадена през 1919 г. от Бенито Мусолини, става основа на Националната фашистка партия. — Б.пр.

946

Шехина (библ. староеврейски: שכינה‎ šekīnah; също романизиран Shekinah) е английската транслитерация на староеврейска дума означаваща „обитание“ или „заселване“, т.е. обитаването или заселването на божественото присъствие на Бог или усещането за присъствието на божествена сила. Този термин не се среща в Библията, а е от равинската литература. — Б.пр.

947

Кабалистите възприемат Израел не само като историческа общност, но и като езотеричен символ, „съд“ съдържащ Шехината. Членовете на общността са части от него, т.е. всички евреи разпръснати из Европейската Диаспора биват смятани за „отломки от разбит съд“. Шехина(та) е земното проявление на Бога на евреите Яхве, обикновено последната от неговите 10 еманации, или Сефирот, и това е женско проявление „смятано едновременно за майка, съпруга и дъщеря“. След нечия смърт Шехина винаги носи черни дрехи, защото черното символизира траур. „Праведният човек“ или Месията, ще свали тези мрачни и тъмни одежди, за да разкрие нейното дъгоцветно сияние. Истинският дом на Шехина е със слънцето, символ на мъжката светлина на Яхве. Но тя има също и тъмна страна, проявяваща се като луната, тъмният получател на светлина. Като такава тя е особено податлива на (възприемчива към) господството на демонични сили от Другата Страна, когато тя се появява като дървото на смъртта, символ на наказание и възмездие. Така с черните си дрехи и чрез връзката й с праисторическата кал (Ердман означава „земен човек“) Грета се появява пред момчето като този демоничен пратеник от другата страна. Тя е Шекина като унищожителка, а не като дъгоцветния символ на завета на Яхве. Момчето е „отломък от разбит съд“, което опитва да възстанови своето начално състояние. — Б.пр.

948

След подписването в 1919 г. на Версайския Мирен договор, италианския поет и писател Гаетано Рапаниета (1863–1938) чийто литературен псевдоним е Габриеле д’Анунцио („Гавраил Вестител“) опитва да предотврати предаването на ценния пристанищен град Фиуме на Австрия. Начело на група военни Д’Анунцио навлиза на територията на Фиуме и, сломявайки съпротивата на англо-американо-френските окупационни войски, провъзгласява там италианска власт. Разбира се, италианското правителство не подкрепя авантюрата. На 8 септември 1919 г. Д’Анунцио в революционен стил обявява създаването върху територията на града на Италианско регентство Карнаро, влизащо в историята под името „Република Фиуме“. Новата държава не трае дълго (от 12 септември 1919 г. до 30 декември 1920 г.): година по-късно под натиска на италианската армия републиката пада. — Б.пр.

949

Рано сутринта на 1 септември 1939 г. германската армия пресича границата с Полша и започва ІІ Световна война. — Б.пр.

950

Френският град Лурд в Южните Пиренеи е най-голямото светилище на Света Богородица в Европа. Там в 1858 г. край една пещера, на местното момиче Бернадет Субиру се явява 18 пъти Дева Мария, изричайки „Аз съм непорочно зачатие“. В 1862 г. Папата обявява виденията за автентични и по този начин бива официално признат култа към Лурдската Богородица. Било обявено, че подземният извор в пещерата има чудотворни свойства и оттогава насам Лурд е един от най-важните европейски центрове за поклонения, предлагащ „светена вода“. — Б.пр.

951

Съставки: натрошени кубчета лед, бренди, тъмен какаов ликьор, сметана, какао на прах. — Б.пр.

952

Тъмна много силна пура. Названието произлиза от латинското maturas и испанското maduro = зрял. — Б.пр.

953

Според Книга на Пророк Йона от Вехтия Завет: Пророк Йона е родом от Гетефер, в земята Завуломова. Работил е между 850-та и 800-та година преди Христа. Той е прочут с отказа на Божията заповед да отиде в Ниневия да проповядва. Бог му нарежда да отиде да наставлява в Ниневия, защото жителите й се били отклонили от правия път. Обаче Йона се уплашва, качва се на кораб и поема в друга посока. Но излиза буря, всички пътници се молят да не потъне кораба. Хвърлят жребий да видят кой е виновен за бурята и се пада, че причината е в Йона. Затова го хвърлят в морето и то утихва. Попаднал сред вълните, Йона бива погълнат от грамаден кит. По Божия воля той остава жив във вътрешността на кита три дни и три нощи. Ужасен, Йона признава вината си и моли Бог да го помилва и спаси. Господ се съжалява над него. След три дни китът го изхвърля жив на брега. — Б.пр.

954

Американски жаргон от края на 1960-те години. „Кристален кораб“ е спринцовка пълна с втечнен кристалинен наркотик за инжектиране. „Кристална птица“ е праховидната форма на наркотика изпълващ носа. — Б.пр.

955

Спираловидно скулптурно украшение, обикновено на йонийски капител. — Б.пр.

956

Бяла пясъчна пустиня в Ню Мексико (нем.). — Б.пр.

957

Стрелец (22 ноември-21 декември) е деветият от зодиакалните знаци в астрологията, свързан с едноименното съзвездие. Елемент на знака (или стихия) — Огън. — Б.пр.

958

Jugend Herauf! (нем.) — „Надигни се, младеж!“; Juden heraus (нем.) — „Евреите вън!“ На немски език звученето е много близко. — Б.пр.

959

Заснемане на актьора на фона на вече заснет материал. Кинопроекторът се разполага зад полупрозрачен екран, пред който протича основното действие или на пода зад гърба на актьора. — Б.пр.

960

Списък на произведени в Германия през края ня ХІХ в. и началото на XX в. голямоформатни обективи за камери. „Двоен“ и „троен“ се отнасят за дължината на обективите. — Б.пр.

961

Мистичен кръст (хиромантия) — две пресичащи се на кръст линии на дланта върху Лунния Хълм между линията на чувствата и линията на разума. Този знак-символ говори за необичайни ясновидски и окултистки способности, за контакт с Другата Страна, следователно вероятно и със смъртта. — Б.пр.

962

Мистичен символ на Божието око на върха на пирамида или кула, например тъй както е изобразено на обратната страна на американския долар. Според масонските и кабалистични тълкувания такова око представлява съвършеният абстрактен образ, който посветеният вижда след своето седем- или десет етапно изкачване към Божия трон. — Б.пр.

963

Популярен сред германското висше общество в началото на XX в. мощен за времето си автомобил. Произвеждан от Хановерише Машиненбау АГ от 1928 г. — Б.пр.

964

Blicero („Блицеро“) според „Тевтонска митология“ (1888) от Якоб Грим (1785–1863), е едно от многото германски прозвища на смъртта. То произлиза от „bleich“ (нем.) — блед и от „blechend“ (нем.) — ухилен, озъбен. От тях произтичат други прозвища, като „Der Blecker“ (нем.) — Ухилена/Озъбена Смърт и „Der Bleicher“ (нем.) — Избелвач (това, което смъртта прави с костите). Dominus (лат.) — „Доминус“ означава Повелител (Господ, Бог) и възобновява названието давано на римските императори от техните поданици и на Христос в латинските преводи на Евангелията. — Б.пр.

965

Широко използвано съкращение от Jagdbomber (нем.) — изтребител бомбардировач, най-масово произвежданият американският изтребител-бомбардировач „Рипъблик P-47 Тъндърболт“ в периода на ІІ Световна война. — Б.пр.

966

Отнася се за карта №6 от колодата карти Таро, известна като Кулата или Замъкът. Изображението на тази карта показва бяла кула на замък поразена от гръм/светкавица, върхът й е разрушен, от прозорците излизат пламъци, а двамата й обитатели неудържимо падат с главите надолу към земята. Изображението е интерпретирано като предзнаменование за разрушението на интелектуалната същност и падението на материалния и животински свят Трето определение за кулата е като наказание на гордостта и интелекта, смазани при опита да проникнат в Загадката на Бог. — Б.пр.

967

Хромираната фигура-украшение върху предния капак на автомобила „испано-сюиза“ изобразява летящ щъркел. — Б.пр.

968

Периферен по-плътен слой на протоплазма и клетка; клетъчната протоплазма и ядрото изпълващи клетката. В спиритизма ектоплазмата е физично вещество, смес на някакви химични елементи (главно левкоцити и епителни клетки) и излъчвания, съществуващи в телата на физическия медиум и участниците в (спиритичните) сеанси. По природа тя е плазма. По време на сеансите за материализация на призраци, медиумите отделят ектоплазма и съответно всички присъстващи губят част от теглото си. — Б.пр.

969

Уред за измерване ъгъла на наклона. — Б.пр.

970

Устройство за определяне и поддържане на компасния пеленг, т.е. хоризонталния ъгъл между северната част на меридиана на наблюдателя и направлението от точката на наблюдение на обекта. — Б.пр.

971

Огън на свети Елм е електрически феномен, получаващ се при голямо напрежение на електрическото поле в атмосферата и обикновено се проявява като светеща плазма (коронен разряд) по остри върхове на високи предмети (напр. мачти). — Б.пр.

972

Дименхидринат — медикамент против повръщане, използван за облекчаване пристъпите на морска болест. — Б.пр.

973

Лозоход или радиестезист. От радиестезия — метод за улавяне и измерване вълните, които всеки обект в живата и неживата природа приема и излъчва. С негова помощ могат да се откриват подземни води, метали, вредни излъчвания, геопатогенни мрежи, да се прави енергийна медицинска диагностика на хора и животни, изгубени и откраднати вещи, изчезнали хора. Използва се чаталеста върбова/лескова пръчка (наречена лозова вилка или багета) и махало. — Б.пр.

974

Щаги (обтяжки — от нидерландски през немски Stag) са част от неподвижния такелаж на ветроходните яхти и кораби, опъвани между мачтата и носа или мачтата и кърмата стоманени или растителни въжета, които крепят мачтата. — Б.пр.

975

Съюзническите бомбардировки през 1944 г. и тежките боеве между германските и съветските армии унищожават 65% от сградите в Шчечин, почти целия център на града, пристанището и индустриалните предприятия. — Б.пр.

976

Анубис (старогръцки Ἄνουβις, древноегипетски: jnpw Инпу) — древноегипетско божество с глава на чакал и човешко тяло, което съпровождало душите на умрелите в отвъдния свят. В Древното царство бил покровител на некрополите и гробищата, един от съдиите в царството на мъртвите, пазител на отровите и лекарствата. В древноегипетската митология — син на Озирис. — Б.пр.

977

През 1930-те Корнелиу Кодряну (1899–1938) организира и създава в Румъния крайнодясното, националистическо, фашистко, антикомунистическо движение Легион на Архангел Михаил, популяризиращо вярата в източното православие, и неговото военно крило Желязната гвардия, базирано в град Яш. След като привилегиите на тази паравоенна организация биват отменени постепенно от диктатора Йон Антонеску, нейните членове, известни като Легионерите, се разбунтуват. Между 21 и 23 януари 1941 г. по време на този метеж, членове на вече разбитата Желязна Гвардия опустошават еврейските общности в Румъния, провокират смъртоносен погром с нечувани жестокости и убиват 125 букурещки евреи. — Б.пр.

978

От песента „На кораба Близалка“. — Б.пр.

979

Изобщо (лат.). — Б.пр.

980

Съкращението Г.М.Б. — GmbH означава Gesellschaft mit beschrankter Haftung (нем.) — (търговско) дружество с ограничена отговорност (ООД). — Б.пр.

981

Твоя майка (нем.). — Б.пр.

982

Гроса — количество равно на 12 дузини, т.е. 144. — Б.пр.

983

УСС — Управление Стратегически Служби. — Б.пр.

984

Имена на героини от радио сапунени опери: Хелън Трент от „Любовната история на Хелън Трент“ излъчвана в САЩ от 1933 до 1966 г., Стела Далас от „Стела Далас“ излъчвана от 1937 до 1955 г., Мери Ноубъл от „Задкулисната съпруга“ излъчвана от 1935 до 1959 г. — Б.пр.

985

Във филма на Фриц Ланг „Доктор Мабузе“ (1922) хората, които показват „ледена усмивка“, са бъдещите жертви, които злият доктор е хипнотизирал. — Б.пр.

986

През януари 1945 г. съветският генерал Константин Рокосовски (1896–1968) е назначен за командващ армейската групировка Втори Белоруски Фронт и ръководи нахлуването на Червената армия в Прусия (през Кьонигсберг, Данциг и Рощок). На 5 май 1945 г. предвожданите от него войски навлизат в Пенемюнде и, събирайки информация за немската ракетна програма, ограбват града (но не го „изгарят“). — Б.пр.

987

Германският хуморист-карикатурист Вилхелм Буш (1832–1908) е автор на илюстрираната детска книжка „Макс и Мориц“ (1865). Това са имената шеговито дадени на две експериментални ракети А-2, изстреляни в 1934 г. от остров Боркум. Освен това, двама членове на ракетната батарея на Блицеро се казват Макс и Мориц. — Б.пр.

988

Две изображения на острова на картата:

989

Небесен Колоездач — Неопределена и двусмислена алюзия с поне три възможни препратки. І. Първата: т.нар. Райдърова колода карти Таро изработена от Уилям Райдър (Rider — англ. „ездач“): А. Е. Уейт и П. Д. Успенски са използвали образи на Ездача в техните интерпретации на Таро. ІІ. Втората е към Р. М. Рилке: в единадесетия от (неговите) Сонети към Орфей се появява съзвездие наречено Reiter (нем.) — „ездач“, символизиращо човешката природа, (конят) направляван от яхнала го невидима сила; същото това съзвездие се появява и в новооткритата „Страна на Болката“ в деветата Дуинска Елегия на Р. М. Рилке. ІІІ. Третата препратка е към скандинавския бог Один: едно неговите често използвани прозвища е „Atrithr“ означаващо „Ездач“ и показващо ролята му като бог на вятъра галопиращ през небосвода. — Б.пр.

990

Едуард VII (1841–1910) — крал на Великобритания и Ирландия, император на Индия (1901 — 1910), първи от династията Сакс-Кобург-Гота (по-късно преименувала се на Уиндзорска). Алберт Едуард е първороден син на кралица Виктория и принц Алберт фон Сакс-Кобург-Гота. Известен с твърде разгулния начин на живот. Физически бил доста пълен, това, което наричаме корпулентен. — Б.пр.

991

В повечето интерпретации това е 22-та и последна карта от Голямата Аркана, въпреки че номерът й е нула. П. Д. Успенски тълкува изображението като „обикновен човек… самостоятелен човек. Посветено по-низше съзнание. Краят на един лъч, който не е свързан с центъра.“ Според традиционните обяснения, Глупакът олицетворява плътта, осезаемия живот. — Б.пр.

992

Luftwaffe (нем.) — германските ВВС. — Б.пр.

993

Кнехт — колче на кея, за което се закрепват въжетата на акостиралия кораб. — Б.пр.

994

Фал (мор.) — разстояние между две палуби. — Б.пр.

995

Слушам / Тъй вярно, мамо (нем.). — Б.пр.

996

Т.е. Парабелум — немски полуавтоматичен пистолет, калибър 9 мм, патентован в 1898 г. от австрийския оръжеен конструктор Георг Люгер (1849–1923). Наречен е „Parabellum“ — от латинската пословица „Si vis pacem, para bellum“ (лат. „Ако искаш мир, готви се за война“). — Б.пр.

997

Опера (1865) от Рихард Вагнер (1813–1883). — Б.пр.

998

Корона Корона — марка висококачествени и скъпи кубински пури. — Б.пр.

999

Свещен Център — Мирча Елиаде (в Митът за вечното завръщане) описва едно такова място: „Центърът е нещо във висша степен сакрално, територия на абсолютната реалност“. Всичките други символи на абсолютната реалност (дървото на живота и безсмъртието, източникът на младост, познанието и смъртта) непременно са разположени в Центъра. Символично, центърът е това средоточие (омфалос), от което се смята, че е произлязла цялата реалност. В него се срещат всичките три космически области: ад, земя и небе. Пътят към центъра е съпроводен с лутания, опасности, препятствия и странствания, затрудняващи търсенето на пътя към самия себе си, към „центъра“ на собствената същност. Описваният по-горе Изпитателен Стенд VІІ е подходящ център, тъй като има елипсовидна форма, наподобяваща космическо „яйце“. — Б.пр.

1000

Може да се счита, че когато една случайна величина има множество стойности и те са резултат на много и независими помежду си фактори, действащи еднакво и независимо един от друг, тя има нормално разпределение. Идеално симетричната крива, описваща нормалното разпределение, се нарича нормална крива или крива на Гаус-Лаплас. Кривата на Гаус или „камбановидна крива“ достига най-високата си точка по вертикалата или оста Y, с желателни или „отлични“ резултати в дясната, т.е. положителната страна (по оста X) хармонично уравновесена от посредствените или отрицателни резултати в лявата страна. Когато тя се разпростре, броят на отличните резултати надвишава другите(резултати) и така камбановидната крива се премества надясно, по хоризонталната ос X. При това преместване „неудачниците“ ще бъдат отстранени. — Б.пр.

1001

Δt — Подобно на позицията в пространството, всеки обект може да заема и позиция във времето. Преместването на един обект се извършва за някакво количество време. Δt показва преместването във времето от момент t1 до момент t2, т.е. Δt = t2 — t1. — Б.пр.

1002

Джийн Крупа (1909–1973) — американски барабанист-виртуоз. Негов е първият грамофонен запис, в който използва бас барабан с педал, оттук и алюзията. — Б.пр.

1003

Джон Дилинджър — на 23 юли 1934 г. Дилинджър и Ана Сейдж (която между другото е българка) отиват в чикагското кино „Байограф Тиътър“ да гледат филма „Манхатънска мелодрама“. Във филма персонажът Джим Уейд (ролята изпълнявана от Уилям Пауъл) спечелва губернаторския пост, след като осъжда приятеля си от детството Блеки Галахър (ролята изпълнявана от Кларк Гейбъл), който е застрелял конкурента на Уейд в надпреварата за губернаторския пост. Налице са някои смекчаващи вината обстоятелства и губернаторът Уейд съответно налага (предлага) намаляване на наказанието (присъдата) на Блеки, който отказва да го приеме и отива на електрическия стол, както е описано по-горе. Пушещият пура Мелвин Първис и служителите на ФБР чакат в засада пред кино „Байограф Тиътър“. Когато Дилинджър излиза след филма, те откриват огън. Предателката Ана Сейдж, или т.нар. дама в червено е издала на ФБР плановете на Дилинджър за вечерта. — Б.пр.

1004

РАБЕ е съкращение от Raketenbau und Entwicklung (нем.) — „Конструиране и производство на ракети“, предприятие създадено в 1945 г. от руснаците в Блайхероде край Нордхаузен, където инженери и техници участвали в разработката на Фау-2 били примамени с обещания за много високи заплати, добри условия и работа в Германия. В 1946 г. руснаците нарушават обещанието и преместват всички в степите на Киргизия. Главните разработчици на Фау-2 — (Вернер фон Браун, Валтер Дорнбергер, Дитер Хузел и др.) заминават на запад в Куксхафен и впоследствие в САЩ. — Б.пр.

1005

Във филма Доктор Мабузе на Фриц Ланг, главният герой д-р Мабузе, намиращ се в нощен клуб, отправя репликата „Кокаин или карти“ към своите бъдещи жертви. — Б.пр.

1006

Пасивен четириполюсен мост в електрическите схеми за променлив ток, измерващ (електростатичен) капацитет (капацитивно съпротивление) или индуктивност. Това устройство било използвано при автоматичното управление на ракетата. — Б.пр.

1007

Прецесия е промяна на наклона на оста (оттам и на равнината) на въртене на едно тяло. Всяко въртящо се твърдо тяло може да прецесира. Жироскопът представлява устройство с маховик, въртящо се с голяма ъглова скорост около свободна ос, което се използва за измерване или поддържане/запазване на ориентацията и ъгловата скорост. То може да променя оста си на въртене във всяка една посока, но се стреми да я запазва. — Б.пр.

1008

Всъщност това е названието на известна американска фармацевтична компания от Филаделфия (понастоящем „Глаксо Смит Клайн“), втората най-голяма фармацевтична компания в света, основана в края на ХІХ в. и след различни сливания станала в началото на XX в. Смит Клайн &Френч. — Б.пр.

1009

Едно от багрилните вещества произвеждани от СИ Фарбен, „синка за пране“ или Пруско синьо съдържа смъртоносния токсин циановодородна киселина. След началните контакти на племето Хереро с белите хора, херероските жени започват да използват „синка за пране“ като средство за помятане. Тя причинява силно стомашно възпаление, което предизвиква стимулация на матката и достатъчно силни контракции, за да бъде изхвърлен зародиша. — Б.пр.

1010

Сектор Окупационно управление. — Б.пр.

1011

Червено отместване — ефект, при който колкото по-бързо даден обект се отдалечава от Земята, толкова по-червен става неговият светлинен спектър. Нова отпратка към теорията за Големия Взрив за сътворението на вселената и феномена „червено отместване“ на звездите, които бързо се отдалечават от центъра й. — Б.пр.

1012

Нефтопреработвателен завод Джамф АД (нем.). — Б.пр.

1013

Познанието на кабалистката мъдрост произлиза от три текста: (1) — Равинските съчинения събрани в Талмуда; (2) — Сефер Йецира (Книга на Сътворението, тълкуваща динамиката на явленията и феномените в духовната област, разглеждаща световете на Сефирот, душите и ангелите) съставена през ІІ в. пр.Хр., но според преданията написана от Авраам през XVІІІ в. пр.Хр., и (3) — „Зо(х)ар“, основополагащият текст на еврейското мистично течение Кабала, написан от Рав Шимон Бар Йохай (Рашби), през II-III в. н.е. и представляващ група книги, първоначално написани на арамейски, съдържащи коментари на мистичните страни на Петокнижието, интерпретации на писанията и текстове за мистицизма, митичната космогония и мистичната психология. Централната доктрина на кабалистката теософия е, че божествената мъдрост може да бъде получена пряко от внимателното, тълкувателно изучаване на тези три свещени текста. — Б.пр.

1014

Безмерният пламък (хереро). Orururumo — пламък; Orunene — безмерен, необхватен, огромен. — Б.пр.

1015

В езика на хереросите представката „oru“ се използва за обозначаване на неодушевени предмети, а представката „omu“ — за одушевени, живи същества. Накратко, дори когато започват да се представят като празни черупки на неодушевени същества, хереросите от Зоната същевременно представят ракетата като одушевена, жива. — Б.пр.

1016

Изписването на Тора с главна буква говори, че в нея са включени само свещените писания от Петокнижието в Стария Завет. Изписване с малко „т“ означава включването на целия корпус на юдейската свещена литература. — Б.пр.

1017

Дислоцираната в Англия 8-ма Военно Въздушна Армия на САЩ взема активно участие в извършваните от британските ВВС бомбардировки на германските ракетостроителни обекти. — Б.пр.

1018

Т.е. Густав Круп фон Болен унд Халбах (1870–1950) — германски финансист, стоманен магнат и директор на Стоманодобивните заводи Круп. — Б.пр.

1019

Математическа процедура използвана за намиране на едно или множество решения, на дадена редица сложни линейни уравнения. Наричана също Алгоритъм на Гаус, тя включва систематичното елиминиране (отстраняване) на променливите величини от уравненията. — Б.пр.

1020

Корабостроителната и самолетостроителна фирма „Блом & Фос“ е произвеждала в своя хамбургски завод конусовидния носов капак на ракетата А4. — Б.пр.

1021

Т.е. дезоксиефедрин или т.нар. „скоростни“ таблетки. — Б.пр.

1022

Американският композитор и джазов пианист Хауърд Хоугланд [„Хоуги“] Кармайкъл (1899–1981). Известен с бавните си, елегантни и изящни мелодии по романтични текстове. Автор на „Джорджия в мислите ми“ (1930), „Нощната тишина“ (1932), „Чучулига“ (1942). — Б.пр.

1023

Т.е. официалният печатен орган на въоръжените сили на САЩ, списанието „Звезди и райета“. — Б.пр.

1024

Вид бензин, произвеждан от завод „Льойна“ в Хамбург, филиал на СИ Фарбениндустри. — Б.пр.

1025

Най-голям брат (хереро). — Б.пр.

1026

Leunahalluziationen (нем.) — т.е. халюцинации причинени от вдишване на парите от льойнабензин. — Б.пр.

1027

„Мукуру“ (хереро) — букв. „старият“, е смятан за първия прародител на племето Хереро. Като бог Мукуру произхожда от голямото дърво (смокиня). Окраската му е червена и той е тясно свързан със свещения огън и свещения добитък

1028

Квартал на Хамбург и център на нощния живот в града, един от най-известните квартали на червените фенери в Европа. На главната улица „Репербан“ се намират множество, кабарета, вариетета, публични домове. — Б.пр.

1029

Злорадство (нем.). — Б.пр.

1030

Название на операцията за връщането, възстановяването и изпитването на ракетите Фау-2 и опитите на британците да проведат пробно изстрелване на няколко ракети Фау-2. — Б.пр.

1031

Село Дорум е на около три километра от Куксхафен. — Б.пр.

1032

Т.е. Гармиш-Партенкирхен — планинско градче в Бавария, един от най-популярните зимни ски курорти в Европа. Там съюзническите сили задържат германските ракетни експерти. Повечето от тях обаче били освободени вече или им била предложена работа в Операция Бумеранг. — Б.пр.

1033

Островът бил първоначално населен от древногерманските племена Рюги и след това от славянски народи, които се съпротивлявали на влиянията на християнството и цивилизацията чак до средата на ХІV век. — Б.пр.

1034

Залив на югоизточния бряг на остров Рюген. — Б.пр.

1035

Зала на пъновете (нем.) — гигантски стъпала във варовиковите скали на брега на о-в Рюген. — Б.пр.

1036

Кралският трон (нем.) — 130-метрова варовикова урва на брега на о-в Рюген. — Б.пр.

1037

Най-северната точка на о-в Рюген, където е разположен древен славянски храм

1038

Славянският бог Световид (или Свантевит), в тевтонската митология е свързван и приравняван с тевтонския бог на войната Тив. — Б.пр.

1039

Песен от Каръл Гибънс (1903–1954) и Джеймс Дайрънфорт (1895–1973), хит през 1931 г. в изпълнение на оркестъра на Гай Ломбардо (1902–1977). — Б.пр.

1040

Довиждане (нем.). — Б.пр.

1041

Рангоут — съвкупност от самостоятелни части от стъкмяването на кораба, предназначени за носене на ветрила, вдигане на сигнали и извършване на товаро-разтоварни работи. — Б.пр.

1042

Мауна или малка плоскодънна гемия с разтварящо се дъно. — Б.пр.

1043

В символизма на картите Таро — Петолъчните звезди и Бокалите са две от четирите „бои“ в Малката Аркана, а Глупакът е включен в Голямата Аркана. Петолъчните звезди (т.е. Пентаклите) се свързват с паричните теми, а Бокалите (т.е. Чашите) — със сърдечните дела и удоволствията. Глупак — в повечето интерпретации това е 22-та и последна карта от Голямата Аркана, въпреки че номерът й е нула. Според традиционните обяснения, Глупакът олицетворява плътта, осезаемия живот. — Б.пр.

1044

Escherichia coli — грам-отрицателни, подвижни, неспорообразуващи, пръчковидни бактерии. Развиват се в диапазона 10°-50°C. Заразяването с Ешерихия коли става най-често при контакт с животински и човешки екскременти и може да доведе до анемия, бъбречна недостатъчност и дори до фатален изход при нелекуване. — Б.пр.

1045

Израз използван от английските деца при оплаквания от стомашна болка. Произлиза от пиесата „Малката Мери“ (1906) на шотландския писател Джеймс Матю Бари (1860–1937). — Б.пр.

1046

Рогова или костена пластинка, която опира в струната на клавесина и я дърпа/удря. — Б.пр.

1047

Нелсън Акерман Еди (1901–1967) — американски естраден / оперен певец (баритон) и актьор с участие в 19 киномюзикъла и оперни постановки. — Б.пр.

1048

Базил Ратбоун (1892–1967) английски актьор, играл ролята на Шерлок Холмс в 14 филма — с представителна външност, С. З. Сакол (1883–1955) — американски актьор от унгарски произход с участие в повече от 70 филма. Бил много едър и пълен. Едва ли може да бъдат предложени по-неправдоподобни каубои. — Б.пр.

1049

Дребосъкът, т.е. Хари Ърлс (1902–1985) — амер. филмов и цирков актьор от германски произход — висок 99 см.,

1050

Пейот — малък кактус, известен в ботаниката под латинското наименование Lophophora williamsii. Среща се в югозападната част на САЩ и на територията на Мексико. Съдържа множество алкалоиди, сред които и мескалин, вещество с мощно халюциногенно въздействие. — Б.пр.

1051

Отпратката е към филма Алчност (1924) на Ерик фон Щрохайм (1885–1957) в неговия първи 10-часов вариант. Продуцентът от МГМ принуждава Щрохайм да съкрати филма до 4 часа, а след това собственоръчно го съкращава до 2 часа и унищожава изрязания материал. — Б.пр.

1052

Оксиринхски папируси — открити в края на ХІХ в. край древния египетски град Оксиринхс (понастоящем Ел Бахнаса) югозападно от Кайро. Намерените текстове са от епохите на Елинизма, Древен Рим, Византия, датирани от около 250 г. пр.Хр. до 700 сл.Хр. и са основно на гръцки и латински. Текстовете са на религиозна тематика, но има и шедьоври на древногръцката класическа литература, сред тях фрагменти от изгубени творби на Сафо, Пиндар, Ивик, Софокъл, Еврипид, Менандър, преразказ на изгубени книги на Тит Ливий, а също така много раннохристиянски текстове (т.нар. „оксиринхски евангелия“, апокрифното Евангелие от Тома). Тук е намерен най-ранният екземпляр от съчинението „Елементи“ на Евклид. Само около 10% от текстовете са литературни. Останалото: кодекси, декрети, регистри, договори, петиции, хороскопи официална и частна кореспонденция. — Б.пр.

1053

Терминът адвокат на дявола (advocatus diaboli — лат.; devil’s advocate — англ.) означава лице назначено да изтъкне доводите против предложена канонизация; застъпник за неправа кауза; черногледец. В своята книга Човешкият феномен (1955) йезуитският свещеник, палеонтолог и философ Пиер Теяр дьо Шарден (1881–1955) прави опит за синтез на еволюционната наука и мистичното християнство. Въпросът за „завръщането“ следователно възниква тук, защото, според гледището на дьо Шарден, еволюцията на материалните форми до човек е еволюция на духа, и човекът е „върхът омега“ на движението напред, което според него е бягство от ентропията, т.е. превъзходство основаващо се на любовта, съгласието и хармонията. За човечеството той не предвижда „завръщане“ към потиснатите примитивни форми, а по-скоро една непрекъсната еволюция на този божествен дух. — Б.пр.

1054

Минималната маса (количество) материал, способен на ядрен разпад, наличието на която е необходимо условие за ефективно поддържане на верижна реакция на ядрено делене. — Б.пр.

1055

Grossout (англ.) — на жаргон означава „отвратителен“, „гаден“, „противен“. Но съчетано със Сен-Жуст, придобива комично революционен оттенък. Луи Антоан Леон дьо Сен-Жуст (1767–1794) е радикален водач на Френската Революция, известен като „Съвестта на Революцията“, но също и един от най-яростните застъпници на т.нар. „Голям Терор“. — Б.пр.

1056

Килкени е бедно графство в югозападна Ирландия. Кю е аристократичен район в югозападната част от Лондон, където се намира Кралската ботаническа градина. — Б.пр.

1057

Кратък разказ, парадоксален анекдот, неразрешима загадка или въпрос, поставен от учител, които често звучат напълно безсмислено и абсурдно. Използва се в дзенбудизма, за да покаже нагледно непълнотата на логическите разсъждения, да предизвика съмнение във всичко, да накара човек да отвори своето съзнание и доверявайки се на интуицията, да допусне нови възможности, които от гледна точка на логиката са немислими, и да донесе просветление. Класически коан е „Какъв звук издава сама пляскаща ръка?“. — Б.пр.

1058

Аристократичен престижен квартал в северозападен Лондон. — Б.пр.

1059

Порода ловни кучета. — Б.пр.

1060

Прасето Грухчо, Анархиста — герои от мултипликационни филми на студиото „Уорнър Брадърс“. — Б.пр.

1061

Рексистката партия — крайнодясна католическа, националистка, авторитарна партия активна в Белгия през 1935–1945 г. основана от журналиста Леон Дегрел (1906–1994) — пропагандира белгийско единовластие и монархизъм. Названието произлиза от името на издателството/католическо списание Кристус Рекс (Christus Rex — лат.) — Христос Царят. — Б.пр.

1062

В нацистка Германия — етнически немци, които не живеят на територията на страната. — Б.пр.

1063

Тоски — албански християни; геги — албански мюсюлмани. — Б.пр.

1064

Сефарадски евреи от Румъния, потомци на изгонените в 1492 г. от Испания евреи. — Б.пр.

1065

Wehrmacht (нем.) — въоръжените сили на фашистка Германия. — Б.пр.

1066

Химическото и промишлено използване на органични суровини (например използването на соевото масло за производство на бои и лакове и дървен/боров материал за хартиена каша). — Б.пр.

1067

Йохан Баптист Алгайер(1763–1823) — австрийски шахмайстор и шах-теоретик, автор на първото ръководство по шах на немски език (1796). Неговите изящно и точно изработени и фино боядисани модели на фигури (шахматни и на войници) се превръщат в образци през ХІХ в. — Б.пр.

1068

Хартиени нотни ролки за механична пианола, проектирана и произвеждана от 1904 г. от германския изобретател Едвин Велте (1876–1958). Форзетцер представлява автоматично устройство/машина записващо и репродуциращо изпълнения на пиано. Названието Vorsetzer (нем.) — букв. означава „нещо стоящо пред/притиснато пред (пианото)“. Устройството притежава покрити с филц дървени „пръсти“, които свирят мелодии кодирани върху хартиена ролка, като перфорации обозначаващи определена композиция. Устройството Форзетцер с неговите червени хартиени ролки се отличавало със способността да репродуцира по-всеобхватен звуков диапазон на пианото чрез контролиране на педалите за удължаване и омекотяване на звука, а дори и силата на звука

1069

Бензедрин — търговско название на стимуланта амфетамин. — Б.пр.

1070

Историята как Иисус (Христос) прогонва бесовете от един човек от Гадара, и ги вселява в стадо свине, които веднага скачат в морето и се издавят, е описана в Евангелие от Марко 5:1-17 и Евангелие от Лука 8:26-33. — Б.пр.

1071

Антиномия (от старогръцки: αντι — против, срещу и νoμoς — закон; букв. — „противозаконие“, „противопоставяне на два закона“) — противоречие между две взаимно изключващи се гледни точки или принципи, които са еднакво убедително доказуеми по логичен път. В християнството антиномист е човек, който вярва, че християните са освободени по Божия милост от задължението да спазват нравствените закони. — Б.пр.

1072

Hitlerjugend (нем.) — „Хитлерова младеж“ е частично паравоенната младежката организация на Националсоциалистическата германска работническа партия, просъществувала от 1922 до 1945 година. — Б.пр.

1073

Стърно („консервирана топлина“) — гориво направено от денатуриран и желиран спирт. — Б.пр.

1074

Бела Ференц Дежьо Блашко (1882–1956), по известен под името Бела Лугоши е американски актьор (роден в Унгария), прочут най-вече с ролята си на граф Дракула в едноименния филм от 1931 година, както и с други значими участия във филми на ужасите. Говорел е със силно подчертан средноевропейски акцент. — Б.пр.

1075

ЦТО (Целево Техническо Обединение) — оперативно поделение съставено от британски и американски военнослужещи с цел да осигури опазването на определени научни и технологични цели преди те да бъдат унищожени от отстъпващите вражески сили или заграбени в края на ІІ Свет. война и след нея. Програмата е замислена и предназначена за възпрепятстването на инфраструктурни повреди и щети, за заграбването на интелектуалната собственост на победената Германия и намаляване конкурентоспособността й в следвоенните политически и икономически сфери, а също и за предотвратяване попадането на напреднала германска технология в ръцете на Съветския съюз. — Б.пр.

1076

Американският кинорежисьор Сесил Демил (1881–1959) включва английския актьор Хенри Уилкоксън (1905–1984) в ролята на Антоний и Клодет Колбер (1903–1996) в ролята на Клеопатра в своята кинопостановка Клеопатра (1934). — Б.пр.

1077

Т.е. Готовност, Продухване, Запалване, Начална степен, Работна степен. — Б.пр.

1078

Контра Разузнавателен Корпус. — Б.пр.

1079

Търся игла в купа сено — песен от Кон Конрад (1891–1938) и Хърб Мегидсон (1906–1986) за американския музикален филм „Веселият развод“ (1934) с участието на Фред Астер и Джинджър Роджърс. Във филма Фред Астер в ролята на американския танцьор Гай Холдън е в отпуск в Англия, където на една гара случайно се запознава с Мими Глосъп (играна от Джинджър Роджърс), и след това съжалява, че не е научил нейното име и губи надежда да я намери някога. Оказва се, че тя иска да се разведе с нейния скучен съпруг и след поредица от недоразумения получава развод, а заедно с него и Гай Холдън (игран от Фред Астер). — Б.пр.

1080

Мбира — африкански музикален инструмент, състоящ се от дъска с прикрепени резонатор и разположени в шахматен ред метални пластини, които се дърпат с палците на ръцете. — Б.пр.

1081

Какво има/става? (нем.). — Б.пр.

1082

„Мукуру“ (хереро) — „старият“, е смятан за първия прародител, подобно на юдео-християнския Адам. Като бог Мукуру произхожда от голямото дърво (смокиня). Окраската му е червена и той е тясно свързан със свещения огън и свещения добитък. Хереросите приемат, че той ще бъде в гроба с тях, също както присъства във всекидневния им живот посредством своето продължение в патриархалните родове (символизирано от „родилните възли“). — Б.пр.

1083

Готовност, Продухване, Запалване, Начална степен, Работна степен. — Б.пр.

1084

В юдаизма — малък пергаментен свитък със строфи от Пета Книга Мойсеева — Второзаконие 6:4-9 и 11:13-21, наставляващи и призоваващи за вяра в Яхве (Господ) като единствен Бог. Приема се, че сложената в малък калъф мезуза действа като амулет против злото. — Б.пр.

1085

Оди Мърфи (1925–1971) — най-награждаваният американски войник във ІІ световна война (33 ордени и медали), проявявал многократно висок героизъм в битки. След демобилизацията става актьор (в 44 филма) и композитор. — Б.пр.

1086

Ако искаш да ми пишеш (исп.) — от песен от времето на Гражданската война в Испания (1936–1939). — Б.пр.

1087

Дилон, Рид & Co — американска инвестиционна компания. — Б.пр.

1088

Когато САЩ влизат в І Световна война, Хърбърт Хувър е назначен за директор на т.нар. Администрация по Храните, където ръководи разпределението на хранителните помощи за гладуващите области на Западна Европа. — Б.пр.

1089

Джерард Суоп (1877–1957) става президент на „Дженерал Илектрик“ в 1922 г. Всъщност неговият брат Баярд Суоп (1882–1958) е по-близък приятел с ФДР (Франклин Делано Рузвелт — президент на САЩ), който в 1932 г. основава т.нар. „Мозъчен Тръст“ съставен от изтъкнати икономисти и финансисти, включително и Джерард Суоп. Повечето членове на Мозъчния Тръст са евреи. „Електрическият Чарли“ е Чарлс Кофин (1884–1926) — основателят на „Дженерал Илектрик Къмпани“ в 1892 г. — Б.пр.

1090

Елиът Рузвелт (1910–1990) е четвъртият син на американския президент Франклин Д. Рузвелт и Елинор Рузвелт. — Б.пр.

1091

Т.е. InteressenGemeinschaft Raketen (нем.) — Ракетно Сдружение по Интереси (РСИ). — Б.пр.

1092

На немски език играта „дама“ (Himmel und Hölle) буквално означава Небе(Рай) и Ад. — Б.пр.

1093

Volksgrenadier (нем.) — „народна пехота“, хитлеровото опълчение съставено от възрастни мъже и момчета. — Б.пр.

1094

Овесена отвара или кашица (нем.). — Б.пр.

1095

Германска типично кръчмарска игра. — Б.пр.

1096

Светът в понеделник (нем.) — седмично списание издавано в Берлин. — Б.пр.

1097

Индустриални Работници по Света — международен профсъюз основан в 1905 г. в Чикаго, САЩ, съчетаващ общ и индустриален трейдюнионизъм. Неговата философия и тактика са описани като „революционен индустриален трейдюнионизъм“ с връзки с анархисткото и социалистическото работнически движения. — Б.пр.

1098

Внимание, внимание (нем.). — Б.пр.

1099

Дванайсет деца (нем.). — Б.пр.

1100

Кете Колвиц (1867–1945) — германска графичка и скулптурка. В 1919 г. е избрана за първата жена-членка на Пруската академия на науките, в която става и професорка Тук авторът визира нейните графични цикли: „Въстанието на тъкачи“ (1898), „Селската война“ (1907) и „За смъртта“ (1935). — Б.пр.

1101

Нощното море (лат.). — Б.пр.

1102

Уморената смърт (нем.) — филм от 1921 г. на режисьора Фриц Ланг (1890–1976). — Б.пр.

1103

Нека бъде винаги с цветя окичен (лат.). — Б.пр.

1104

„Азотен синдикат“ (нем.). — Б.пр.

1105

Carbon (англ.) — въглерод. Hydrogen (англ.) — водород. Silicon (англ.) — силиций. Nitrogen (англ.) — азот. — Б.пр.

1106

Тревата-убиец — магданоз поръсен с т.нар. „ангелски прах“ = ФЦП = фенил циклохексил пиперидин C17H25N) — медикамент депресант, използван във ветеринарната медицина като обезболяващо средство, а също и незаконно като халюциноген. — Б.пр.

1107

Т.е. Франклин Делано Рузвелт — тогавашният президент на САЩ. — Б.пр.

1108

Сидни Джеймс Уайнбърг (1891–1969) е инвестиционен брокер и член на Консултативния Съвет по Въпросите на Бизнеса на САЩ от 1933 до 1969, поделение на Търговската Камара на САЩ, чийто председател от 1932 до 1935 е Хенри Ингреъм Хариман (1873–1950) изпълнителен директор на Американското обществено комунално дружество. — Б.пр.

1109

Консултативен Съвет по Въпросите на Бизнеса. — Б.пр.

1110

Попечител на Чуждестранното Имущество (ПЧИ) — това ведомство било упълномощено да конфискува и преразпределя активите на чужденци при война, неплащане на данъци, нарушаване на имиграционните закони и др. По време на І световна война, скоро след като САЩ се присъединява към военните действия, ПЧИ конфискува много германски фирми, между тях и дъщерните дружества на СИ „Фарбен“, но запазва висшето ръководство в тях и съответно от 1920 до 1940 г. за СИ „Фарбен“ било лесно да възстанови старите картелни споразумения. — Б.пр.

1111

Думата „тилт“ (tilt — англ.) се изписва на дисплея на флипера, когато той блокира, защото играчът е опитал да повлияе на траекторията на топчето. — Б.пр.

1112

В предкабалистичните писания на много мистици за Меркаба (Божият трон-колесница в пророческите видения), архонтите Домиел и Кацпил са „вратари“ на шестото преддверие на Меркаба, предпоследната спирка на посветения в тайните на учението по време на неговото изкачване към Божия трон-колесница. — Б.пр.

1113

Град в щата Вирджиния, САЩ. — Б.пр.

1114

Сражението в залива Лейте (до филипинските острови Лейте, Самар и Лусон) е най-голямата морска битка във Втората световна война и в цялата история. Води се от 23 до 26 октомври 1944 г. между Имперския японски флот и обединени американски и австралийски военноморски сили. — Б.пр.

1115

Outfielder (англ.) — в бейзбола, играч разположен на затревената площ зад маркираното пространство на игрището. — Б.пр.

1116

Мора — игра, при която всеки играч едновременно с другите разтваря ръка, показва определен брой пръсти и обявява някаква цифра. Този, който е отгатнал общия брой пръсти показани от всички участващи в играта, печели точка. — Б.пр.

1117

also (нем.) — значи, видя ли!, ето на!

1118

Орденът на илюминатите (от латински: illuminati — просветлени, озарени) е тайно общество, основано в Германия в 1776 г. от философа Адам Вайсхаупт с първоначално название Орден на Съвършените, впоследствие променено на Орден на илюминатите. През 1785 г. бива забранен в Бавария. Целта на ордена е била чрез просвещение да постигне морално възвишаване на човека, обезсмислящо господството на едни хора над други и да подкрепя половото равенство и образованието на жените. Има многобройни митове и конспиративни теории относно продължилото съществуване и дейност на ордена, които между другото му приписват Френската революция, борбата срещу католическата църква и стремеж към владеене на света. — Б.пр.

1119

В своя трактат „Какво е собственост?“ Пиер Жозеф Прудон (1809–1865) възприема термина „анархия“ за обозначаване на система от „взаимни“ размени, без лихви и печалби, произлизащи от схващането за притежание. Михаил Бакунин (1814–1876) е един от най-яростните опоненти на Карл Маркс, а също и масон, който е планирал създаването на „международно братство“ на анархисти, разделено на „национални фамилии“ и тайно контролирано от „международна фамилия“, противопоставящо се на всякакво притежание на собственост. След емигрирането му в Италия, трима италиански анархисти стават негови предани последователи. Северио Фриша (1813–1886) заедно с Алберто Тучи (1848–1920) и Джузепе Фанели (1827–1877) основава в 1868 г. Международното Братство на Анархистите. — Б.пр.

1120

Д-р Дейвид Ливингстън (1813–1873) — шотландски мисионер, практикувал медицина в Централна Африка, с голям принос в проучването на този континент. Също масон. Името му на англ. език (Living Stone) означава „жив камък“. — Б.пр.

1121

Отпратка към Ишмаел Рийд (1938) и неговия роман-сатира „Дрън-дрън, абракадабра“ (1972) описващ участието на масонството в многовековните опити истинските тайнства да бъдат потулени и скрити под расистки унищожителни възгледи и образи. Според романа на Ишмаел Рийд древноегипетските тайнства са имали своите тъмнокожи божества Изида и Озирис и истинските тайнства в своите ритуали правели магии с дясната ръка, докато злите „Атонисти“ (т.е. масоните и тамплиерите) в ритуалите си правели магии с лявата ръка. — Б.пр.

1122

Старият елегантен жилищен район в центъра на Бостън. — Б.пр.

1123

Гората Бело край село Бело в района на Шато Тиери, Пикардия, Северна Франция, където в 1918 г. американските морски пехотинци спират германското настъпление към Париж. Очевидно героят (Лайл Бланд) е ветеран от тази битка. — Б.пр.

1124

„Стейт Стрийт“ Минава през центъра на деловия и финансов район на Бостън. — Б.пр.

1125

Робърт Пири (1856–1920) — американски морски офицер, който в 1909 г. стига до Северния Полюс.

Фритьоф Нансен (1861–1930) — норвежки арктически изследовател. — Б.пр.

1126

Джон Франклин (1786–1847) — английски контраадмирал и полярен изследовател. Предвожда експедиция за търсене на Северозападен проход от Атлантическия към Тихия океан, по време на която загива.

Саломон Андре (1854–1897) — шведски инженер, въздухоплавател, полярен изследовател. В 1897 г. предприема опит да осъществи първия полет с балон до и над Северния полюс. Балонът пада върху леда на 800 км от целта на експедицията — Северния полюс. Андре и двамата му помощници започват да се подготвят за зимуване, като си набавят месо от убити бели мечки, но именно то, със съдържащите се в него трихинелозни бактерии, става причина за смъртта на изследователите. — Б.пр.

1127

Клипот (иврит קליפות — черупки) — понятие в кабалата: богопротивни демонични сили или светове (адове), които разпръскват божествената светлина и хранят битието на материалния свят. Според Книга Зохар, клипот се появили слез грехопадението на Адам. — Б.пр.

1128

В математиката степенен ред е функция изразена като сума от степени на променлива величина умножени по коефициент. Най-общ пример за това е формулата на Поасоновото разпределение. — Б.пр.

1129

Червената роза, заедно с кръста, е основен символ на (франк)масонството. — Б.пр.

1130

Джеймс Мейсън (1909 — 1984) — английски актьор. Постига значителен успех в британското кино и след това става голяма звезда в Холивуд. Гласът му е смес от йоркширски диалект и американски провлечен говор. — Б.пр.

1131

Родрик Холоуел „Санди“ Макферсън (1897–1975) британски театрален органист от канадски произход. Справка в архивите на Би Би Си показва, че тази програма е излъчена в 22:15 ч. на 5 август 1945 г. — Б.пр.

1132

Британското външно военно разузнаване. — Б.пр.

1133

Сър Нейланд Смит от Скотланд Ярд, безстрашен белетристичен герой от романите на Сакс Ромър (1883–1959) за Фу-Манчу. — Б.пр.

1134

Театър на военните действия Китай-Бирма-Индия. ТВД-КБИ. — Б.пр.

1135

Прибор за хранене, съчетание между лъжица и вилица. Виж следните примери: . — Б.пр.

1136

ГИОП — Група за Извънредни Операции с Проектили (Ракети). — Б.пр.

1137

Една Мей Дърбин (1921–2013), известна с псевдонима Диана Дърбин — канадска актриса, участвала в 28 музикални филми през 1930-те и 1940-те. — Б.пр.

1138

Актьорът Джеймс Кагни (1899–1986) играе ролята на гангстер от годините на сухия режим в САЩ във филма Обществен враг (1931) на режисьора Уилям Уелман (1896–1975). — Б.пр.

1139

„Разцъфнала любов“ — песен от филма „Тя не ме обича“ (1934), изпълнявана от Бинг Кросби. Текст Лио Робин (1900–1984) и музика Ралф Рейнджър (1901–1942). — Б.пр.

1140

Група за Извънредни Операции с Проектили (Ракети). — Б.пр.

1141

Легендарен парижки бордей през XVII-XVIII век, обслужващ изключително европейския елит, действащ в парижкия хотел „Шабане Сен-Понж“. — Б.пр.

1142

Знаеш ли испански? Знаеш ли чука-чука? (исп.). — Б.пр.

1143

Да (исп.). — Б.пр.

1144

На 01.10.1936, две години преди началото на гражданската война в Испания, въглекопачите социалисти от Астурия вдигат бунт. Правителството призовава генерал Франко да потуши бунта и той довежда от Африка своята мавританска армия. За две седмици — през които те грабят, плячкосват, изнасилват и безразборно убиват — маврите потушават бунта. Убити са 3000 революционери. Бива обявен напрегнат, нестабилен мир. Две години по-късно Франко повежда маврите отново в Испания, когато вече наистина избухва гражданската война. — Б.пр.

1145

Ние напуснахме Испания… за да воюваме на други фронтове, о Мануела, о Мануела (исп.) — от песента „Да живее петнайсета бригада“. — Б.пр.

1146

Puto (исп. жаргон) — жиголо или кур. Sinvergüenza (исп. жаргон) — мошеник, негодник, букв. безсрамник. — Б.пр.

1147

Постепенно намаляване силата на звука, съпроводено с известно забавяне на темпото (муз.). — Б.пр.

1148

Епическа поема (1872) от аржентинския писател Хосе Ернандес (1834–1886). — Б.пр.

1149

Всесъюзен научноизследователски институт за авиационни материали (СССР). — Б.пр.

1150

Блинд (от немски blind — „сляп“, „на сляпо“) в шахмата е традиционна партия шах, при която единият или и двамата противници не гледат шахматната дъска и фигурите. — Б.пр.

1151

Вячеслав Молотов (1890–1986) е външен министър на СССР (1939-1945/ 1953–1956). Андрей Вишински (1883–1954) е главен прокурор на СССР (1935–1939) и е известен като безмилостен обвинител на сталиновите публични процеси и чистки, както и на Нюрнбергския процес срещу нацистките военнопрестъпници от ІІ световна война. — Б.пр.

1152

Работник в скотовъдна ферма (исп.). — Б.пр.

1153

Според легендата, през 1830-те Мария Антония Кореа живеела в аржентинската провинция Сан Хуан. Когато съпругът й бил насилствено взет в милицията на местния диктатор Хуан Кирога, тя последвала мъжа си пешком заедно с техния новороден син и вървяла докато накрая в пустинята умряла от изтощение и жажда. Когато след няколко дни случайно минаващи мулетари намерили тялото й, видели с удивление, че невръстното дете е живо и суче от гърдата й. Нейната история станала широко известна и в Аржентина започнали да я смятат за светица, и изпаднали в нужда хора започнали да отправят молитви към нея. — Б.пр.

1154

Мери Бийл (р. 1937-) — американска романистка и автор на разкази. Тук връзката с идеи за „минерална способност за мислене“ препраща към нейния разказ „Злато“ — призрачна алегория за живеещи в планината аскети, които се научават да създават в телата си, а след това и да отделят малки „камъчета“ или злато. Обаче придобиването на тази загадъчна способност води със себе си предчувствие за „края“, т.е. постигането на „минерална способност за мислене“ е алегория на крайната победа на смъртта. — Б.пр.

1155

Т.е. Буенос Айрес. — Б.пр.

1156

Хасидѝзъм (от ивр. ‏חֲסִידוּת__‏‎__, хасиду̀т, или, в ашкеназийско произношение, хасѝдус, „праведност“, букв. — „учение за благочестието“ — от думата „хасид“ חסיד — „благочестив“) — религиозно течение в юдаизма, обхванало еврейското население на Полша и съседните територии в първата половина на XVIII век. Особено значение хасидизмът придава на емоционалното възприемане на Бога. — Б.пр.

1157

През 1918 г. американският капитан Лий Дънкан (участник в І Световна война) намира в един окоп кучето Рин Тин Тин, което пренася при завръщането си в САЩ и скоро след това отвежда в Холивуд. Там от 1922 до 1932 г. овчарското куче Рин Тин Тин става герой на 29 филма. — Б.пр.

1158

Сектор „Окупационно управление“. — Б.пр.

1159

В британската политика „Комитетът от 1922 г.“ се състои от всички редови (от последните банки на парламента) депутати от Консервативната партия, а когато партията е в опозиция, освен партийния лидер в неговите заседания могат да участват и депутатите заемащи официални постове в опозиционната партия. Идеята за създаването му възниква след изборите в 1922 г., с цел да бъде предоставена на редовите депутати възможност да излагат своите възгледи пред ръководството на Консервативната партия.

Сър Брендън Бракън (1901–1958) — влиятелен член на британската консервативна партия, съветник на Чърчил през ІІ Световна война. Уилям Ейткън, барон Бивърбрук (1879–1964) медиен магнат, член на британската консервативна партия. След като в 1945 г. консервативната партия губи изборите, Бивърбрук продължава да настоява в своите вестници за твърдо отношение към Съветския съюз, чиито амбиции, според него, трябва да бъдат възпрени, дори с цената на нова война. — Б.пр.

1160

Винаги нещо ново от Африка (лат.) — Цитат от древноримския учен Плиний Стари (ок. 23 — 79), въпреки че оригиналният източник най-вероятно е гръцкият философ Аристотел. — Б.пр.

1161

Бет Дейвис (1908–1989) — американска драматична филмова актриса.

Маргарет Дюмон (1882–1965) — американска комедийна филмова актриса.

Франсоа де Кювилие (1695–1768) — белгийски архитект и декоратор, изиграл голяма роля в популяризирането на стила рококо в Германия.

Казу — музикален инструмент от групата на мембранофонните. Представлява тръбовидна свирка с отвори от двата края и пробка с мембрана от папирус в средата, която променя тона. При говорене или пеене в казу, то придава на звука басов тембър.

„Един ден на хиподрума“ (1937) — филм на режисьора Сам Уд с участието на братя Маркс. За филмите с тяхно участие е характерен ексцентричният хумор, основан на абсурда — в ситуациите, в диалозите и в реакциите им към заобикалящата ги среда. — Б.пр.

1162

П-47 Тъндърболт („Гръм“) — американски едноместен изтребител-бомбардировач от периода на ІІ Световна война, известен с прякора си „Кана“, заради характерната му леко тумбеста форма. През 1943–44 г. е произвеждан с пилотска кабина тип „покрив на оранжерия“. Впоследствие е произвеждан с кабина тип „мехур“, осигуряваща на пилота 360-градусова видимост. — Б.пр.

1163

В аеронавтиката „имелман“ представлява стратегическа летателна маневра, състояща се от поклащане на крилата съчетано с лупинг, наречена на германския летателен ас от І Световна война Макс Имелман (1890–1916). — Б.пр.

1164

Тутинг — предградие на Лондон. — Б.пр.

1165

Кайзер Бил — Вилхелм ІІ (1859–1941), германски император (1888–1918). След неговата абдикация Германия е обявена за република. — Б.пр.

1166

Среден член (на силогизъм) — членът, който се появява в главните и второстепенните предпоставки на един силогизъм, но не в заключението. — Б.пр.

1167

Cryptozoa (лат.) — колективно название на миниатюрните животни, които живеят в условия на мрак и относително висока влажност, като например мократа земя под камъни, под гниещи листа и дървесна кора. — Б.пр.

1168

Луи Шпор (1784–1859) — немски цигулар, композитор, диригент и педагог. Автор на около 280 произведения (от които 10 опери). Заедно с италианеца Николо Паганини той е един от най-големите цигулари на своето време.

Джоакино Росини (1792–1868) — италиански композитор, автор на повече от 30 опери, на църковна и камерна музика.

Гаспаро Спонтини (1774–1851) — италиански композитор, автор на 22 опери. — Б.пр.

1169

Нелегална групировка на бойци от нацистка съпротива, които дали тържествен обет да продължат борбата след Деня на победата (Съюзническия десант в Нормандия). — Б.пр.

1170

СССС — Нацистки лозунг в свободен превод. — Б.пр.

1171

Апсида (от гр. αψίδα — дъга, полукръг, арка, свод) е термин в църковната архитектура — полукръглата или многоъгълна издатина на сградите, както и сводестите куполообразни части вътре в нея. В християнските храмове в апсидата се намират олтарът и презвитериумът

1172

Ритуалът по изкопаването на мандрагората и въздействието на корена е описан подробно в „Тевтонска митология“ от Якоб Грим. — Б.пр.

1173

Идиопатичен (мед.) — с неясна, неизвестна причина/произход, самостоятелен, първичен. Използва се за обозначаване на състояния или заболявания, при които причината не е ясна или такива, които се проявяват внезапно, непредвидимо. — Б.пр.

1174

„Работа по Глава 81“ се отнася за поддръжката на пътища в Масачузетс по време на Депресията — това е работа по ремонт на пътища: скрепер изгребва чимове и пръст от канавки и банкети, след това работници почистват канавките и подменят канализация и дренажни тръби. — Б.пр.

1175

Термоклин — граничен слой, при който има рязка промяна на температурата на водата, причинена от контакта на двата слоя — топъл и студен. — Б.пр.

1176

АПП — Агенция за политическа пропаганда. — Б.пр.

1177

От Volkswirtschaftliche Abteilung (нем.) — НСО, т.е. Народностопански (икономически) отдел. — Б.пр.

1178

СЗ-7 — Северо-Запад 7 — Бюрото на СИ Фарбен в Берлин, където докладват и търговските посредници/шпиони. — Б.пр.

1179

Трансмурален — преминаващ през анатомична стена на орган, кухина или друга телесна структура. — Б.пр.

1180

Oberkommando der Wehrmacht (нем.) — Върховно Командване на Въоръжените Сили

1181

Imperial Chemical Industries (англ.) — Имперска Химическа Промишленост — британска химическа компания, производител на хранителни добавки, подобрители, стабилизатори, специални полимери, материали за електрониката, парфюмерия и есенции. — Б.пр.

1182

Сър Денис Нейланд-Смит — герой от романите за Фу Манчу от Сакс Ромър(1883–1959). Денис Нейланд-Смит (племенник на Шерлок Холмс) е детективът, който обикновено се противопоставя на коварните замисли на злия доктор Фу Манчу. — Б.пр.

1183

Обединени стоманодобивни заводи (нем.) базирани в Дюселдорф — основан в 1926 г. тръст свързан с картелите СИ Фарбен и Сименс. — Б.пр.

1184

Hochleben (нем.) — наздравица, дълъг живот, но и „хайлайф“. — Б.пр.

1185

Да (нем.). — Б.пр.

1186

Да, да, и с…(нем.). — Б.пр.

1187

Дружество за Екстрасензорни и Медиумни Изследвания. — Б.пр.

1188

Фи Бета Капа е най-старото академично почетно дружество в САЩ (основано в 1776 г.). Фи Бета Капа (ΦΒΚ) е абревиатурата с гръцки букви от Φιλοσοφία Βίου Κυβερνήτης („Философия биоу кибернетес“) и означава „Любовта към мъдростта движи живота“. Символът на Дружеството Фи Бета Капа е златен ключ, на лицевата му страна са гравирани сочещ пръст, три звезди и гръцките букви, от които дружеството е взело името си — ΦΒΚ. На обратната му страна са гравирани буквите SP (Societas Philosophiae), т.е. „Философско Дружество“. — Б.пр.

1189

Томас Дюи (1902–1971) от Републиканската партия кандидатства две пъти за президент на САЩ: срещу Рузвелт в 1944 г. и срещу Труман в 1948 г. Предизборната му платформа му се гради на обещанието, че ще „свали правителството от гърба на бизнеса“. — Б.пр.

1190

Според популярната легенда Ричард Уитингтън (1350–1425) е бил бедно момче от простолюдието, което тъкмо тръгнало да напуска Лондон и да търси късмета си другаде, когато чуло градските камбани да го призовават „Върни се, Дик Уитингтън, кмет на Лондон!“. След това става търговец и политик, четири пъти кмет на Лондон, член на парламента и шериф на Лондон. — Б.пр.

1191

В ежедневието, както и в статистическите проучвания от теоретично естество, е важно да знаем дали вероятността за дадено събитие (например срутване на мост или успешен ядрен синтез) доближава нулата или съответно единицата. Използвайки големи числа като модел, руският математик Павел Чебишев (1821–1894) успява да създаде формула за тези видове изчисления. — Б.пр.

1192

Подстрекател, луда глава (хереро). — Б.пр.

1193

Шабатай Цви (1626–1676) — кабалист, еврейски лъжемесия, лидер на масово движение през XVII век, обхванало много еврейски общности, еретично направление на юдаизма. На 22-годишна възраст се обявява за очаквания юдейски месия. Вярва, че ще прочисти света от злините, ще заведе всички евреи в свещения Йерусалим и там ще построи наново Храма. Впоследствие бива разобличен от евреи и мюсюлмани като лъжемесия и еретик. В 1666 г. е арестуван в Истанбул и изправен пред съда на Високата Порта (диванът или правителството на Османската империя), т.е. Султан Мехмед ІV и пред избор — да бъде екзекутиран или да приеме исляма. Лъжемесията приема исляма. По-голямата част от последователите му го изоставя, но малка група го последва и също приема исляма. Това са хора, смятани за мюсюлмани, но всъщност тайно изповядващи своята вяра в Шабатай. Известни са като шабатаисти (криптоевреи, т.е. „скрити евреи“). — Б.пр.

1194

В последните дни на ІІ Световна война и през лятото на 1945 г. съюзническите окупационни сили в Германия често се сблъскват с т.нар. Върколашки Глутници — бойци от германската съпротива, които отказват да признаят поражението и капитулацията на Германия. — Б.пр.

1195

Името произлиза от знаменитата ария на херцога „La donna e mobile“ от операта на Дж. Верди „Риголето“ (1851):

La donna e mobile

Жената е лека, игрива

Quai pluma al vento

Като перце на вятъра

Muta d’accento

Лесно мени туй що е

E di pensiero.

На езика и на ума й.

Б.пр. — Б.пр.

1196

При анализа на периодични форми на сигнали във физиката, изследван сигнал може да бъде представен чрез „Ред на Фурие“ — разработен в 1811 г. от френския математик Жан-Батист Ж. Фурие (1768–1830) — като множество прости сигнали, насложени един върху друг. Например тонът от един музикален инструмент може да бъде представен като сума от много прости чисти тонове, още наречени „хармоници“ или обертонове. — Б.пр.

1197

Режисьорски дебют на Елия Казан (1945) — печели Оскари за женска роля и за поддържаща мъжка роля. — Б.пр.

1198

Конструкция, спомагаща за плавния преход между хоризонтални и вертикални плоскости, позволява създаването на безкраен плавен еднотонов заден фон, който лесно може да бъде автоматично отстранен от кадъра. Подобни конструкции за първи път са били използвани в телевизията при новинарските емисии. Циклорамата има твърда и устойчива конструкция, даваща възможност да се опирате на нея и това е преимуществото й в сравнение с обичайния фон. — Б.пр.

1199

Орисниците (или Мойрите) са богини на съдбата в древногръцката митология. Дъщери са на Зевс и Темида, а според някои източници — на Зевс и Ананке или на изначалните богове Хаос и Никта (Нощта). Мойрите предат нишките на съдбата на всеки смъртен. Мойрите са три: 1) Клото (от гр. предачка) е най-младата мойра. Тя преде нишката на човешкия живот. Изобразяват я с вретено в ръка. 2) Лахезис е средната по възраст сестра. Тя превежда нишката на съдбата през всички превратности в живота. Изобразявана е със свитък в ръка. 3) Атропос е най-старата мойра. Тя отрязва нишката на живота, когато дойде време човекът да умре. Изобразявана е с везни в ръка. Отровното растение беладона (Atropa belladonna) носи нейното име. — Б.пр.

1200

Пасаж във вокално изпълнение с бързо преливане на ниски и високи тонове. — Б.пр.

1201

Т.е. Ноти — басови и от средния регистър на устната хармоника. — Б.пр.

1202

Сектор Окупационно управление. — Б.пр.

1203

Чук На Съдбата. — Б.пр.

1204

Буйният и непокорен петокласник Скипи Скинър е герой от едноименния извънредно популярен комикс на Пърси Кросби публикуван в САЩ от 1925 до 1945 г., адаптиран за киното и радиото. — Б.пр.

1205

В 1942 г. в САЩ е въведен разпределителен режим за бензина. Стикер „А“ обозначава използването на автомобили от обикновени пътници и дава право на 19 литра бензин седмично на кола. Стикер „Б“ е за водачи използващи кола за бизнес, а стикер „Т“ за транспортиране с търговска цел и т.н. — Б.пр.

1206

делта-q — показател за повишаване на качеството. — Б.пр.

1207

Рай за Невръстни Електрически Крушчици. — Б.пр.

1208

Мобилизационен ден, т.е. денят, в който бива обявена военна мобилизация. — Б.пр.

1209

Хърбърт Хувър (1874–1964) — президент на САЩ (1929–1933). Стенли Болдуин (1867–1947) — министър-председател на Великобритания (1923–1929) и (1935–1937). Т.е. описваното се случва в 1929 г. — Б.пр.

1210

От урофилия (или уролагния) — достигане на сексуална възбуда и удоволствие при мисълта за урина, мирисане, докосване, пиене на урина, обливане с урина, или наблюдаване на уриниращ(а). — Б.пр.

1211

Дилдо — изкуствен пенис, секс играчка предназначена за мастурбация. — Б.пр.

1212

Сирийската богиня Астарта е отъждествявана с Афродита и Венера. В юдейската митология Лилит е била първата съпруга на Адам. След като напуска Адам, тя се превръща в демоничен женски дух

1213

Колелото на съдбата е идеята, че всичко в нашия живот се дължи на минали действия и че настоящите действия засягат бъдещия човешки живот. Карма е свързана с прераждането. — Б.пр.

1214

Hengst (нем.) — жребец; Mönch (нем.) — монах. Названия на скали на остров Хелголанд. — Б.пр.

1215

Висококачествено бяло вино от района Рейнгау близо до Франкфурт. — Б.пр.

1216

Първоначалното заглавие на „Хорст Весел“. — Б.пр.

1217

От „картезианство“ — учението на френския философ Декарт (1545–1650) на латински Картезий, и на неговите последователи, което прави опит да примири идеализма с материализма. — Б.пр.

1218

Изпъкнали африкански очи с блестящ немигащ поглед, характерен за болестно повишена функция на щитовидната жлеза. — Б.пр.

1219

Пан (на старогръцки: Πάν, в превод — вселена, свят, на гръцки: Πάνας) — Аркадски бог, син на Зевс и Калисто, или на Уран или Хермес и на Гея или нимфата Пенелопа. Първоначално божество на пасищата и горите, впоследствие бог на Вселената. Още като дете приличал на коза — обрасъл с косми по цялото тяло, с кози рога и крака и копита, с брада и с опашка. Когато някой пътник се загубел в гората Пан излизал насреща му и го стряскал с чудовищната си фигура. От тук идва „паника“. — Б.пр.

1220

Легендарна кръчмарска танцьорка от началото на XX век в Клондайк или мадам на публичен дом в Сиера Невада. Няколко личности претендират за прозвището „Диамантената Лил“, като най-известни и вероятни са Хоноурия Орнщайн (1882–1975) и Ивлин Хилдегард (1877–1967) — емигрантки от Австрия, подвизаващи се като танцьорки-певици в Клондайк и съответно Сиера Невада. И двете имали вградени диаманти в зъбите, оттук и названието „Диамантената Лил“.

Мери Луиз Сесилия „Тексаската“ Гинан (1884–1933) — американска киноактриса (44 филма), продуцентка, импресарио и собственица на тайни питейни заведения по време на сухия режим в САЩ. — Б.пр.

1221

Дружество „Естрада“ за Британската Армия — британският организатор на представления и развлечения за британските войници в чужбина. — Б.пр.

1222

Цитат от Евангелие от Лука 4:6-7 гласящ:

[4:6] И рече Му дяволът (на Иисус): Тебе ще дам властта

над всички тия царства и славата им, понеже тя е мене

предадена, и аз я давам, комуто искам;

[4:7] ако, прочее, ми се поклониш, всичко ще бъде Твое.

Б.пр.

1223

Арчибалд Александър Лийч с псевдоним Кари Грант (1904–1986) — британски филмов актьор, една от най-големите мъжки звезди на класическото холивудско кино. Неизменно играе роли на изискан, перфектен джентълмен. — Б.пр.

1224

В един бурен ден през 1752 г. американския учен-изобретател, писател, дипломат и държавник, Бенджамин Франклин (1706–1790) провел изключително опасен експеримент. Франклин излязъл на улицата посред силната буря и пуснал хвърчило с ключ, завързан към края на въжето. Металният ключ привлякъл незначително количество заредени частици от основата на буреносния облак, което послужило като доказателство, че мълнията представлява форма на статично електричество. — Б.пр.

1225

Т.е. Кинг Конг от прословутата сцена от едноименния филм. — Б.пр.

1226

Марк Хана (1837–1904) — никелов магнат, ръководител на предизборната кампания на Уилям Маккинли за президентските избори в 1890 г. Този съвет Марк Хана отправя на 8 май 1890 г. към прокурора на процеса по противотръстовото обвинение срещу „Стандард Ойл оф Охайо“. — Б.пр.

1227

Големина на тока (в ампери). — Б.пр.

1228

Името е производно от Фафнир — чудовището-дракон от тевтонския мит (и оперната тетралогия Пръстенът на нибелунга от Рихард Вагнер), което пази златните съкровища на нибелунгите. Зигфрид убива дракона, който, умирайки изрича пророчески проклятия. — Б.пр.

1229

В германския наказателен кодекс, член 175 визира хомосексуалистите и препоръчва наказателната им отговорност. — Б.пр.

1230

Залозите са направени (фр.) — обявява крупието на рулетката. — Б.пр.

1231

Героиня от комикса „Тери и пиратите“ на художника Милтън Каниф (1907–1988) публикуван от 1934 г. в продължение на близо 50 години. Комиксът разказва историята на Тери Лий и ментора му Пат Райън, които търсят стар рудник, открит някога от дядото на Тери. Лейди Дракон последователно съблазнява, унижава и опитва да убие нашите герои. — Б.пр.

1232

Американски изтребител, разработен в началото на 40-те години на XX век, използван от съюзниците по време на ІІ световна война и от САЩ в Корейската война. — Б.пр.

1233

„Нула“ — японски изтребител „Мицубиши А6М8“. — Б.пр.

1234

Вишнев цвят — „Охка“ (яп.): японски самолет-ракета управляван от човек, проектиран специално за самоубийствени мисии. Състои се от 1200-килограмова бомба, 3 ракетни двигателя, 2 крила и 1 пилот-камикадзе. Не притежава приспособления за кацане. — Б.пр.

1235

Приятелю (хереро). — Б.пр.

1236

Nguarorerue (хереро) — „този, който е бил подложен на изпитание/ проверен“. — Б.пр.

1237

iya, ‘kurandye (хереро) — да вървим, приятелю. — Б.пр.

1238

„Бийкън Стрийт“ — улица в Бостън, пресичаща аристократичния квартал Бруклайн. — Б.пр.

1239

Роксбъри — негърското гето в Бостън. — Б.пр.

1240

Стивън Колинс Фостър (1826–1864) — е американски композитор, изпълнител и текстописец от XIX век. Тук става дума за „Старият черен Джо“ или за „Моят стар дом в Кентъки“. — Б.пр.

1241

Т.е. управлението на Наполеон ІІІ от 1852 до 1870 г. — Б.пр.

1242

Жан Йожен Робер-Уден (1805–1871) определян като „бащата на модерното илюзионно изкуство“. В негова чест великият илюзионист Ерих Вайс (1874–1926) приема псевдонима Худини. — Б.пр.

1243

Йохан Баптист Алгайер(1763–1823) — австрийски шахмайстор и шахматен теоретик, автор на първото ръководство по шах на немски език (1796). — Б.пр.

1244

Т.е. Флегматичната Четворка

1245

Героини от американски комикси започнали да излизат от 1941 г. — Б.пр.

1246

Буквално цитирана реклама на кока-кола от 1945 г. — Б.пр.

1247

Компанията „Домакински уреди Келвинатор“ е основана в 1914 г. за производство на хладилници. — Б.пр.

1248

„Мокси“ — газирана безалкохолна напитка. „Бейби Рут“ — десертно шоколадово блокче. — Б.пр.

1249

Регистрирана търговска марка на Чикита Брандс Инкорпорейтид, поделение на Юнайтед Фрут Къмпани. В рекламите на компанията, тя се появява като дългокрака южнячка, окичена с банани. — Б.пр.

1250

Всъщност заглавието на песента е „Лицето на фюрера“ (1942). Автор: Оливър Уолас (1887–1963). — Б.пр.

1251

Метатрон или този „Който стои до трона на Бога“ — архангел в юдаизма, посредством, чиито напътствия е било възприето познанието за Дървото на живота, като инструмент за проучване на видимата и невидимата Вселена. На Метатрон се приписва виолетов цвят. В кабалистичната традиция Метатрон е най-висшият ангел и служи като небесен писар или „ангел, който записва човешките дела“.

Малкут (Малкот или Малакот, т.е. Първенство) — женските гениталии както са представени на кабалисткото Дърво на живота. — Б.пр.

1252

Сектор Окупационно управление. — Б.пр.

1253

Т.е. привърженик на самостоятелното управление на отделните църкви. — Б.пр.

1254

Национален Съвет по Решаване на Трудови Конфликти във Военно Време — създаден в 1942 г. с цел посредничество между работници и управление при трудови конфликти, застрашаващи изпълнението на производствените планове във военно време. — Б.пр.

1255

Крадец, който прониква с взлом в горните етажи на сградите. — Б.пр.

1256

От онихофагия (от гръцки ονυξ onyx, „нокът“ и φαγειν phagein, „изяждам“) — термин, отнасящ се до подсъзнателния навик да си гризем ноктите, който в повечето случаи не сме в състояние сами да контролираме. — Б.пр.

1257

„Германия, Германия над всичко“ (нем.). — Б.пр.

1258

н… адвси… чко… на… на… света… ах (нем.). — Б.пр.

1259

Уилям Бендикс (1906–1964) — американски филмов, радио и TV актьор, типичен изпълнител на роли на груби хора и работници, с участия в 64 филма. Джеймс Кагни (1899–1986) — американски филмов и театрален актьор, с участия в 65 филма.

Кари Грант (1904–1986) — британски филмов актьор, известен като изпълнител на главни роли, с участия в 72 филма.

Артър Кенеди (1914–1990) — американски филмов и театрален актьор, известен с изпълненията си на поддържащи роли, с участия в 77 филма.

Сам Джафе (1891–1984) — американски филмов, радио и TV актьор, преподавател, музикант и инженер, с участия в 55 филма. — Б.пр.

1260

Йозеф Йоахим (1831–1907) — австро-унгарски цигулар виртуоз. — Б.пр.

1261

Вмъкнат откъс към края на музикално произведение, даващ възможност на изпълнителя да покаже техниката си. — Б.пр.

1262

От opus posthumum (лат.) — посмъртно произведение. — Б.пр.

1263

Първата песен всъщност е озаглавена „Прелюдия към една целувка“ (1945) от Дюк Елингтън, Ървинг Гордън и Ървинг Милс, изпълнена от Дюк Елингтън. Втората песен е от Хал Борн, Сид Кулън и Рой Голдън, изпълнена от Тони Мартин във филма „Големият магазин“ (1941) на братя Маркс. — Б.пр.

1264

От kleinbürgerlich (нем.) — дребнобуржоазен, еснафски. — Б.пр.

1265

Гран = 0,648 грама. — Б.пр.

1266

Копеле мръсно. — Б.пр.

1267

Слънчева светлина, слънце (нем.). — Б.пр.

1268

Дявол го взел, г-н Бумер (нем.). — Б.пр.

1269

Съскащият звук „шшшътт“ от падащия нож на гилотината (нем.). — Б.пр.

1270

Малкълм Екс (Malcolm X) е убит на 21.02.1965 г., когато държи реч в бална зала „Одюбон“ в Ню Йорк. Джон Кенеди е убит на 22.11.1963 г. в Далас. — Б.пр.

1271

Във филма Кинг Конг (1933) актьорът Робърт Армстронг играе ролята на Карл Денам (кинорежисьор), който води начеващата актриса Ан Дароу (в ролята Фей Рей) на тихоокеански круиз до Острова на Черепа, където живее Конг. Пробните снимки се провеждат на кораба. — Б.пр.

1272

Маргарет О’Брайън (1937) — американска филмова, радио, V и театрална актриса. Филмовата й кариера започва, когато тя е 5-годишна. Получава Оскар когато е 7-годишна за ролята си във филма „Ще се срещнем в Сейнт Луис“. Смятана за наследница на Шърли Темпъл през 1940-те. — Б.пр.

1273

Универсален магазин в Ню Йорк, просъществувал от 1887–1987 г. В сутерена му се продавали евтини и преоценени стоки.

Актрисата Норма Шиърър (1902–1983) в началото на филмовата си кариера е играла роли предимно на жени, неотклонно придържащи се към модата. — Б.пр.

1274

Индикатори на кръгов обзор. — Б.пр.

1275

Constellation (англ.) — съзвездие. Пътнически самолет произвеждан от „Локхид“ от 1943 до 1958 г.

TWA (англ.) — Trans World Airlines — ТУЕ = Транс Уърлд Еърлайнс. — Б.пр.

1276

Буквите ОМ БО УС Н РОШИМ са част от вестникарско заглавие от 7 август 1945 г. — АТОМНА БОМБА ПУСНАТА НАД ХИРОШИМА. — Б.пр.

1277

Мувиола — устройство(апарат) за фин монтаж на филмова лента. — Б.пр.

1278

Ян Отиюмбу е лондонската свръзка на Черната команда. — Б.пр.

1279

Салмонелата е инфекциозно заболяване, предизвиквано от над 1000 вида бактерии, наречени с общото име салмонели, особено когато са погълнати със замърсена вода. Последната творба на Чайковски (1840–1893) е Симфония №6 известна също като „Патетична“ (1893). Една от версиите за смъртта му е, че седмица след премиерата на „Патетичната“ той се е самоубил. Според друга версия композиторът е умрял, защото лекомислено изпил чаша непреварена вода по време на холерната епидемия. Трета версия гласи, че е бил отровен или принуден да се самоубие като изпие отрова, в наказание за хомосексуалната му връзка с член на руската царска фамилия. — Б.пр.

1280

Централна Нервна Система. — Б.пр.

1281

Мюсюлманските ангели нямат свобода на волята, защото те изпълняват единствено Божията воля. Задълженията им включват записване на действията на всяко човешко същество, да дават душа на новороденото дете, да отглеждат растителността и да разпределят дъжда, да вземат душата при смъртта, да пазят портите на рая и ада, и др. — Б.пр.

1282

Оцелелите членове на екипажа на военен кораб, който е бил потопен, автоматично получават 30-дневен отпуск по оцеляване. — Б.пр.

1283

Централен аерохидродинамичен институт „Николай Жуковски“. — Б.пр.

1284

В Главните Козове (или Големите Аркани) на стандартната колода (карти) Таро има 22 карти. Този допълнителен символ изглежда аналогичен на 13-тия Дом в традиционния зодиак. — Б.пр.

1285

Дружество „Естрада“ за Британската Армия — британският организатор на представления и развлечения за британските войници в чужбина. — Б.пр.

1286

Комикс от Леверет Стоун Глийсън (1898–1971) излизал от 1942 до 1955 г., в 126 броя. Това е първият комикс специално предназначен за възрастни читатели. — Б.пр.

1287

Ноъл Пиърс Кауърд (1899 — 1973) е английски драматург, романист, актьор, композитор и режисьор. Майстор на „добре направени“ салонни комедии с остроумни диалози, изпълнени с ирония и чувство за хумор. Автор на стотици песни. — Б.пр.

1288

В статистиката това е уравнението за „нормално“ или „Гаусово“ разпределение, което дава „нормална“ графика с форма на камбана и функцията на плътност на вероятността за нормално разпределена случайна променлива със средна условна изходна точка и стандартно отклонение малка сигма (σ). Но в случая имаме „Р от s разделено на малка сигма (σ)“ — указание, че нещата не са напълно нормални. — Б.пр.

1289

Тевтонският бог Утгардалоки е гигант и олицетворение на злото в тевтонската митология. — Б.пр.

1290

Опус 76 от Йозеф Хайдн (1732–1809) е серия от 6 квартета (1799) посветени на граф Ердьоди. Петият квартет в Ре мажор е поредица от свободни вариации по средата на които има бавна тъжна песен (Largo, cantabile e mesto /итал./ — бавно, напевно и печално). Тази средна част е написана във Фа диез мажор. Авторовата въображаема „забранена“ част за казу е „в Сол бемол минор“. — Б.пр.

1291

Движения на лъка на цигулка. Spiccato (итал.) е т.нар. „захвърляне“, при което лъкът удря леко струните на инструмента и отскача от тях. Détaché (фр.) е продължително непрекъснато движение на лъка по струните. — Б.пр.

1292

Piano, pianissimo (итал.) — пиано, пианисимо — тихо, много тихо. — Б.пр.

1293

Forte, fortissimo (итал.) — форте, фортисимо — силно, много силно. — Б.пр.

1294

Brennschluss (нем. ракет.) — в случая: угасване (на слънцето). При изстрелването на ракета — спиране подаването на гориво и съответно на горенето, изключване (прекратяване работата) на двигател. — Б.пр.

1295

Феномен на хидрата (нем.) — назован по името на чудовището от древногръцката митология. Херакъл завоюва своето безсмъртие като извършва 12 подвига, вторият от които е бил да убие Лернейската хидра, чудовище с тяло на змия и 9 драконови глави. При отсичането на всяка от тези глави израствали две нови. — Б.пр.

1296

Raum (нем.) — (космическо) пространство, космос. — Б.пр.

1297

Нозология (от гръцки: νόσος, nosos, „болест“ и λόγος „логос“) — учение за болестите, за тяхната класификация и номенклатура. — Б.пр.

1298

„Нощен Червей“… Псевдо-Голдстрасиановата Група… Хебдомериазис на Моп — въображаеми болести. Хебдомериазис (произлиза от „hebdoma“/лат./ — седем) и означава всякаква патология, която се проявява през първата седмица от живота. — Б.пр.

1299

Термидор е единадесетият месец от календара на Френската революция, отговарящ на периода от 19 юли до 17 август. На осми Термидор от втората година на революцията (27 юли 1794) са били арестувани Робеспиер и Сен-Жуст и на следващия ден екзекутирани. — Б.пр.

1300

Пикантни сосове, риби, леки ястия след печеното (фр.). — Б.пр.

1301

Наречен тъй, защото такъв пламък служи като проверка срещу измами — смята се, че той ще открие истинското физическо движение в стаята, а не духовното. — Б.пр.

1302

От алитерация — набуквяне, т.е. стилна фигура, при която в стих или проза се повтарят еднакви или сходни звуци в началото, по средата или в края на думите за по-голяма музикалност и изразителност (Рано Радка ранила). — Б.пр.

1303

Имперска Химическа Промишленост. — Б.пр.

1304

Т.е. лондонският затвор „Уормуд Скръбс“. — Б.пр.

1305

Мер е особен вид светлина, две светлинни полета, въртящи се едновременно в противоположни посоки. Тези полета се активират, когато човек прилага определени дихателни техники. Ка означава дух — това е индивидуалното съзнание на всеки човек. Ба означава тяло — това е начинът, по който всеки индивид възприема реалността. При хората Ба обикновено се свързва с тялото или физическия свят. На арабски език терминът Меркаба означава превозно средство, а на иврит — колесница. В Йезекиил 1:46-26 думата Меркаба е използвана за описването на колесницата на Бог, теглена от четири Херувима, всеки от които има четири крила и четири лица. Меркаба това е светлинно поле, въртящо се обратно по часовниковата стрелка, което се генерира от въртенето на определени геометрични фигури, и това поле влияе на душата и тялото, дава възможност на съзнанието, тялото и духа да достигнат и навлязат в други измерения или форми на живот. Шестото преддверие в Меркаба мистицизмът е предпоследна спирка при изкачването до божествения трон и е пазено от архангелите Кацпил и Домиел. То представлява върховното изпитание на вярата на мистика. — Б.пр.

1306

Мелвин Хорас Първис II (1903–1960) — специален агент ръководещ чикагския филиал на ФБР. Става широко известен с преследването и залавянето на прословути банкови обирджии като Бейби Фейс Нелсън, Джон Дилинджър и Прити Бой Флойд, а също и с използването на жестоки методи за изтезание за изтръгването на информация от заловените престъпници. — Б.пр.

1307

През 1935 г. „Дженерал Фудс Къмпани“ произвеждаща корнфлейкс марка „Пост тоустис“ започва да слага в кутиите с корнфлейкс за пазара имитации на полицейски значки и токи за колани като подаръци за купувачите на корнфлейкс марка „Пост тоустис“. — Б.пр.

1308

Том Микс (1880–1940) — американски филмов актьор снимал се в периода от 1909–1935 г. в 291 филма от тях 160 уестърни. — Б.пр.

1309

Фермерска закуска — 4 картофа, 4 резена бекон, 3 яйца, 3 лъжици мляко, 1 чаена чаша шунка на кубчета, 2 домата, щипка сол, 1 лъжица кълцан лук — т.е. скромна. — Б.пр.

1310

Лаврентий Берия (1899–1953) — съветски офицер и политик, началник на съветските тайни служби и апарата на милицията. Известен е като тясно приближен на Сталин, отговорен за извършването на множество репресии и политически убийства, особено по времето на Втората световна война и след нея. — Б.пр.

1311

Десетата и последна карта изтеглена от колодата при гадаенето на Таро. Тя е кулминацията на всички влияния тълкувани и изяснени чрез предишните девет карти. — Б.пр.

1312

Като нулева карта (нула или отрицание) в Голямата Аркана при картите Таро, поредното място на Глупака е спорно. Някои ръководства по Таро поставят картата на Глупака на първо място (като двойник на Магьосника), други — на последно или предпоследно (между №20 Страшният Съд и №21 Светът). Според традиционните обяснения, Глупакът олицетворява плътта и осезаемия живот. — Б.пр.

1313

Става дума за скулптурната група пред завода „Сименс-Шукертверке“ в Берлин. — Б.пр.

1314

В сградата на британските ВВС в Медмен(х)ам е бил настанено Специалното Разшифровъчно Звено. Там, когато през 1943 г. Констанс Бабингтън-Смит изучава разузнавателни снимки, правени над Пенемюнде, тя идентифицира закрепената на транспортьор ракета А4 с формата на молив със стабилизатори. Нейната находка дава на британското разузнаване първото сигурно доказателство за съществуването на ракетата. — Б.пр.

1315

В геометрията тороид е пространствена фигура, т.е. ротационна повърхнина с форма на пръстен с кръгово, елиптично или (както е споменато по-горе) параболично напречно сечение, описана при завъртането на окръжност около ос, лежаща в нейната равнина. Сферата е частен случай на тороид получен при ос, преминаваща през центъра на окръжност. — Б.пр.

1316

От тетания — патологично състояние, дължащо се на хипокалциемия. Характеризира се с пристъпи на болезнени гърчове. — Б.пр.

1317

Тора е понятие в юдаизма, обхващащо традиционното религиозно право. В тесен смисъл Тора съответства на Петокнижието, първите пет книги на Библията. — Б.пр.

1318

Уникален говорим език подчертано различен от нормалната реч и в по-голямата си част неразбираем за останалите, тоест необичайна форма на комуникация. Обикновено това е знак за психоза или умствена изостаналост. Наблюдава се също при близнаците, породените или отглежданите заедно деца, които изграждат собствена комуникация помежду си. — Б.пр.

1319

Гностицизмът възниква в източното Средиземноморие през първите векове на християнството като яростен опонент на юдейската митология. Гностиците разглеждат сътворението като pleroma, цялост, която е йерархично организирана и всяко преддверие към божествения трон е заето от ангелски същества (силите, еоните, архонтите и доминионите, които скоро биват възприети от кабалистката юдейска религия и от християнството). Най-важното вярване на гностиците е в един скрит Бог, чийто трон човек доближава при смъртта си, моментът на изкупление на греховете. Идеологически Ранният Кабализъм възниква от тези гностични вярвания и на основата на предположението, че освен буквалното значение на текста на Свещеното писание съществува и тайно учение, достъпно за малцина избраници. Кабалата е религиозно-мистична традиция, окултно и езотерично течение в юдаизма. Появява се през XII век и се разпространява през XVI век. Като цяло кабала почива върху специфично тълкувание на текстовете на Тора (петте книги на Мойсей или Закона в Стария завет — „Битие“, „Изход“, „Левит“, „Числа“ и „Второзаконие“). При своето тълкувание на тези текстове кабала се спира върху „особения мистичен смисъл“ на значението на буквалния прочит на думите. Манихейството е универсална дуалистична религия възникнала през III век около персийския пророк Мани и съществувала до Средновековието. Най-забележителният принцип в манихейското богословие е дуализмът. Вселената се разглежда като бойно поле между злия материален бог и добрия духовен бог. Подобна е християнската идея за Сатаната, но в християнството той не е смятан за равностоен на Бог, а за сътворено същество. Терминът „манихейство“ често се използва за всяка религия с подобно виждане за борба между добро и зло. Основната вяра на манихейците е в божествеността на душата, затворена в земната материя символизирана от тъмнината и нощта. Обаче желанието на душата да търси светлина е възпирано от завистта на Венера, която иска да държи душата затворена в тъмна материя. За манихееца да бъде жив в тялото е абсолютно нещастие, докато смъртта в изкупващата греховете светлина е абсолютна благодат. — Б.пр.

1320

ЕлектроЕнцефалоГрама. — Б.пр.

1321

Смята се, че копърът прогонва вещици и зли духове и все още се използва като пургатив. Ранилистът се използва при главобол и невралгия. Калинката (плодовете и кората) се използва като успокояващо и спазмолитично средство. Семената на слънчогледа са известни като диуретик. Листата на слеза се използват за третиране на възпаления. — Б.пр.

1322

Още в 1941 г. до британското разузнаване стигат слухове, че германците разработват такъв „смъртоносен лъч“. Това се оказват само слухове. — Б.пр.

1323

Радиопредаване „незатихваща вълна“. Когато използва „ключ“, телеграфистът всъщност включва и изключва тази честота и по този начин създава поредица от точки и тирета. — Б.пр.

1324

Т.е. ГЕНЕРАТОР. — Б.пр.

1325

Мелхидаел е един от най-висшите архангели в „Кабала“. Яхоел е ангелът, който учи Авраам на „Тората“ и е негов земен и небесен наставник и съветник. Анафиел е пазителят на ключовете за рая, ангел, който се грижи за птиците и отнася Енох на небето. Метатрон — е ангелът, който управлява Дървото на Живота и ученията на „Кабала“. — Б.пр.

1326

Божиите имена наброяват 72. Последните са: Създател, Спасител, Обединител, Върховен Благодетел, Безпределен. — Б.пр.

1327

Поздрав, букв. „аз съм преминал“ (хереро). — Б.пр.

1328

Според Картинен ключ към Таро от Артър Уейт — Кралицата на Чашите е „красива, приятна, замечтана като човек съзерцаващ някакво видение в чаша. Това обаче е само една нейна страна; тя вижда, но също така действа и именно нейната енергичност подхранва мечтите й.“

1329

Т.е. Черен Агрегат-1. — Б.пр.

1330

Люнебургското поле е известно с това, че в 1417 г. след векове на скиталчество, циганите се установяват за първи път в Европа именно там. Според някои твърдения циганите са донесли с тях методите на врачуване с Таро и така европейците научават за окултните сили на Таро. — Б.пр.

1331

Отпратка към кабалисткото схващане, че в момента на сътворението, божественото просветление е било разпръснато под формата на „искри“. Кабалистите вярвали, че Месията ще бъде създаден още веднъж в тези разпръснати искри светлина. „Искрите“ символизирали евреите от Диаспората, които по време на Апокалипсиса ще се съберат заедно. — Б.пр.

1332

Древен келтски метод за гадаене. Първо от колодата избираме „сигнификатор“ (т.е. картата представяща човека или темата или положението относно, което ще бъде направено запитване). Сигнификаторът трябва да съответства на въпроса, който задаваме. Например, ако трябва да бъде разрешен юридически въпрос, гадателят вероятно би избрал Справедливост, единадесетата карта от Големите Аркани. Слагаме сигнификатора с лицето нагоре и след това от колодата избираме наслуки десетте гадателски карти и ги поставяме под формата на патриаршески кръст. Първата от тези десет карти трябва да „покрие“ сигнификатора и да определи условията въздействащи върху запитването. Поставянето на тройка пентакли в това положение, особено след два опита, определено ще означава „посредственост в работата, детинщина, дребнавост и неустойчивост“. Затова гадаенето на таро на Слотроп (въпреки че знаем само три от картите) показва „емоционално нестабилен глупак и неудачник“. И още по-лошо, като девета карта, която трябва да посочва неговите „тайни надежди и страхове“, той изтегля Обесеният, карта №12, но обърната наопаки. Това означава „егоизъм, тълпа, общност, държава“, смятана за карта на мъченичество, но в случая е обърната наопаки. (което подчертава ироничното отношение на автора към ролята на Слотроп като фалшив Орфей). — Б.пр.

1333

След ІІ Световна война атомният инженер Чарлз Кармайн Ноубъл (1916–1997) става военен комендант на Проект Манхатън в Лос Аламос или „Атомният Град“. — Б.пр.

1334

Мери Малон (1869–1938) — известна още като Тифозната Мери, е ирландска готвачка. Тя е първият човек в САЩ, идентифициран като асимптоматичен носител на патогена, свързан с коремния тиф. Предполага се, че е заразила 51 души, трима от които умират в хода на кариерата й като готвач. — Б.пр.

1335

В мултфилма „Дъмбо“ (1941) слончето Дъмбо мисли, че едно бяло перо му дава силата да лети. — Б.пр.

1336

Жаргонно название на медикамента Алпразолам (търговско название Ксанакс) с противострахово и седативно-хипнотично действие — предписван за овладяване на проявите при тревожност, неврози, безсъние, повишена нервна раздразнимост, панически разстройства, (безпричинен) страх и др. — Б.пр.

1337

The Fool (англ.) — Глупакът

1338

Сефира — в Кабалата: 10 качества/еманации, посредством които Безпределното разкрива себе си и непрекъснато сътворява както физическия свят, така и последователността на по-висши метафизични светове. — Б.пр.

1339

Агада („Описание“ — иврит) — един от най-важните юдейски писмени паметници. Агадическите писания (от І в. пр.Хр. до X в. сл.Хр.) обхващат народни приказки, драматични монолози, притчи, алегории, сентенции, афоризми, сатири, каламбури, писма, акростихове и др. — Б.пр.

1340

Дворецът на Лудвиг в Нимфенбург, Бавария. Лудвиг II Ото Фридрих Вилхелм Баварски (1845–1886). — Б.пр.

1341

Малка грешка. Не е бил „безумният Лудвиг“ (т.е. Лудвиг ІІ, който се е самоубил) а неговият дядо Лудвиг І (1786–1868) имал любовница, т.нар. „испанска танцьорка“ Лола Монтес, в действителност ирландката Мари Джилбърт. — Б.пр.

1342

Т.е. Божият Трон. — Б.пр.

1343

Вярване във всесилието на естествените науки. От лат. scientia — „знание“. — Б.пр.

1344

Жена на Луната (нем.). — Б.пр.

1345

Под аспект в астрологията се разбира ъгловото разстояние между две планети или две точки от еклиптиката, което се изразява в градуси, минути и секунди. Аспектите характеризират връзката и отношението между планетите. Ако между планетите и точките в хороскопа е образуван един или друг аспект, то тези планети са взаимосвързани. — Б.пр.

1346

С гръцката буква μ (мю) и придружаваща я цифра се обозначава стойността на капацитивното съпротивление на таблетния кондензатор

1347

Ефемерида (от лат. ephemeris — „дневник“ и от старогр.: ἐφημερίς — „дневник, календар“) — сборник с периодично обновявани таблици с координати на звезди, позициите на планетите, техните орбити, обстоятелствата на съединенията на осветените и затъмнените тела. — Б.пр.

1348

Kaisersbart (нем.) — брадата на кайзера. — Б.пр.

1349

ПНС („Пасифик Нюз Сървис“ — Тихоокеанска Новинарска служба) — информационна агенция основана в 1969 г. като алтернативен източник на информация и анализи на ролята на САЩ във Виетнамската война и антивоенните прояви по света. Базирана първоначално в Бъркли, Калифорния. — Б.пр.

1350

Шведският актьор Бенгт Екерот (1920–1971) играе ролята на Смъртта във филма на Ингмар Бергман „Седмият печат“ (1956). Испанската актриса Мария Казарес (1922–1996) играе ролята на Смъртта във филма на Жан Кокто „Орфей“ (1950). — Б.пр.

1351

Brennschluss (нем.) — букв. „край на изгарянето“ и съответно край на издигането на ракетата, когато е спряно подаването на гориво и тя се оставя на гравитацията. — Б.пр.

1352

Streckefuss (нем.) — „Опъвачка на краката“, едно от названията на смъртта, дадено от германците. — Б.пр.

1353

Бликер — прозвище на смъртта дадено от древните германци.

Блайхероде — град в планината Харц. Името му произлиза от Bleich (избелвам, бяло) и Der Bleicher (избелителка — прозвище на смъртта) + rode (сечище). Намира се близо до подземния завод Нордхаузен, където са били сглобявани ракетите А4.

Блийчър (англ. Bleacher — избелителка, прозвище на смъртта) — т.е. смъртта избелва костите.

Блицеро — едно от многото германски прозвища на смъртта. — Б.пр.

1354

Δt — нарастване на времето, представено пространствено като на диаграма. — Б.пр.

Content

Томас Пинчън
Гравитационна дъга

1. Отвъд нулата

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

2. Un Perm’ au Casino Hermann Goering

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

3. В зоната

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

4. Противодействието

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

□ □ □ □ □ □ □

1