Лиза Макман

Угасване

Опасни сънища #2

На Мат, Килиан и Кенеди.

Благодарности

Много благодарности на:

Моя прекрасен агент Майкъл Бурей.

На невероятната ми редакторка Дженифър Клонски.

Сами Юен и Майк Розамилия, който сътвори най-хубавите корици, които някога са били правени.

На Мат Шуорц за твърде много неща, за да бъдат изброени тук.

На Лайла Хебър и Кейт Смит за неуморните им усилия при маркетинга на книгата и за това, че винаги бяха на разположение. Също на Виктор Янон и на чудесния екип от отдел „Продажби“: Рик Рихтер, Пол Крайтън, Бетани Бък, Лусил Ретино, Кели Стокс, Бес Брасуел, Мери Макавени, Мат Пантолиано, Емилия Роудс, Джанийн Нг и Моли Маклауд. Касандра Клеър, Крис Крътчър, Али Картър, Ричард Луис, Лорън Барац-Лонстед, А.С. Кинг, Мелиса Уокър, FanLib.com и BookDivas.com

На всички по-малки и по-големи рецензенти и фенове, които съобщават за книгите ми в своите уебсайтове и блогове.

На родителите, на роднините и близките ми за цялата подкрепа.

Благодарности също на:

Алиса, Джейми, Хана, Кевин, Макс, Кейси, Клоун, Джак, Лили и Ева Бегъл от Primlicious.com.

На Скот, Мишел, Даниел, Тайлър и Морган Блойър.

На Лори Рурк, фризьорка на звезди.

На Джейд Корн и Кори Ашли от компанията „Фникс Бук“; на Фейт Хочхолтър и всички дами и господа от литературния клуб.

На книжарниците „Трихауз букс“, „Андерсънс“, „Чейнджинг хендс букстор“ и „Кеплърс“.

На невидимите ми приятели, които са наистина страхотни: Джулияна, Ашли, Каси, Никол, Челси, Мелиса, Джеймс Бут и всички онези хора от едно специално място, които ми оказаха такава голяма подкрепа — вие знаете кои сте.

На Джил Морган от гимназията „Флат Рок“.

А също на Вики, Сахри, Ташия, Ники и Катрин — първите ми петима приятели от MySpace, които срещнах по време на моята обиколка. Вие всички сте страхотни!

Нова година

1 януари 2006

01:31

Джейни тича две преки през заснежените дворове и тихо се вмъква вкъщи през предния вход.

И тогава.

Всичко почернява.

Стисва глава в ръце и проклина майка си, мърморейки под нос, докато калейдоскопът от цветове се върти все по-лудо и я изважда от равновесие. Удря се в стената, удържа се да не падне и после бавно се снишава към пода, слепешката, докато пръстите й вече изтръпват. Последното, от което има нужда в момента, е да си разбие черепа. За пореден път.

Твърде уморена е да се бори с това, точно сега. Твърде уморена, за да успее да се измъкне. Опира буза върху студените плочки на пода. Събира сили, за да опита отново по-късно, в случай че сънят не свърши бързо.

Диша.

Гледа.

01:32

Все същият сън. Онзи, който майката на Джейни винаги сънува. В който една много по-млада, много по-щастлива майка, под ръка с хипито, което прилича на Исус Христос, лети през тунел от въртящи се, многоцветни, сияйни халюцинации. Слънчевите им очила отразяват многократно зашеметяващите струи светлина и за Джейни става още по-трудно да спре световъртежа.

От този сън на Джейни винаги й призлява.

„А защо изобщо тъпата й майка е заспала в хола?“

Но Джейни е любопитна. Прави усилие да се концентрира. Вглежда се настойчиво в лицето на мъжа, докато се носи покрай вглъбената в себе си двойка. Майката на Джейни би могла да я забележи, само да извърне поглед. Но тя никога не го прави.

Разбира се, мъжът не може да я види. Сънят не е негов. На Джейни много й се иска да можеше да го накара да си свали очилата. Да зърне очите му. Дали и те са кафяви като нейните? Но никога не може да се съсредоточи върху една сцена за по-дълго, заради всичките тези въртящи се в кръг цветове.

Сънят рязко се променя.

Придобива горчив вкус.

Хипито изчезва, а майката на Джейни стои на опашка, която изглежда километри дълга. Раменете й висят, уморени, като страници от омачкана от четене книга.

Лицето й е мрачно, със стиснати устни. Гневно.

Държи,

люлее

пищящо, зачервено от плач бебе.

„О, не, пак ли същото!“ Джейни не иска да гледа повече, тя мрази тази част. Мрази я. Събира всичката си сила, концентрира се. Мощно. Ръмжи наум. И се изтръгва от съня на майка си.

Изтощена.

01:51

Зрението на Джейни бавно се възвръща. Тя трепери обляна в студена пот и огъва болезнено пръсти, благодарна все пак, че, изглежда, никой сън, от който е успяла да се измъкне, не може да я върне обратно. Поне засега.

С мъка се вдига на крака, докато майка й продължава да хърка на дивана, и се отправя с несигурна стъпка към банята — стомахът й вече се бунтува. Повдига й се, има усещането, че всеки момент ще повърне, мие механично зъбите си. Довлича се до стаята си и внимателно затваря вратата.

Пада на леглото като буца тесто.

След изпитанието с мисията с наркотиците от миналия месец Джейни знае, че трябва да възстанови силите си или чуждите сънища пак ще превземат живота й.

Тази нощ нейните собствени сънища са обладани от кипнали океани, ураганни вълни и спасителни жилетки, които потъват като камъни.

11:44

Джейни се събужда от нахлуващата слънчева светлина. Гладна е като звяр, сънувала е храна. Усеща миризмата й.

— Кейб? — промърморва със затворени очи.

— Тук съм. Отключих с моя ключ. — Той сяда на леглото до нея и пръстите му отместват заплетената коса от лицето й: — Тежка нощ, а Ханаган? Или още наваксваш?

— М-м-м-м — обръща се Джейни. Вижда чиния с тост и омлет, от който все още се вдига пара. Усмихва се широко като океански прилив и се нахвърля жадно. — Ти си най-страхотното тайно гадже на света.

Мисии и тайни

2 януари 2006

11:54

Последният ден от зимната ваканция.

Джейни и Кабъл са в свободната спалня на Кабъл — неговата компютърна стая — проверяват оценките си от изпитите в училищния уебсайт.

Добре, че Кабъл има два лаптопа. Иначе по обяд, когато резултатите излязоха, щеше да се развихри страшен бой. Всъщност кого залъгват. Те могат да се търкалят на пода и да се боричкат независимо от всякакви резултати.

Но Джейни е нервна.

След акцията с наркотиците на изпита по математика преди няколко седмици беше предала празни листове. Разполагаше с добро извинение — все пак кръвта по суичъра й още не беше засъхнала. И учителката й даде втори шанс. Жалко, че той се падна точно след онази тежка вечер, когато трябваше да дебне сънищата на ежегодния благотворителен бал в гимназията. Онази вечер всички врати бяха заключени. Джейни нямаше друг изход.

Джейни и Кейб биха пропуснали целия бал, ако можеха да избират. Но имаха мисия.

Под прикритие.

По заповед на Капитана.

— Търсим ученици, които сънуват учители, Джейни, — беше казала Капитана. — Или пък учители, които сънуват ученици.

Джейни си помисли, че това звучи странно и интригуващо.

— Нещо по-конкретно? — беше попитала.

— Още не е дошъл моментът — беше отговорила Капитана. — Ще ви дам повече информация след Нова година, след като изясним някои неща. Засега само си отбелязвайте, ако попаднете на отношения ученик-учител.

За Джейни не е проблем да стои будна цяла нощ. Сънищата са онова, което изстисква живота й. След шест часа преследване на хорските сънища от тайното й място зад трибуните остана напълно изтощена.

Естествено Кабъл стоеше неотлъчно до нея и й подаваше кутийки с мляко и енергийни вафли (с неохота се беше отказала от сникърса). Имаше достатъчно сънуващи.

Жалко, че не успя да намери нещо по-съществено. Нещо свързано с отношенията ученик-учител. Само ученик-ученик, за нейно голямо разочарование.

А когато още с пристигането си на бала Люк Дрейк, звездният играч на футболния отбор в гимназия „Фийлдридж“, заспа напълно пиян върху гимнастическите постелки, Джейни не издържа:

— До, тук бях, Кейб! — простена, задъхвайки се между сънищата. — Събуди го и, мамка му, не му давай пак да заспи! Няма да го понеса.

Люк обикновено сънува най-вече себе си и е твърде самоуверен, когато е гол. Но Кабъл е виждал Люк под душовете след физическо и казва на Джейни:

— Люк определено има какво да компенсира в сънищата си.

Що се отнася до Кейб, не може да се каже дали е имал повече успех от нея онази вечер. Неговата роля е да изгражда отношения, затова и работата му отнема повече време от тази на Джейни, преди да даде резултат. Създава връзки, печели доверие и има рядката способност да кара хората да казват невъзможни неща пред скрития микрофон. А накрая Джейни забожда черешката. Поне по този прекрасен начин мина всичко последния път.

Излишно е да се споменава, но Джейни е убедена, че няма да има отлична оценка и на втория тест по математика. И днес, в последния ден преди началото на втория срок в гимназия „Фийлдридж“, Джейни се тревожи за оценките си.

А не би трябвало.

Защото има страхотна стипендия.

Но тя си е такава.

Точно на обяд, според часовника на полицейския радиоскенер на Кабъл, влизат в интернет и проверяват резултатите си.

Джейни въздиша. При други обстоятелства щяха да са отлични. А точно по математика е най-добра. Което прави резултата й още по-лош.

Кабъл й съчувства. Собствените му отлични оценки не го радват. Смята, че е отговорен за случая в полицейското управление — нейното падане по лице, което я изпрати в болницата точно през седмицата на изпитите.

Изключват едновременно лаптопите.

Не че се съревновават.

Не, не се съревновават.

Добре де, съревновават се.

Кабъл поглежда към Джейни с крайчеца на окото си.

Тя отмества поглед.

Той сменя темата:

— Време е да се срещнем с Капитана — казва.

Джейни поглежда часовника си и кимва.

— Ще се видим там.

Джейни излиза, тича през дворовете, прекосява две улички и стига пред вкъщи. Оглежда се на входа, но не вижда никого наоколо. Наднича в спалнята на майка си. Тя е там — припаднала, но жива, с разпилени бутилки около нея, както обикновено. Не сънува, слава богу. Джейни затваря внимателно вратата, грабва ключовете на колата и пак изхвърча навън на студа. Пали Етел.

Етел е „Шевролет Нова“ от 1977-а. Джейни купи колата от Стю Гарднър, гаджето на най-добрата й приятелка Кари Брант — двамата ходят заедно вече две години. Стю е механик. Грижил се е за Етел от тринайсетгодишен, а Джейни уважава традицията. Колата се съживява с ръмжене. Джейни потупва благодарно таблото. Етел започва да мърка.

Кабъл и Джейни пристигат поотделно в полицейското управление. Паркират на различни места. Влизат през различни врати. И не се срещат, докато Джейни не влиза в кабинета на Капитана. Много важно е никой да не ги вижда заедно, преди да са приключили случая с наркотиците, в който беше замесен бащата на Шей Уилдър. В противен случай новата им мисия може да се окаже застрашена.

Защото Джейни и Кабъл работят за полицията под прикритие — дебнат за наркотици в гимназия „Фийлдридж“. Джейни открива, че в нейното училище се случват доста странни неща. Много повече, отколкото би могла да си представи.

Когато тя влиза, Кабъл вече седи в кабинета с Капитана. Донесъл е кафе за тримата. Разбърква кафето на Джейни с бъркалка, приготвено е точно както й харесва — с три захарчета и три сметанки.

Трябват й калории.

Заради всички тези сънища.

След последното голямо събитие е започнала постепенно да си възвръща формите и дори е натрупала малко мускули по кокалите си.

Джейни сяда, без да чака да й заповядат.

— Приятно ми е да те видя, Ханаган! Изглеждаш по-добре от последния път — казва Капитана със суров глас.

— Аз също се радвам да ви видя, сър! — отговаря Джейни на жената срещу себе си, капитан Фран Комиски. — И вие не изглеждате никак зле, ако разрешите да отбележа — добавя тя, скривайки усмивката си.

Капитана повдига вежда.

— Вие двамата се опитвате да ме вбесите днес, просто го усещам — казва Капитана. Прокарва пръсти през късата си бронзова коса и оправя полата си. — Нещо ново, Стръмхелър?

— Съвсем не, сър — рапортува Кабъл. — Само обичайните дрънканици. Продължавам да търся. Опитвам се да разбера повече за това какви са учителите и учениците извън класната стая.

Капитана се обръща към Джейни.

— Нещо от сънищата, Ханаган?

— Нищо сериозно — обяснява Джейни. Чувства се зле.

Капитана кимва.

— Както очаквах. Този път ще бъде по-трудно.

— Сър, ако мога да попитам… — започва Джейни.

— Искаш да знаеш какво става. — Капитана се изправя рязко, затваря вратата на кабинета и се връща на бюрото със сериозно изражение. — През март миналата година в рамките на нашата програма за предотвратяване на престъпленията в училище беше регистрирано обаждане от гимназия „Фийлдридж“. Чували сте за тази програма, нали? Всички училища в района участват в нея. Всяко си има собствена телефонна линия, за да може веднага да се засече откъде е постъпило оплакването.

Кабъл кимва.

— Учениците получават награда — мисля, че петдесет долара, ако докладват за престъпление, свързано с училището им. Така разбрахме за купоните с наркотици на Хълма, Джейнърс.

Джейни кимва. И тя е чувала. Има магнитче с телефонните номера на хладилника си, като всички останали.

— Е, петдесет долара са си петдесет долара. Хитра програма.

Капитана продължава.

— Както и да е. Момичето, което се е обадило, всъщност не е казало кой знае какво. На записа звучи някак отдалеч, сякаш е набрало номера, но не е говорило в слушалката. И е затворило след не повече от пет секунди. Чуйте го и ми кажете какво ви прави впечатление.

Капитана натиска бутон на телефонен секретар някъде зад нея. Джейни и Кабъл се мъчат да различат неясните думи. Гласът идва от много далече и зад него ехти музика.

Джейни сбърчва чело. Кабъл клати глава, озадачен.

— Може ли пак да го пуснете?

— Ще ви го пусна още няколко пъти. Съсредоточете се върху шума от фона. Чуват се и други гласове.

Капитана пуска краткото съобщение отново и отново. Забавя касетата, ускорява, после намалява шума. Накрая намалява гласа на момичето, докато започва да се чува само задният план.

— Някакви коментари? — пита Капитана.

— Невъзможно е да се разбере и дума! — ядосва се Кабъл. — Няма писъци, никой не звучи уплашено. Дори долових смях наоколо. Като че ли слушат Мос Деф. Джейни?

— Чувам в далечината думата „господин“ и още нещо.

Капитана кимва.

— И аз го чувам, Джейни. Единствената дума, която разграничих от цялото съобщение. Не се занимавахме дълго с това обаждане, не му отделихме време. Нямаше никакви конкретни данни, нито беше официално оплакване, нито бе докладвано престъпление. Но после, през ноември, се получи друго съобщение. И тогава се сетих за първото, което току-що прослушахте. Ето го.

Капитана пуска новото обаждане. Момиче — кикоти се като лудо — и казва с провлечен глас: „Искам си моите бързи пари! «Фийлдридж». Шибани учители… шибани ученици. О, боже… това не може да… опа!“ Още подхилквания и обаждането прекъсва. Капитана им го пуска няколко пъти поред.

— Ужас! — възкликва Джейни.

Капитана поглежда Джейни, после Кабъл.

— Нещо да ви прави впечатление?

Кабъл присвива очи.

— „Шибани учители, шибани ученици“? Някой ругае гимназията ли, или трябва да го разбираме… как да се изразя… буквално?

— Музиката от фона е подобна на първия запис — забелязва Джейни.

— Правилно, Джейни. Точно музиката ме накара да се сетя за предишното обаждане. И да, Кейб, приемаме го буквално, докато или ако не се докаже, че грешим. Обаждането ни даде достатъчно информация, за да започнем да работим. Моето предчувствие, на базата на малкото, с което разполагаме, е, че из коридорите на гимназия „Фийлдридж“ вероятно дебне сексуален хищник.

— Не можете ли да разберете кой се е обадил и да го разпитате? — намесва се Джейни.

— Би било нарушение на закона, Джейни. Основната идея на програмата е обажданията да са анонимни, за да се защити лицето, докладвало престъплението, и това трябва да остане така. Всеки, който се обади, получава код, с който се идентифицира. После посредством този код може да провери как върви случаят му или да си вземе наградата, ако е успял да ни подаде годна следа.

— Да, в това има смисъл — обажда се смутено Джейни.

— Какво е направено досега, Капитане? — пита Кабъл. После добавя вече по-предпазливо: — И какво очаквате от нас? — За пръв път звучи напрегнато. Джейни го поглежда с лека изненада. Не е предполагала, че ще го види толкова несигурен.

— Направихме пълни проучвания на миналото на всички учители. Чисти са като сълза. И зациклихме. Кейб, Джейни, затова ви накарах да отидете на онези танци. Трябва ми всяка информация, до която сте способни да се доберете за учители, които биха могли да бъдат сексуални насилници извън училище. Готови ли сте за предизвикателството? Възможно е да се окаже малко опасно. Ханаган, най-вероятно това е мъж. Ако успеем да определим кого конкретно търсим, може да се наложи да те използваме за примамка, за да го хванем. Помисли си и ми кажи. Ако не искаш да го правиш, не си длъжна. Свободна си да избираш.

Кабъл се изправя, още по-неспокоен.

— Примамка? Ще я използвате за играчка на извратеняка?

— Само ако иска.

— Няма да стане! — казва Кабъл. — Не! Твърде опасно е, Джейни!

Джейни примигва и поглежда Кабъл.

— Ако искаш да ти викам вече „мамо“, а? — Тя се смее нервно, конфликтът не й е по вкуса. — Защо да е „твърде опасно“?

Капитана ги прекъсва:

— Ще ти пазим гърба през цялото време, Джейни. Пък и още не знаем какво точно става. Може да не е нищо особено. Надявам се да получиш поне малко информация от сънищата.

Кабъл клати глава и гледа към Джейни.

— Не, това не ми харесва.

Джейни повдига вежда.

— Да. Само ти можеш да вършиш опасни неща. Боже, Кейб! Наистина, аз сама трябва да реша.

Кабъл поглежда към Капитана за помощ.

Капитана безцеремонно го загърбва и се обръща към Джейни.

— Не ми трябва да мисля, сър. С вас съм — казва Джейни.

— Добре.

Кабъл се чумери.

През следващите трийсет минути Капитана им дава указания как да извличат информация от хората. За Кабъл е само припомняне — той вече цяла година е нарк — работи към отдела за борба с наркотиците в полицията (но Джейни си знае да не го нарича така). Негова бе заслугата за последното залавяне на наркодилър — бащата на Шей Уидцър, който разполагаше със златна мина от кокаин на яхтата си. А Джейни беше тази, която разбра къде е скрита стоката, когато господин Уилдър заспа в затвора. С Кабъл са добър отбор.

И Капитана го знае.

Затова понася сцените им — от време на време.

Капитана повтаря задачата и окуражава двамата гимназисти да не се отказват.

— Ако имаме работа със сексуален престъпник, трябва да хванем мръсника, преди да е наранил друг ученик от „Фийлдридж“.

— Да, сър! — отговаря Джейни.

Кабъл кръстосва ръце пред гърдите си и поклаща глава победен. Накрая се присъединява:

— Да, сър!

Капитана кимва и става от стола си. Инстинктивно Джейни и Кабъл също се изправят. Срещата е приключила. Но преди да излязат, Капитана се обръща към Джейни:

— Джейни? Трябва да поговоря с теб насаме. Кейб, свободен си.

Кабъл не се бави много. Изчезва, без дори да погледне Джейни. Джейни няма как да не се озадачи от такова поведение.

Капитана отива до един шкаф с папки и вади няколко по-дебели.

Джейни стои тихо. Наблюдава.

Любопитна е.

Капитана все още малко я плаши.

Защото Джейни е новак в тези работи.

Накрая Капитана се връща на бюрото с купчина папки и хвърчащи листове. Слага ги в кашон. Сяда. Поглежда Джейни.

— Това е поверително — обявява Капитана. — Разбираш ли какво означава?

Джейни кимва.

— Дори и Кейб не бива да знае, ясно ли е? Разбрано?

Джейни кимва със сериозен вид.

— Да, сър! — потвърждава.

Капитана гледа изпитателно Джейни, после избутва кашончето към нея.

— Това са доклади. Писани са в продължение на двайсет години. От Марта Стюбин.

Очите на Джейни се разширяват. Изпълват се със сълзи, въпреки опитите да ги спре.

— Познавала си я, нали? — пита Капитана почти обвинително. — А защо не го спомена? Трябваше да се досетиш, че ще проверя миналото ти.

Джейни не знае какво иска да чуе Капитана. Знае само собствените си подбуди. Бави се, но накрая се престрашава:

— Госпожица Стюбин е… беше… единственият човек, който бе наясно с това… това глупаво проклятие със сънищата, а аз дори не разбрах, докато тя не умря — казва Джейни и забожда поглед в скута си. — Толкова ми е мъчно, че не можах да поговоря с госпожица Стюбин. А сега всичко, с което разполагам, са случайните й посещения, когато реши да влезе в някой сън, за да ми покаже как се правят нещата. — Джейни преглъща буцата в гърлото си. — Напоследък не се е появявала.

Капитан Комиски в много редки случаи се затруднява да отговори. Но този определено е един от тях.

Накрая все пак успява:

— Марта никога не те е споменавала. Търсеше си заместник. Непрекъснато. Имаше и други като нея, преди години, но и те си отидоха. Трябва да те е открила наскоро.

Джейни кимва.

— Попаднах в един от сънищата й в старческия дом. Тя се обръщаше към мен и ми говореше, но аз не разбирах, че ме изпитва и учи. Не и преди да умре.

Тогава Капитана произнася:

— Мисля, че единствената причина да живее толкова дълго е било желанието й да намери следващия ловец на сънища. Теб.

За миг в стаята се усеща топлина.

После отново се възцарява деловият тон.

Капитана шумно кашля и продължава:

— Добре. Тук трябва да има доста интересни неща. Някои може да са тежки за преглъщане. Дай си поне месец да се запознаеш с тях. И ако нещо не разбираш или те притеснява, ела и го обсъди с мен. Разбрахме ли се?

Джейни я гледа. Няма представа какво да очаква от кашончето. Но знае какво Капитана очаква от нея.

— Да, сър! — отговаря. С увереност, каквато няма.

Капитана започва да подрежда бюрото си — знак, че срещата е приключила. Джейни се изправя решително и взема купчината листове.

— Благодаря ви, сър! — казва и излиза.

Излиза, без да види втренчения поглед на капитан Фран Комиски, която потупва замислено брадичката си с химикалката, дълго след като вратата вече е затворена.

Джейни кара към вкъщи, радвайки се на рехавите слънчеви лъчи, пробили през сивите облаци в студения януарски следобед. В същото време усеща злокобното присъствие на купчината материали, които й даде Капитана, и някаква несигурност, породена от странното отношение на Кабъл към задачата. Спира пред къщи. Влиза вътре, разменя бърз поглед с майка си и оставя книжата на леглото.

После ще се занимава с тях.

Сега умира от нетърпение да прекара последния ден от ваканцията с Кабъл.

Преди да се върнат в истинския свят на училището.

И да се преструват, че не са влюбени.

16:11

Джейни тича през дворовете към Кабъл — този път маршрутът е различен. За да не може никой от гимназията да я види. Добре че все пак онези, които имат значение за мисията им във „Фийлдридж“, живеят на километри от бедната част на града.

Въпреки това Джейни никога не паркира пред къщата му. В случай че Шей Уидцър реши да намине.

Защото Шей още си пада по Кейб.

И няма представа, че точно той е подредил баща й за наркотиците.

Звучи смешно.

Но всъщност не е.

Джейни влиза през задната врата, за по-сигурно. Има си ключ. В случай че Кабъл е заспал, преди тя да е дошла. Напоследък, откакто напусна работата си в старческия дом, Джейни има много повече време, което да прекарва с Кабъл.

Двамата имат необикновена връзка.

И когато всичко между тях е наред, е магическо.

Затваря вратата след себе си и се събува. Чуди се къде ли е той. Обикаля на пръсти, за да не го събуди, ако е решил да подремне, но не го открива никъде. Отваря вратата към сутерена и вижда, че долу свети. Слиза по стълбите и спира на последното стъпало, наблюдава го. Наслаждава му се.

Сваля суичъра и го пуска на пода. Обляга се на металната опорна греда и прави разтягане на ръце, гръб и крака. Иска да е силна и секси. Косата й пада върху лицето, докато се концентрира върху усилието.

Кабъл я вижда и оставя щангата на стойката. Мускулите му играят под пръснатите по корема и гърдите му релефни белези от изгаряне. Той е слаб, висок и стегнат. Не напомпан. Просто съвършен. И тя много се радва, че той вече не изпитва неудобство да стои без тениска в нейно присъствие.

Джейни усеща желание да го нападне още там, на лежанката. Но след всичко, което преживяха заедно за толкова кратко време, нито един от двамата не би допуснал връзката им да се обърка точно заради секса. А и Кабъл, достатъчно притеснен от многото си изгаряния, не е съвсем готов да покаже и тези под колана. Затова Джейни просто му се наслаждава от метър и половина разстояние. И се надява да е преодолял тревогите си относно новата й мисия.

— Очите ти пак блестят — казва той. — Радвам се да те видя отпочинала. И белегът ти е адски секси. — Взема кърпата, избърсва потта от лицето си, после подсушава и меднокафявата си коса. Няколко мокри кичура се спускат по врата му. Пристъпва към Джейни, приглажда косата й и внимателно разглежда трисантиметровия белег, който вече заздравява.

— Боже! — прошепва. — Прекрасна си! — Целува я нежно по устните, избърсва гърба и корема си и облича тениска.

Джейни премигва.

— Ти да не си надрусан? — смее се тя смутено. Още не е свикнала с такова внимание, още по-малко пък с комплименти.

Той се навежда и бавно прокарва пръст по лицето й — от ухото надолу по челюстта към шията. Сърцето й бие лудо, тя несъзнателно затваря очи с лека въздишка. Той се възползва от момента и покрива врата й с ефирни целувчици. Мирише на афтършейв и свежа пот, което я подлудява. Тя се притиска към него. Придърпва го още по-близо. Усеща топлината на кожата му през тениската.

Това, което и двамата искат, е докосването.

Прегръдката.

Прекарали са целия си живот без всичко това. Време е да наваксат.

Кабъл й подава щангата.

— Е… — започва Джейни предпазливо. — Вече по-добре ли приемаш моето участие в цялата история с… ъ, примамката?

— Не съвсем.

— Уф! — тя сваля тежестта до гърдите си и после я избутва нагоре.

— Не искам да го правиш!

Джейни се концентрира и повтаря движението.

— Защо? Какъв ти е проблемът? — тросва се тя.

— Просто… Не ми харесва. Може да те наранят. Да те изнасилят. Господи… — Гласът му изневерява. Стиска челюсти. — Не мога да те оставя да го направиш. Кажи „не“.

Джейни оставя щангата на Стойката и сяда на лежанката с пламнал поглед.

— Не го решаваш ти, Кейб.

Кабъл въздиша тежко и прокарва пръсти през косата си.

— Джейни…

— Какво? Мислиш, че не съм в състояние да се справя ли? Ти можеш да се забъркваш с разни опасни дилъри и да прекарваш по цели нощи в ареста, а аз не мога да направя нищо рисковано, така ли? Що за двоен стандарт? — изправя се и застава лице в лице с него.

Гледа го в упор.

Копринено кафявите му очи й отвръщат с молба.

— Това е различно — казва тихо.

— Защото не можеш да го контролираш ли?

Кабъл заеква:

— Не… Просто…

Джейни се ухилва.

— Хванах те! По-добре свиквай. Вече съм в играта.

Кабъл я гледа още минута. Затваря очи и бавно свежда глава. Въздиша.

— Продължава да не ми харесва. Не мога да понасям мисълта, че някакъв извратен учител ще се мотае около теб.

Джейни увива ръце около врата му и скланя глава на рамото му.

— Ще внимавам — обещава.

Кабъл мълчи.

После допира устни до косата й и примижава.

— Защо просто да не бъдеш единственото сигурно нещо в живота ми? — шепне.

Джейни се отдръпва и го поглежда.

Усмихва се съчувствено.

— Защото безопасно е равно на скучно, Кейб.

Джейни вдига тежести в продължение на почти час. Още три седмици и според Кабъл ще започне да забелязва резултатите. Всичко, което вижда сега обаче, са звезди посред бял ден от болките в седалищните мускули.

18:19

Джейни и Кабъл се настъпват един друг в малката кухня, докато приготвят риба във фурната и огромна планина от зеленчуци. Кабъл се храни здравословно. Настоява и Джейни да го прави. Още повече след като е изгубила толкова килограми. И след като той е разбрал какво я очаква оттук нататък в живота й.

— Побърквам се, като те гледам толкова слабичка, разбираш ли — мърмори той и проверява сьомгата. — И нямам предвид в онзи смисъл.

През нощта, когато Джейни остава да спи при него, той масажира пръстите на ръцете и краката й, докато тя се унесе. Защото от един лош кошмар пръстите й изтръпват и я болят с часове. Кабъл, който наскоро се е научил да контролира сънищата си — донякъде — е превърнал контрола в религия. Всеки ден медитира и упорито се настройва за спокоен, сладък сън с една-единствена цел — никакви сънища. Поне не докато Джейни е в дома му. За да може максимално дълго да са заедно. Вече е постигнал и първия си успех — цяла нощ спа, без да сънува, и Джейни го усети. Събуди се толкова свежа — беше неузнаваема.

Това е още една причина тази задача да го изнервя. Знае, че сънищата ще направят нещата по-трудни за нея, отколкото за него.

Поне физически.

А умствено? Емоционално? Определено ще е по-трудно за него.

Защото всичко това с любовта е непознато за Кабъл. И сега, когато е открил Джейни, желанието му да я закриля нараства с всеки изминал миг. Няма мъж във вселената, с когото да иска да я дели. Особено с отрепка.

Дори и тя да успее да изрови някакъв скандал.

От голям мащаб.

Най-големият, който гимназия „Фийлдридж“ някога е виждала.

22:49

Джейни остава през нощта.

— Всичко наред ли е? — пита тя с нежност в гласа.

След кратко мълчание Кабъл прошепва:

— Всичко е наред.

Прегръща я и двамата си говорят тихичко в леглото, както винаги правят.

Джейни първа повдига въпроса:

— Е, казвай. По всичко имаш отличен, нали?

Той я притиска силно. Затваря очи.

— Да.

— А аз имам петица по математика — признава тя накрая.

Той мълчи. Не знае какво би искала да чуе. Може би има нужда само да го каже и да приключи. Да го излее, да се отърси, за да престане да бъде толкова болезнено.

Изчаква за миг. И отговаря:

— Обичам те, Джейни Ханаган! Не мога да ти се наситя. Будя се сутрин и всичко, което искам, е да съм с теб. — Повдига се на лакът. — Имаш ли представа колко важно, колко необикновено е това за мен? В сравнение с някакъв глупав тест, който си правила в екстремни условия два пъти?

Каза го.

За пръв път на глас.

Джейни преглъща. С усилие.

Разбира какво има предвид. Напълно.

Тя също иска да му разкрие какво чувства.

Проблемът е, че Джейни не си спомня да е казвала „Обичам те!“ на никого. Никога.

Заравя глава в гърдите му. Как може да е живяла толкова години, без да се докосва до някого? Без прегръдки? С отпуснати, непотребни ръце, като пренебрегнат коледен подарък с панделка, неразвързана до последния миг.

Преговарят си плановете за утре, завити до ушите. Напълно различни програми — не като миналия срок, защото им трябва цялостна картина на училището. И напълно различни учители. Този път Кабъл си направи програмата заедно с директор Абернети, след като Джейни вече беше получила своята, без Абернети да има представа защо е избрал точно тези предмети, учители или часове. Директорът е наясно с работата на Кабъл. Но не знае за тази на Джейни и Капитана иска това да остане така.

Кабъл се беше съгласил с програмата, освен с едно. Единственото му настояване пред Капитана беше часовете им за самоподготовка да са по едно и също време. За да може да я прикрива, в случай че някой някога стане свидетел на онова, което й се случваше в библиотеката. Капитана се съгласи.

Миналия срок Кабъл и Джейни имаха еднакви програми. За което Кабъл твърди, че било чист късмет.

Джейни не вярва.

Или по-скоро й се иска да вярва, че той е търсил съвпаденията съзнателно. Джейни също има своите мечти.

Заспиват. Когато Кабъл започва да сънува, тя се събужда рязко, преборва се да се измъкне, отделя се от него, затваря вратата и си доспива на дивана.

3 януари 2006

6:50

Буди се от миризмата на бекон и кафе. Стомахът й стърже, но това е нормален глад, а не онова диво чувство, близко до припадъка, което изпитва понякога, след като цяла нощ е прекарала в кошмарите на другите.

Джейни не иска да отваря очи — той се е проснал цял върху нея, върху одеялата, с които е увита — целува я по ухото.

— Другия път ме изритай от леглото — прошепва. Тя се наслаждава на тежестта на тялото му.

Може би защото толкова често е изтръпнала и не чувства нищо.

Или защото беше толкова изтръпнала вътрешно, преди той да се появи.

Отваря очи, премигвайки. Трябва й време да се приспособи към ярката заслепяваща светлина в кухнята.

— Може ли да разместим мебелите този уикенд? — пита сънено. — Така че, когато оставам да спя тук, първото нещо, което виждам сутрин, да не са огнените пламъци на ада?

— Ооо! Не бъди кисела! Започва най-хубавата част от живота ни. Засмей се!

Шегува се.

Всеки, който се е насочил към колежа, знае, че най-хубавата част идва едва след четвъртата година. Но пък този срок можеше да е поне малко по-лесен.

Вече будна, Джейни го избутва от себе си, въпреки че би останала да лежи така цял ден.

— Душ — мърмори тя, докато се довлича до банята. Мускулите я болят от тренировката. Но болката е приятна.

Когато се връща, закуската е готова.

Най-накрая свикна да се храни тук, на тази маса.

Въпреки кошмара на Кабъл с ножовете и всичко останало.

Но трябва да си тръгва.

Обратно вкъщи, да нагледа майка си и да вземе колата.

Прилепва се плътно до него.

Не знае защо.

Знае само, че я прави щастлива.

Той я целува.

Тя го целува.

Целуват се.

И тя излиза.

Навън под краката й хрущи петдесетсантиметров килим от мичигански сняг. Тича до вкъщи. Проверява дали майка й има храна в хладилника. Взема пари за обяд.

С Кабъл случайно паркират един до друг пред училище, което прави Етел много щастлива, смята Джейни.

07:53

Кари й шляпва един зад врата.

— Хей, миличка! — провиква се тя, а очите й танцуват, както винаги. — Почти не те видях през ваканцията. Всичко наред ли е?

Джейни се ухилва.

— Добре съм. Виж ми супер якия белег.

Кари подсвирва, впечатлена.

— Как е Стю? Добре ли си прекарахте на Коледа?

— Ами, след оная история в ареста бях доста сдухана няколко дни, но какво пък, случва се. Вчера бяхме в съда и направих каквото ме посъветва. Свалиха ми обвиненията, но се наложи Стю да плати глоба. Все пак отърва затвора. Добре че не беше смъркал кока. — Последното изречение го произнася шепнешком.

— Много добре. — Джейни се усмихва широко. Знаеше, че ще свалят обвиненията на Кари. Просто нямаше право да я предупреди.

— О, това ми напомня нещо! — продължава Кари. Тършува из раницата си и вади хартиен плик. — Ето парите за колежа — казва. — Благодаря ти още веднъж, Джейни! Беше страхотно да дойдеш посред нощ да ни измъкнеш. А какво беше това с гърчовете? Много ме уплаши.

Джейни мига. Говоренето на Кари е почти винаги на пълни обороти и често сменя посоката. Но Джейни няма проблем. Защото така незабелязано избягва въпросите, на които не иска да отговаря.

Кари е малко егоцентрична.

И малко незряла, понякога.

Но тя е единствената приятелка на Джейни, а и двете са си ужасно верни една на друга.

— Ами нали знаеш — прозява се Джейни. — Докторът трябва да пусне още няколко теста и други някакви изследвания. Каза да спра работа за малко. Но ако случайно ме видиш пак да го правя, това с гърча де, не се притеснявай. Само внимавай да не си пукна отново черепа върху някой ръждясал ръб, става ли?

Кари потреперва.

— Брр, стига толкова! — казва. — Косата ми настръхва. Хей, чух, че Кабъл сериозно е загазил с ченгетата, заради целия този скандал с кокаина. Виждала ли си го оттогава? Интересно дали още е в затвора?

Джейни отваря широко очи.

— Не може да бъде! Наистина ли? Кажи ми, ако разбереш нещо от Мелинда и Шей.

— Разбира се! — Кари се ухилва.

Кари обича добрия скандал.

А Джейни обича Кари. Ще й се да не й се налага да има тайни от нея.

14:25

Джейни и Кабъл имат последен час в библиотеката. Сядат далече един от друг. Никой от учениците не изглежда сънен. Нещата вървят гладко.

Джейни — на любимата си маса в най-забутания ъгъл — завършва някакъв скучен проект по английски и се бори с домашното си по химия, втора част. Първото й впечатление от предмета е положително. Само още няколко зубъра го изучават. Но Джейни, след като вече е взела задължителните курсове, учи всичко, което може да й помогне за първата година в колежа. Висша математика, испански, химия и психология. Психологията е по настояване на Капитана.

— Важна е за полицейската работа — беше казала. — Особено за работата, която ти ще вършиш.

Смачкано хартиено топче се приземява върху листа й и отскача на пода. Джейни го вдига, зачетена в учебника, отваря го и го изглажда.

16:00?

Това пише.

Поглежда уж разсеяно наляво, между два реда рафтове, и кимва в знак на съгласие.

14:44

Учебникът по химия тупва на масата и всичко става черно.

Джейни обляга глава на дланите си, готова да влезе в поредния сън.

О, по дяволите, мисли си. Сънят е на Кабъл. Не е изненадана.

Поема риска, въпреки че напоследък се опитва да излиза от сънищата му, особено след като кошмарите се успокоиха. Но вечно любопитна, се задържа в този, знаейки, че звънецът скоро ще бие и училищният ден ще свърши.

Кабъл рови из гардероба си, методично навличайки едно върху друго блузи и пуловери, докато вече едва може да движи подобното си на балон тяло.

Джейни е смутена. Чувства, че навлиза в личното му пространство и излиза от съня.

Когато отново може да вижда, подрежда учебниците в чантата си и изчаква замислена да бие звънецът.

16:01

Мушва се през задната врата в къщата на Кабъл, изтупва снега от ботушите си и ги пъха в затопления дървен шкаф до вратата. Сгъва палтото си, оставя го до ботушите и слиза в сутерена.

— Хей! — изсумтява Кабъл от лежанката.

Джейни се усмихва широко. Разтяга леко болезнените си мускули, хваща петкилограмовите гирички и започва да прави клякания.

Тренират в тишина 45 минути.

И двамата си връщат лентата от изминалия ден.

Ще говорят за това по-късно.

17:32

Изкъпан и готов, седнал на малката кръгла маса в компютърната стая, Кабъл вади лист хартия и химикалка, докато Джейни включва лаптопа.

— Ето как трябва да изглеждат профилите ти — казва той. — Пратих ти образец по имейла.

Кабъл дава наставления за различните колонки и разяснява в детайли информацията, която следва да съдържа всяка. Джейни отваря образеца на екрана, мръщи се, сбръчва чело и попълва първата.

— Защо се мръщиш?

— Не се мръщя. Концентрирам се.

Кабъл вдига рамене с досада.

— Добре, значи, първо е госпожа Гардения, испански език, кабинет 112, и списъкът с учениците. Истинските им имена ли искаш, или испанските?

Джейни го поглежда, едва сдържайки се да не прихне.

Той се усмихва и лекичко я скубва за косата.

Тя пише бързо.

В смисъл, 90 думи в минута.

Използва всички пръсти, не само показалците.

Невероятно.

Кабъл я гледа ококорено.

— Мамка му! Ще попълниш ли и моите?

— Да. Но ако ми диктуваш. Когато местя поглед от екрана към листа и обратно ме заболява главата. И ставам много сприхава.

— Ама ти как…? — Знае, че тя няма компютър.

— В старческия дом — отговаря Джейни. — Картони, картони и пак картони. Документи, досиета, преписване на медицински термини, рецепти, такива неща.

— Леле!

— Защо не започнем първо с твоите? Така ще ми е по-лесно да разбера как да се оправя с моите.

Кабъл прелиства ръчно изписана тетрадка.

— Добре — съгласява се. — Вече съм си нахвърлял някои неща в училище — Не! Само не вдигай така свирепо вежда! Ще ги дешифрирам и ще ти ги диктувам, обещавам!

Джейни надзърта в бележките му.

— Какво по дя… — възкликва и грабва тетрадката.

Чете.

Вдига глава към него.

— Господин Зелен, госпожа Бяла, госпожица Скарлет… Това да не е професор Слива? А кой по дяволите е полковник Горчица? — избухва в смях.

— Полковник Горчица е директор Абернети — сърди се Кабъл.

Джейни спира да се смее.

Почти.

Всъщност се киска на всеки пет секунди, докато чете. Особено след като разбира, че госпожица Скарлет е господин Гарсия, учителят по индустриални науки.

— Кодирано е, Джейни. — На Кабъл, изглежда, наистина не му е забавно. — В случай, че изгубя тетрадката или някой случайно надникне през рамото ми.

Джейни спира с подигравките.

Но той е набрал инерция:

— Идеята е добра. Ти също трябва да си кодираш бележките, ако ще си водиш записки. Една глупава грешка може да провали прикритието ти. И тогава всички отиваме по дяволите.

Джейни чака.

Да е сигурна, че е свършил.

И казва:

— Прав си. Съжалявам, Кейб.

Сега е малко по-спокоен.

— Добре тогава, продължаваме. Първи час — висша математика. Господин Щайн. 134-ти кабинет.

Тя вкарва информацията, заедно със списъка на класа.

— Бележки? — пита.

— В тази кутийка — посочва той. — Пиши: лек германски акцент, склонност да заваля думите, когато е развълнуван, постоянно си играе с тебешира. Човекът е кълбо от нерви — пояснява Кабъл.

— Следва госпожа Палачинка. — Не се подиграват с името, защото я познават от години. — За нея нямам бележки. Тя е просто от типа „сладка закръглена лелка“. Не е профилът, който очаквам да ни интересува, но не изключваме никого, ясно? Ще продължа да я наблюдавам.

Джейни кимва и отива на третата страница, попълва нужната информация и за трийсет минути таблицата на Кабъл за деня е готова. Праща му я по имейла.

— Ще довърша домашното, докато работиш над твоите таблици, ако нямаш нищо против — казва той. — Питай, ако изникнат въпроси. И си записвай всякакви предчувствия, моментни мисли, подозрения — всичко. Няма грешни хрумвания.

— Схванах — отговаря Джейни. Трака умело по клавиатурата и приключва с профилите, преди Кабъл да завърши домашните си. Връща се на всеки учител и се опитва да си спомни някакви особености, обещава си да бъде по-наблюдателна на следващия ден.

— Е — започва сякаш между другото, когато Кабъл затваря учебниците, — общувахте ли си с Шей днес? — Не можеше да не забележи, че в три от дисциплините имат общи часове.

Кабъл я поглежда с лека усмивчица. Знае какво пита.

— Мисълта да бъда с Шей Уилдър ме кара да си избода очите с нож за масло — отвръща той и придърпва Джейни в лека прегръдка. Тя обляга глава на рамото му, той я гали по косата.

— Оставаш ли довечера? — пита след кратка пауза. С надежда в гласа.

Джейни мисли за кашона с документи на леглото си.

Мрази факта, че те просто си седят там, недокоснати. Като недовършено домашно. Не може да търпи това.

Но.

Не може да търпи и мисълта да остави Кабъл.

Въпросът увисва във въздуха.

— Не — решава накрая. — Трябва да свърша някои неща у дома.

Някак трудно е да си кажат довиждане тази вечер. Стоят на вратата, опрели чело в чело, приведени един към друг и неподвижни като статуи, докато устните им шепнат и нежно се докосват.

21:17

Джейни заварва пълна кочина вкъщи, след като петнайсет минути преди да влезе, се е крила зад близките дървета, докато Кари си изчисти колата от снега и потегли, вероятно към Стю. Джейни не иска да й задават въпроси откъде се прибира. Знае, че скоро ще дойде денят, в който Кари ще открие, че я няма, въпреки че колата й е отпред.

За щастие Кари и Стю прекарват повечето време заедно. Родителите на Кари го харесват. Дори и след като Кари не бе издържала и им бе казала за ареста. Изглежда са си отдъхнали, че не е на кокаин.

Естествено пак наказаха Кари. До живот. Както винаги.

21:25

Джейни се намества в леглото, завива се добре и отваря кашона с документи от Капитана. Вади първата папка и потъва в живота на госпожица Стюбин.

Изненада: Госпожица Стюбин никога не е била учителка!

И е била женена!

Ченето на Джейни виси отворено два часа. Крехката, съсухрена, сляпа, кльощава като щека бивша учителка, на която Джейни четеше любовни романи, е водила таен живот.

23:30

Главата пак я боли. Джейни затваря папката. Връща купа в кашона и го скрива в гардероба. Загася лампата и се мушва обратно под завивките.

Спомня си войника от съня на госпожица Стюбин.

„Госпожица Стюбин — мисли си Джейни с лека усмивка на устните — добре се е забавлявала навремето.“

01:42

Джейни сънува черно-бял сън.

Върви по улица „централна“ по здрач. Времето е дъждовно и прохладно. Джейни е била тук и преди, макар да не знае кой е градът. Поглежда с вълнение към ъгъла със старовремския магазин за битови стоки, но не открива мъж и жена, които да се разхождат, хванати за ръка.

— Тук съм, Джейни! — дочува слаб глас някъде зад гърба си. — Ела, седни!

Джейни се обръща и съзира госпожица Стюбин, седнала в количката си, до една пейка на улицата.

— Госпожице Стюбин?

Сляпата жена се усмихва.

— А, добре. Фран ти е предала бележките ми. Очаквах те.

Джейни сяда на пейката, сърцето й бие лудо. Усеща в очите й да напират сълзи и бързо премигва.

— Прекрасно е да ви видя отново, госпожице Стюбин. — Джейни плъзва ръка в съсухрените пръсти на жената.

— Да, ето те, наистина. — Госпожица Стюбин се усмихва. — Да започваме ли вече?

Джейни е озадачена.

— Да започваме?

— Щом си тук, значи си се съгласила да работиш с капитан Комиски, както направих и аз някога.

— Капитана знае ли, че сънувам този сън? — Джейни е объркана.

Госпожица Стюбин се усмихва лекичко.

— Разбира се, че не. Макар че можеш да й кажеш, ако искаш. Предай й също топлите ми чувства. Но аз съм тук, за да изпълня едно обещание към себе си. Да бъда близо до теб, както онзи, който ме научи и остана до мен, докато се увери, че съм напълно подготвена и напълно наясно с мисията си в живота. Тук съм, за да ти помогна с всичко, с което мога, докато вече няма да съм ти необходима.

Очите на Джейни се разширяват. „Не!“, иска й се да извика, но не го прави. Надява се да мине много, много време, преди госпожица Стюбин да престане да й бъде необходима.

— Ще продължим да се срещаме тук, докато преглеждаш досиетата на случаите, по които съм работила. Винаги когато имаш въпроси, свързани с бележките ми, се връщай при мен. Вярвам, че ще можеш да ме откриеш?

— Имате предвид да сънувам същия сън ли?

Госпожица Стюбин кимва.

— Да, мисля, че ще мога. Макар че отдавна не съм се упражнявала — отвръща засрамено Джейни.

— Знам, че си способна. — Ревматичните пръсти на старата жена се сключват леко около китката й. — Имаш ли поставена задача от Капитана?

— Да. Смятаме, че в гимназия „Фийлдридж“ се крие учител сексуален насилник.

Госпожица Стюбин въздъхва.

— Това е трудно. Бъди внимателна. И изобретателна. Може да се окаже сложно да намериш правилните сънища, в които да влезеш. Пази си силата. Бъди готова под всякаква форма да търсиш истината. Сънищата се случват на най-странните места. Бъди нащрек.

— Добре — съгласява се послушно Джейни.

Госпожица Стюбин накланя глава.

— А сега трябва да вървя.

Усмихва се и постепенно изчезва, като оставя Джейни сама на пейката.

02:27

Очите на Джейни трепват и се отварят в тъмнината. Тя забожда поглед в тавана и светва нощната лампа. Записва съня си в тетрадката. „Боже! — мисли си. — Невероятно!“

Усмихва се сънено, докато изгася лампата, обръща се и заспива.

Точки на фокусиране

6 януари 2006

14:10

Джейни също вече си кодира бележките:

Срамежливко = испански, г-ца Гардения

Док = психология, господин Уанг

Щастливко = химия, г-н Дърбин

Тъпак = английска литература, г-н Пърсел

Смахнат = математика, г-жа Крейг

Гадняр = физическо, г-н Крейтър

И, разбира се, Сънчо = залата за самоподготовка.

Определено има нещо сънливо в Мичиган през най-тъмните му месеци — януари и февруари.

Часовете по самоподготовка са катастрофа. През последните няколко седмици, въпреки сравнително малкото инциденти — без да се броят сънищата на Кабъл — чувствителността на Джейни е изострена по-силно от всякога.

Трябва да упражнява концентрацията си у дома, над собствените си сънища. Да остане силна, както госпожица Стюбин я учеше насън. Иначе ще затъне.

14:17

Джейни го усеща как наближава. Пуска учебника и поглежда към Кабъл. Но не, този път не е на Кабъл. Кабъл вижда изражението на лицето й и й отвръща съчувствено с нещо като усмивка. Тя прави опит да разтегне устни в отговор, но вече е късно.

Блъска я в стомаха като торба с камъни и тя се превива ослепяла на стола, докато умът й нахлува като вихрушка в съня на Стейси О’Грейди. Джейни познава този сън — Стейси и миналата година беше с нея в часовете по самоподготовка, а за последно сънува същия кошмар преди няколко месеца.

Джейни е в колата на Стейси. Стейси кара като маниачка надолу по тъмна улица, близо до някаква гора. От задната седалка първо се чува ръмжене, а после изниква мъж, който сграбчва Стейси за врата. Стейси се задушава. Губи контрол над колата, тя се килва към една канавка, забива се в храстите и се преобръща.

Мъжът, останал без опора, я изпуска точно когато колата се довлича и спира по инерция насред някакъв паркинг. Стейси, кървяща, се промушва през счупеното предно стъкло и се втурва да бяга. Той също се измъква и тича подире й. Преследването е лудо и Джейни е във вихъра му. И не може да се концентрира достатъчно, за да привлече вниманието на Стейси, която крещи неистово. Обиколка след обиколка препускат из паркинга, мъжът я следва по петите, докато накрая Стейси навлиза в гората…

… спъва се

… пада

… и той е върху нея, притиска я, ръмжи като разгонен пес в лицето й…

14:50

Три минути след като всичко е свършило, Джейни още усеща мускулите си тръпнещи. Явно Стейси е чула звънеца, защото сънят рязко прекъсва.

Джейни не чувства. Не вижда. Но долавя гласа на Кабъл:

— Всичко е наред, скъпа — шепти той. — Ще се оправиш.

14:47

Кабъл внимателно разтрива пръстите й. Продължава да шепне, казва й, че няма никой, всички са си тръгнали и всичко ще бъде наред.

Тя бавно се изправя на стола.

Стиска ръцете си, докато почувства болка и тя й доставя удоволствие. Раздвижва пръстите на краката. Усеща лицето си сякаш са й вадили зъб с упойка.

Той масажира раменете, ръцете, слепоочията й. Тя спира да трепери. Опитва се да каже нещо. То излиза от гърлото й като свистене.

15:01

— Кабъл — изрича накрая.

— Можеш ли вече да се движиш? — гласът му е загрижен.

Бавно поклаща глава. Обръща се към него. Протяга ръка.

— Още не виждам — казва тихо. — Колко време е минало?

Кабъл продължава да я масажира от пръстите до раменете и обратно.

— Не много — отвръща той съчувствено. — Няколко минути. — По-скоро дванайсет.

— Този беше гаден.

— Да. Направи ли опит да излезеш?

Джейни отпуска чело върху дланта си и бавно завърта глава наляво, после надясно. Гласът й е слаб.

— Не. Пробвах да й помогна да го промени. Но не можах да привлека вниманието й.

Кабъл крачи нервно.

Чакат.

Джейни бавно започва да различава формите. Светът отново изплува.

— Уф! — отдъхва си тя. Усмихва се несигурно.

— Ще те закарам — казва Кабъл, когато чистачът влиза в библиотеката и подозрително ги оглежда. Кабъл напъхва с мрачно изражение учебниците й в раницата, после тършува малко из нея, но остава с празни ръце.

— Нищо ли не си носиш за ядене? Аз нямам повече вафли.

— Ами… — Джейни прехапва устна. — Вече съм добре, спокойно. Ще се оправя. Мога да карам.

Той се мръщи. Не отговаря. Помага й да се изправи, мята раницата й на рамо и излизат на паркинга. Вън вали лек сняг.

Отваря вратата откъм страната на пасажера и я гледа стиснал челюсти.

Търпеливо.

Чака.

Докато тя се качи.

Кара в тишина по заснежените улици до един близък минимаркет, излиза от колата и се връща с кутия мляко и найлонова торбичка.

— Отвори си раницата! — казва.

Тя послушно изпълнява.

Той изсипва половин дузина енергийни вафли. Оставя една и й я подава заедно с млякото.

— Ще ти докарам Етел по-късно — казва с протегната за ключовете ръка.

Тя свежда поглед. И ги подава.

Той я откарва до вкъщи.

Не отлепя поглед от волана с вкочанена от стискане челюст.

Чака я да слезе.

Тя го поглежда озадачена.

— Ох — проронва накрая.

Преглъща буцата в гърлото. Взема раницата си и млякото и излиза от колата. Затваря вратата. Качва се по стълбите и изтупва снега от ботушите си. Без да се обръща.

Кабъл потегля от алеята бавно, набира скорост едва след като се е уверил, че Джейни е вкъщи и е добре.

Тя си ляга, объркана и тъжна, и заспива.

20:36

Будна е. Умира от глад. Оглежда къщата за нещо здравословно — намира размекнат домат в хладилника. Около дръжката се мъдри топче плесен. Въздиша. Няма нищо друго. Навлича палтото и намъква ботушите си, взема 50 долара от плика за пазар и тръгва.

Снегът е красив. Снежинките са толкова мънички и блестящи като пайети, танцуващи в лъчите на приближаващите фарове и под светлините на уличните лампи. Студено е — около минус 6. Джейни слага ръкавиците с един пръст и се сгушва в яката си. Добре че си обу ботушите.

Когато влиза в магазина, който е на километър и половина разстояние, вътре е почти празно. Няколко клиенти се мотаят под звуците на музиката, която се разнася от високоговорителите. Джейни присвива очи от ярката жълта светлина. Взема количка и се насочва към щанда за млечни продукти, тръскайки снега от ботушите си. Разкопчава палтото си и прибира ръкавиците в джобовете.

Пазаруването — стига Джейни да има време за него — е релаксиращо. Без да бърза, обикаля, чете етикети, представя си кои храни биха били вкусни в комбинация, избира най-пресните зеленчуци, пресмята наум цената на всичко. Действа й като терапия. Изчислява приблизително, че е похарчила определената сума, завива към щанда за хляб и после тръгва към касата. Минава покрай подправките и зехтина, забавя ход.

Поглежда наляво.

Пресмята наново нещата в количката.

Накрая колебливо добавя към покупките малка червена кутийка и друга по-голяма, кръгла. Оставя ги в количката до яйцата и млякото.

Бута я до предната част на магазина и се нарежда на рехавата опашка пред единствената каса. Разглежда списанията и чака да й дойде редът. Става й леко лошо от глад. Нарежда продуктите на лентата и тревожно наблюдава екранчето на касата, докато сумата расте.

— Общо петдесет и два долара и дванадесет цента.

Джейни притваря очи за миг.

— Съжалявам! — казва. — Имам точно петдесет. Трябва да върна нещо.

Касиерката въздиша. Опашката зад Джейни расте. Тя се изчервява, без да поглежда наоколо. Пресмята кое е по-необходимо.

Нерешително хваща сместа за торта и глазурата.

Връща ги на касиерката.

— Извадете ги от сметката, моля! — казва глухо. Както се и очакваше, добавя мислено.

Касиерката се държи, сякаш се случва нещо непоправимо. Удря тежко с пръсти по клавишите.

Хората от опашката се топят като снежни човеци и пристъпват от крак на крак зад Джейни.

Тя не им обръща внимание.

Поти се обилно.

— 48.01 — обявява касиерката. Отброява рестото от 1.99 на дребни монети с вид на човек, чийто гръбнак всеки момент ще се прекърши под тежестта на толкова метал.

Джейни хваща пълните торби в ръце, по три във всяка, и се изнася. Вдишва студения въздух. Щом стъпва на улицата, стяга мускули, за да си направи всекидневната тренировка, опитвайки да не счупи яйцата и да не смачка хляба. В началото ръцете я болят приятно. После просто я болят.

След по-малко от половин километър една кола намалява и спира пред Джейни. От нея излиза мъж.

— Госпожица Ханаган, нали? — осведомява се. Щастливко. Известен още като господин Дърбин, учителят й по химия. — Искаш ли да те закарам? Бях през няколко човека зад теб на опашката.

— Аз… аз съм окей. Обичам да ходя пеша — отговаря Джейни.

— Сигурна ли си? — недоверчиво се усмихва мъжът.

— Къде живееш?

— Амиии, близо. Ей там, по-нагоре. — Джейни кимва към заснежения път, който изчезва в тъмнината пред фаровете на господин Дърбин. — Не е толкова далече.

— Наистина, няма проблем. Хайде, качвай се! — Господин Дърбин стои и чака с ръка, подпряна на отворената врата и изглежда сякаш няма да приеме „не“ за отговор. Което кара Джейни да настръхне. Но… може би трябва да се възползва от възможността да опознае господин Дърбин за целите на разследването.

— Ами-и… — Джейни вече започва да трепери от глад. — Благодаря! — казва и отваря пасажерската врата. Той се пъха обратно в колата и премества четири или пет торби на задната седалка, за да й направи място. — Само направо, по „Батърнът“. Съжалявам! — добавя тя. Не е сигурна защо. Заради неудобството може би.

— Наистина, няма проблем. Живея точно от другата страна на моста „Синклер“ — настоява господин Дърбин. — По път ми е. — Жуженето на парното запълва тишината. — Е, харесва ли ти предмета ми? Аз лично се зарадвах, като видях толкова ученици. Десет не са малко за този час.

— Харесва ми — отговаря Джейни. Всъщност това е любимият й предмет. Но няма защо да му го казва.

— Харесва ми, че сме малко — продължава след кратко мълчание — защото всеки си има собствено лабораторно място. По химия, първа част, винаги бяхме по двойки.

— Да-а — казва господин Дърбин. — Господин Бийчър ли ви преподаваше?

Джейни кимва.

— Да.

Господин Дърбин свива по алеята, която Джейни му посочва и изглежда доста озадачен, когато вижда колата й пред вкъщи с вид на току-що паркирана. Няма сняг по нея, а изпод капака се издига пара.

— Значи предпочиташ да ходиш пеша в ледена нощ като тази и да влачиш всичките тия боклуци на ръце? — смее се.

Тя се усмихва.

— Не бях сигурна, че ще ми върнат старата Етел до вечерта. Но вече е тук. — Не обяснява повече.

Той оставя колата на скорост и отваря своята врата.

— Да ти помогна?

Торбите са се разпилели във всички посоки и сега са една голяма оплетена бъркотия.

— Няма нужда, господин Дърбин.

Той изскача навън и бързо заобикаля откъм нейната страна.

— Моля те! — настоява.

Изважда три торби, прави й път и я следва до вратата.

Джейни се бави, изтръсква снега от ботушите си и намества останалите торби, така че да може да отключи. Забелязва неща в къщата си, които обикновено подминава. Разкъсаният комарник, леко изхлузен от пантите. Дървената рамка, изгнила в основата, с обелена боя.

„Колко неудобно — мисли си Джейни, влизайки с Дърбин по петите.“ Светва лампата в антрето и за миг примигва, заслепена от ярката светлина. Остава на място, докато зрението й се върне, и точно тогава той се блъсва в нея.

— Извинявай! — смотолевя сконфузено.

— Моя е грешката — оправдава се тя, леко стъписана, че всъщност господин Дърбин е в дома й има едно наум. Кой знае? Може именно него да търсят.

Завиват към тъмната кухня. Тя оставя покупките на плота, той разтоварва и останалите.

— Благодаря!

Господин Дърбин се усмихва.

— Няма проблем. Ще се видим в понеделник.

Махва с ръка за довиждане и излиза.

Понеделник. Осемнайсетият рожден ден на Джейни.

Тя рови трескаво из торбите. Вади шепа грозде, измива го набързо и лакомо пъха зърната в устата си, жадна за нещо сладко. Започва да подрежда храната, когато чува стъпки зад себе си.

Обръща се.

— Боже, Кейб! Изкара ми ангелите!

Той си играе с ключовете й.

— Влязох, защото реших, че може да си тук. После чух още някакъв глас и се скрих в стаята ти. Кой беше? — пита. Опитва се да звучи равнодушно. Но опитът му е жалък.

— Ревнуваш ли? — дразни го Джейни.

— Кой. Беше. Тук — произнася насечено.

Тя повдига вежда.

— Господин Дърбин. Видя ме на път за вкъщи и предложи да ме докара. Стоеше зад мен на опашката в магазина.

— Това ли е Дърбин?

— Да. Беше много мило от негова страна. — Стомахът на Джейни е на друго мнение, но сега тя не е в настроение за работна дискусия с Кабъл.

— Той е… млад. Какво прави всъщност, возейки учениците си насам-натам? Това е странно.

Джейни чака да разбере какво има предвид. Явно нищо. Все пак си отбелязва наум да запише този инцидент в тефтера с бележки по случая — трябва да е максимално предпазлива. Джейни се обръща и продължава да подрежда покупките. Още не разбира защо Кабъл беше толкова потаен, преди да се разделят. Но си мълчи.

— Не знаех къде си — казва той накрая.

— Ами, ако предполагах, че ще идваш, щях да те предупредя. Но — продължава по-уверено, — бях останала с впечатлението, че си ми ядосан. И не очаквах да те видя. — Вече видимо трепери и грабва млякото, отвива капачката и пие директно от кутията. Оставя го и търси храна, която да не иска много време за приготвяне. Откъсва още няколко зърна грозде и ги поглъща.

Той я наблюдава. В погледа му има нещо, което тя не разбира.

— Благодаря, че ми докара колата. Наистина го оценявам. Пеша ли отиде до училище?

— Не. Брат ми Марли ме закара.

— Е, благодари му от мое име.

Вече е отворила фъстъченото масло и го маже на филия хляб. Сипва мляко във висока чаша, взема си сандвича и подминава Кабъл на път към хола. Включва телевизора и примижава срещу него.

— Искаш ли сандвич или нещо друго? — пита. — Ще останеш ли?

Не знае какво друго да каже. Той просто я гледа.

Накрая вади лист хартия от джоба на палтото си. Разгъва го. Изключва телевизора.

— Изтърпи ме за момент! — казва.

Застава точно пред нея, обръща се кръгом и прави петнайсет крачки в противоположна посока. Спира и пак се обръща.

— Какво, по дяволите, правиш?

— Прочети го! На глас, моля те!

Той държи таблица за офталмологичен преглед.

— Човече, опитвам се да ям!

— Чети, моля те!

Джейни въздиша и поглежда таблицата.

— Е — прочита. И се смее глупаво.

Кабъл не отвръща на смеха й.

Тя прочита и следващия ред.

И другия след него. Недовиждайки. Гадаейки.

— Покрий дясното око и дай пак — казва той.

Джейни изпълнява.

— Сега покрий лявото.

— Не-е-е — възпротивява се тя, но го прави.

Чете по памет.

Всичко, което можа да познае с дясното беше буквата Е. Но не си признава. Просто повтаря буквите, които е запомнила с лявото.

Тогава Кабъл вади втора, различна таблица.

— Хайде пак с това око — казва.

— Какво ти става? — почти изкрещява Джейни. — Боже, Кабъл! Да не съм ти някакво хлапе!

— Можеш ли да го прочетеш, или не?

— Не — казва тя.

— Само това ли можеш да прочетеш?

— Да.

— Добре. — Той хапе устни. — Извини ме за момент, може ли?

— Все тая — казва тя. Може би й трябват очила. Голяма работа.

Кабъл изчезва в спалнята и Джейни го чува как крачи напред-назад върху гнилата дъска на пода и си говори сам.

Джейни дояжда сандвича си и пресушава млякото. Влиза в кухнята и си прави още един. Взема морков и го бели над кофата. Сипва си още мляко.

Носи гощавката обратно в хола и сяда. Пуска отново телевизора. Чувства се много по-добре. Ръцете й вече не треперят. Поема последните глътки мляко и усеща как се разливат в стомаха й. Усмихва се доволна. Мисли си, че трябва да стане рекламно лице на млякото.

22:59

Джейни се събужда от унеса след вечерята и се чуди какво прави Кабъл толкова време в стаята й. Става и тръгва по късия коридор, бута вратата и тъмнината моментално я засмуква.

Залита.

Пада на пода.

Кабъл обезумял се опитва да заключи някаква врата. Всеки път, когато успее, изниква нова ключалка. Докато заключва поредната, всички останали се отварят. Не може да смогне.

Джейни се връща слепешката към вратата.

Излиза заднишком на четири крака, затваря след себе си.

И връзката се разпада.

Примигва, привиждат й се звезди. Изправя се, вади раздърпано старо одеяло от килера и се настанява на канапето с въздишка. Напоследък дори в собственото си легло не може да спи.

7 януари 2006

06:54

Внезапно се събужда. Оглежда се и усеща вълна студен въздух в хола. Приближава се до прозореца в кухнята и поглежда навън. Пресни стъпки в снега водят към алеята отпред, пресичат улицата и стигат до отсрещния двор.

Проверява в стаята.

Кабъл го няма.

Поклаща глава и си мисли: „Какъв идиот!“

После намира бележката.

Има нещо специално в момче, което си признава, че е идиот. Кара те да му простиш по-бързо.

Джейни се вмъква в леглото си. Възглавницата й още мирише на него. Тя се усмихва. Прегръща я.

И си говори сама.

— Бих искала да сънувам улица „Централна“ и бих искала да видя госпожица Стюбин отново — повтаря тя едно след друго, докато накрая се унася.

07:20

Джейни се обръща и се надига. Хвърля поглед към часовника. Въздъхва. Не е във форма. Повтаря отново мантрата. Вижда сцената в главата си.

08:04

Намира се на улица „Централна“. И пак е тъмно, хладно и дъждовно.

Оглежда се.

Няма никого.

Джейни обикаля нагоре-надолу и търси госпожица Стюбин, но улицата е празна. Сяда на пейката, на която бе седяла последния път.

Чака.

Недоумява.

Спомня си разговора.

— Винаги когато имаш въпроси, свързани с бележките, се връщай при мен — беше казала госпожица Стюбин.

Джейни се плясва по челото и сънят се изпарява.

Когато се събужда, си обещава всяка вечер да се упражнява да насочва и контролира сънищата си. Ще помогне. Знае го.

Обещава си също да чете бележките на госпожица Стюбин, за да й хрумнат въпроси.

10:36

Дъвчейки препечена филийка, Джейни изважда кашона от гардероба. Започва оттам, където е спряла последния път, и чете очарована.

16:14

Довършва втората папка. Още е в леглото по пижама. Навсякъде наоколо има остатъци от храна. Телефонът звъни. Джейни с въздишка си спомня бележката на Кабъл от сутринта.

— Ало?

— Здравей.

— По дяволите!

Той се смее.

— Може ли да дойда?

— Ама аз още съм по пижама! Дай ми трийсет минутки.

— Става.

— Хей, Кейб?

— Да?

— Защо си ми сърдит?

Той въздиша.

— Не съм ти сърдит. Кълна се. Просто… Тревожа се за теб. Не може ли да говорим, като дойда?

— Добре.

— Доскоро.

16:59

Джейни чува леко почукване и вратата се отваря. Поглежда нататък и за своя изненада вижда Кари.

— Здрасти, аз съм, приятелката от дъжд на вятър! — Кари се усмихва глуповато.

„Мамка му“, мисли си Джейни.

Грабва палтото и лепва любезна усмивка на лицето си.

— Здравей! — отвръща. — Тъкмо излизах да почистя снега. Ще ми правиш ли компания?

— Ами… да, предполагам.

— Какво става?

— Нищо. Просто ми беше скучно.

— Къде е Стю?

— Играе покер.

— Ясно. Често ли ходи на покер?

— Всъщност не. Само когато му звъннат момчетата.

— Аха — Джейни хваща лопатата и започва първо от стъпалата, после се прехвърля на тротоара. През цялото време е обърната с лице в посоката, от която очаква да се появи Кабъл. Става тъмно, но тя се надява да я забележи.

— Е, какво ще правиш довечера?

— Аз ли? — Джейни се засмива. — Ще си пиша домашното, какво друго?

— Искаш ли компания? — Кари изглежда тъжна.

— Ти имаш ли домашни?

— Разбира се. Въпросът е дали ще ги напиша, или не.

Джейни го вижда с крайчеца на окото си. Спрял е до двора на съседите отсреща. Тя се смее заедно с Кари и й казва:

— Е, стига толкова. — Изтръсква лопатата, качва се по стъпалата и я приканва: — Хайде да се прибираме!

Кари влиза вътре, а Джейни хвърля на Кабъл бърз поглед през рамо. Той свива рамене и се усмихва, сякаш казва: „Ясно, разбрах.“ Джейни се прибира.

Кари остава до полунощ, когато вече е напълно пияна благодарение на алкохола на госпожа Ханаган.

Джейни се чуди дали да отиде у Кабъл, след като Кари си тръгне, но решава да се наспи хубаво и да го види на сутринта.

8 януари 2006

10:06

Джейни набира Кабъл. Гласова поща.

11:22

Кабъл й връща обаждането. Оставя й съобщение.

12:14

Джейни набира Кабъл. Гласова поща.

14:42

Телефонът звъни. Джейни вдига.

— Ало?

— Липсваш ми адски много — казва Кабъл и се смее.

— Къде си?

— В Мичиганския университет. Наложи се.

— По дяволите!

— Знам.

Мълчание.

— Кога ще се прибереш?

— Късно — казва той. — Съжалявам, съкровище!

— Добре — примирява се тя с въздишка. — Ще се видим утре, може би.

— Да. Добре — отвръща той нежно.

Рожден ден под прикритие

9 януари 2006

07:05

Джейни се събужда на рождения си ден, изпълнена с ужасно самосъжаление.

Трябваше да го предвиди.

Всяка година става така.

Но тази като че ли е още по-зле.

Поздравява майка си в кухнята. Тя й отвръща с нещо наподобяващо грухтене, приготвя си сутрешното питие и изчезва в спалнята. Както всеки друг ден.

Джейни изважда замразени гофрети и си прави закуска. Забучва някаква тъпа свещичка в една от тях. Пали я. Духва пламъчето.

„Честит рожден ден, Джейни!“ поздравява се мислено.

Когато баба й беше жива, поне получаваше подарък.

Закъснява за училище. Срамежливко й пише закъснение без много обяснения.

Джейни винаги е мразела Срамежливко.

Най. Тъпото. Джудже.

Психологията е интересна.

Но не съвсем.

Господин Уанг е най-некомпетентният учител по психология в историята на предмета. Джейни вече знае повече от него. Почти сигурна е, че той се занимава с преподаване само докато пробие в шоубизнеса. Очевидно повече го бива в танците. Кари разказа на Джейни как Мелинда го видяла в Лансинг, в някакъв клуб, където направо взел ума на всички.

Интересно. Защото изглежда наистина много, много дървен. Джейни си записва в бележника, но без да иска, разлива плодовия си „Пауърейд“ върху листа. Напитката капе по обувката й и се просмуква в нея.

После по химия колбата й експлодира.

Парченце стъкло се изстрелва като шурикен в корема й.

Пробива блузата й.

Извинява се и излиза от часа, за да спре кървенето. Училищната сестра я съветва да внимава повече. Джейни вдига очи с досада.

Връща се в кабинета по химия и господин Дърбин пита дали би искала да мине след часовете, за да обсъдят какво се е объркало.

За обяд има мексиканска храна.

Тъпака, Смахнатия и Гадняра изглеждат подготвени за всякакви изненади. В часовете им, дори и в този по физическо, все се намира някой, който да заспи, защото по програма имат здравно обучение. Джейни се принуждава да замеря заспалите с хартиени топчета.

Докато стигне до библиотеката, вече й се плаче. Кари не помни рождения й ден, както обикновено. Точно в този момент Джейни осъзнава с типичен женски усет за задаваща се неприятност, че е в цикъл.

Получава разрешение да излезе и прекарва по-голямата част от времето в тоалетната с едничката цел да е по-далече от всички. Няма нито тампон, нито монета, за да си вземе от машината. Така че обратно при сестрата — за втори път този ден.

Сестрата не й съчувства особено.

Най-после, пет минути преди края на училище, се връща в библиотеката. Кабъл й отправя въпросителен поглед. Тя кима, за да покаже, че всичко е наред.

Той се оглежда. Сяда срещу нея.

— Добре ли си?

— Да, просто имам кофти ден.

— Може ли да се видим днес?

— Предполагам.

— Кога можеш да дойдеш?

Замисля се.

— Не знам. Имам някои глупости, за които трябва да се погрижа. Към пет, може би?

— Тренира ли ти се?

Джейни се усмихва.

— Да.

— Ще те чакам.

Звънецът бие. Джейни довършва домашното си по английски, събира си нещата, грабва палтото си и тръгва към кабинета на господин Дърбин. Тя вече знае защо е избухнала колбата и изобщо не й се иска да му обяснява какво се е случило.

Отваря вратата. Краката на господин Дърбин са качени на бюрото. Вратовръзката му е разхлабена около врата, а горното копче на ризата е разкопчано. Косата му е леко бухнала, сякаш току-що е прокарал пръсти през нея. Проверява контролни работи, прикачени на клипборд в скута му. Вдига поглед.

— Здравей, Джейни! Дай ми минутка. — Набързо надрасква нещо.

Тя стои и чака, пристъпвайки от крак на крак. Има мускулна треска. И главоболие.

Господин Дърбин дописва още няколко бележки, оставя химикалката и поглежда Джейни.

— Е. Тежък ден, а?

Тя се усмихва с усилие.

— Как познахте?

— Просто предчувствие — отвръща той. Изглежда сякаш се чуди с какво да продължи и накрая я пита: — Защо точно тортата и глазурата?

— Моля?

— Защо предпочете да върнеш тортата и глазурата пред всичко останало в количката си?

— Нямах достатъчно в брой.

— Това го разбирам. Много мразя като стане така. Но защо не върна гроздето или морковите, или нещо друго?

Джейни присвива очи.

— Какво имате предвид?

— Рожден ден ли имаш? И не ме лъжи, проверих в документите ти!

Джейни вдига рамене и отмества поглед.

— На кого изобщо му е притрябвала торта? — гласът й е изтънял, бори се със сълзите.

Той я наблюдава замислено. Тя не може да разгадае изражението му. И тогава господин Дърбин сменя темата:

— Е, разкажи ми сега за малката ти експлозийка.

Джейни се чувства засрамена.

Въздъхва.

Посочва черната дъска.

— Малко ми е трудно да разчитам от дъската — оправдава се.

Господин Дърбин потупва с пръсти брадичката си.

— Това е логично обяснение.

Усмихва се и се плъзга със стола си назад.

— Ходила ли си на очен лекар?

Тя се колебае.

— Още не — свежда поглед.

— А за кога имаш час? — не се отказва Дърбин.

После се изправя, взема една колба и съставките за формулата и ги нарежда на плота. Махва й с ръка да се приближи.

— Не съм си записала час.

— Нуждаеш ли се от пари, Джейни? — звучи любезно.

— Не… — отговаря. — Имам някакви. — Изчервява се. Тя не е просяк, нито се нуждае от благотворителност.

Господин Дърбин поглежда химическата формула.

— Съжалявам, Джейни. Просто искам да помогна. Ти си невероятна ученичка. Искам да можеш да виждаш.

Тя мълчи.

— Да направим опита отново? — Побутва колбата към нея.

Джейни си слага предпазните очила и пали огънчето. Чете с присвити очи инструкциите и измерва внимателно съставките.

— Това е една четвърт, не една втора — казва той, като сочи с пръст.

— Благодаря! — промърморва тя вглъбена.

Няма пак да прецака експеримента.

Смесва всичко. Бърка равномерно две минути. Оставя го да стигне до точка на кипене.

Засича точно времето.

Гаси лабораторната лампа.

Чака.

Става прелестно лилаво.

Мирише на сироп за кашлица.

Съвършено е.

Господин Дърбин я потупва по рамото.

— Отлично, Джейни!

Тя се засмива. Сваля предпазните очила.

Ръката му е още на рамото й.

Пъпли, почти незабележимо.

Стомахът на Джейни се преобръща. „О, боже!“, казва си тя. Иска да изчезне.

Той й се усмихва доволно. Ръката вече е на гърба й и съвсем лекичко, толкова бавно, че едва се усеща, се спуска към кръста й. Тя стои на тръни.

— Честит рожден ден, Джейни! — почти шепти той, твърде близо до ухото й.

Джейни полага усилия да не се разтрепери. Старае се да диша нормално. „Дръж се, Ханаган!“, нарежда сама на себе си.

Той се отдръпва и се заема да й помогне да разчисти плота.

Джейни иска да избяга. Знае, че трябва да запази хладнокръвие, но вместо това се измъква при първата удала й се възможност. Едно е да обсъждат какво би могло да се случи, съвсем друго е да го преживее наистина. Джейни трепери и се мъчи да крачи спокойно. Събира мислите си.

Излиза на паркинга. И се сеща, че е оставила проклетата си раница на проклетия плот.

Ключовете й са в раницата.

Но кабинетът сигурно вече е затворен.

А тя няма мобилен телефон. „Здравейте! Сега е 2006 година, обаждаме се да ви съобщим, че сте една голяма загубенячка!“

Принудена е да се върне обратно като пълен идиот и по пътя се сблъсква с господин Дърбин.

— Реших да те пресрещна, докато си търсиш това — казва той и сочи раницата.

Джейни мисли бързо. Наясно е как трябва да продължи разговора. Старае се да преодолее отвращението си.

— Благодаря, господин Дърбин! — отговаря. — Вие сте страхотен!

Стисва ръката му за секунда и пуска престорено срамежлива усмивка. После се обръща и тръгва надолу по коридора с широка игрива стъпка. Тя знае какво гледа той.

Когато стига до ъгъла, му хвърля поглед през рамо. Дърбин още е там и я наблюдава със скръстени пред гърдите ръце. Тя му махва за довиждане и изчезва.

Но сега не иска да каже на Кабъл.

Той ще се ядоса.

Прибира се и проверява номера на Капитана. Обажда й се на мобилния.

Споделя предчувствието си.

— Добра работа, Джейни! Родена си за това — приветства я Комиски. — Добре ли си?

— Мисля, че да.

— Можеш ли да продължиш?

— Д-да, сигурна съм, да.

— Знам, че можеш. Сега искам да проучиш нещата хубаво. Няма ли някаква олимпиада или друго подобно по химия? Състезание за гимназиите от щата, на което „Фийлдридж“ да изпраща отбор. Нещо от тоя сорт?

— Не знам. Може би да. Би трябвало да има. По математика има.

— Провери. Ако организират и ако този Дърбин отива, искам да се запишеш. Ние ще платим, не се тревожи. Напрягам си мозъка и не мога да измисля как иначе би могла да влезеш в неговия сън или в съня за някой от учениците му. Ще го направиш ли?

— Не, сър. Тоест, добре, ще се запиша. — Джейни въздиша, спомняйки си преживяното в автобуса до Стратфорд.

— Погледна ли вече докладите на Марта?

— Не всички — казва Джейни.

— Някакви въпроси?

Джейни се замисля за онова, което госпожица Стюбин й беше казала в съня.

— Не, не още.

— Добре. О, и Джейни…

— Да, сър?

— Звъниш ми от вкъщи. Не съм ли ти дала някакъв проклет телефон още?

— Не, сър.

— Е, вече няма да излизаш без телефон. Чу ли ме? Утре ще ти дам. Мини през участъка след училище. И да кажеш на Кабъл за онзи тип, ако още не си! Не искам да работиш сама в подобен проект. Прилошава ми само като си помисля, че този изрод е заплаха за толкова момичета и е толкова опасно близо до теб.

— Да, сър!

— И още нещо — казва Капитана.

— Да?

Следва пауза.

— Честит рожден ден! На бюрото ми има подарък за теб. Утре след училище, ако дойдеш и не съм тук, можеш да си вземеш подаръка заедно с телефона.

Джейни загубва ума и дума.

Преглъща.

— Ясно ли е? — пита Капитана.

Джейни мига, за да прогони сълзите.

— Сър, да, сър!

— Добре. — Капитана се усмихва в слушалката.

Вече минава шест, когато Джейни пристига пред дома на Кабъл. Докато търси ключа за вратата му, връзката с останалите ключове дрънчи и Кабъл вече отваря. Тя го поглежда. Усмихва се.

— Здрасти!

— Къде беше?

— Извинявай. Случиха се разни работи.

Влиза вътре. Сваля палтото и ботушите си.

— Какви работи?

Тя подушва въздуха.

— Какво готвиш?

— Пиле. Какви работи?

— О, сещаш се. Закъснях за училище и след това всичко се обърка. И ти си имал такива дни, нали?

Той отива до печката и обръща пилето.

— Да. На практика всеки ден беше такъв миналия срок, когато ти не ми говореше. И какво стана?

Въздиша.

— Колбата ми експлодира. Третият час. При Дърбин. Трябваше да отида след училище и да повторя експеримента.

Поглежда я с щипките в ръце.

— Оня от магазина?

Кимва.

— И?

— И… мисля, че той е този, когото търсим. Обадих се на Капитана.

Той оставя щипките на масата с трясък.

— И какво те кара да мислиш така?

— Докосна ме. Беше… особено. — Изрича го бързо, обръща се и тръгва към банята.

Но той е точно зад нея и кракът му препречва вратата.

— Къде? — крещи.

Тя се отдръпва. Гласът й изневерява. Поема си дъх, овладява се и вперва в него гневен поглед.

— Стига, Кейб! Ако не можеш да го понесеш, без да правиш драми, няма да ти казвам нищо!

Мълчи.

Очите му се разширяват.

— О, скъпа! — прошепва. Отстъпва. Отдалечава се. Лицето му е мъртвешки бледо. Бавно се връща в кухнята. Навежда се над плота. Заравя лице в ръцете си. Пръстите му потъват в косата му.

Вратата на банята се затваря.

Джейни остава вътре много, много дълго.

Кабъл си скубе косите.

Накрая отчаян се обажда на Капитана.

— Какво става, сър? — Следва пауза и той продължава: — Казва, че я е докоснал. Само това изкопчих от нея досега. — Поклаща глава. Продължава да си скубе косата. — Да, сър. — Слуша внимателно. Изражението му се променя. — Какво? По дяволите, шибана работа! — процежда. — Не може да бъде! — Затваря очи. — Така ли? Ще се гръмна! Не знаех.

Затваря телефона.

Оставя го на масата.

Отива пред вратата на тоалетната.

Обляга чело в рамката.

— Джейни! — извиква. — Съжалявам, че се развиках! Не мога да понеса мисълта, че онзи изрод те е докоснал. Ще се овладея. Обещавам.

Чака. Слуша.

— Джейни! — извиква отново.

Започва да се притеснява.

— Джейни, моля те, кажи ми, че си добре там вътре! Тревожа се. Просто кажи нещо, каквото и да е, за да…

— Добре съм — отговаря Джейни.

— Ще излезеш ли?

— Ще спреш ли да ми крещиш?

— Да — обещава той. — Съжалявам!

— Подлудяваш ме — казва тя, излизайки. — И ме плашиш.

Той кима.

— Не го прави повече.

— Добре.

19:45

Кабъл намалява огъня, надявайки се да спаси пилето от изгаряне. Джейни е в компютърната стая и си попълва бележките.

Той влиза и сяда срещу нея на другия компютър. Първо малко сърфира. После малко пише. Натиска „Изпрати“. Компютърът на Джейни примигва. Когато свършва с бележките, тя проверява пощата си. Натиска линка. Гледа екрана.

Електронна картичка.

Проста и красива.

Обичам те и съжалявам, че съм задник!

Честит рожден ден!

С любов, Кейб

Джейни навежда поглед към клавишите. Подрежда си мислите. Натиска „Отговор“.

Скъпи Кейб,

Благодаря ти за картичката!

Означава много за мен.

Не съм получавала картичка за рождения си ден, откакто станах на девет. Току-що осъзнах, че това беше преди половината ми живот.

И аз съжалявам, че съм задник. Знам, че се побъркваш, когато не се грижа за себе си — затова ми беше сърдит, нали? Ще се старая повече със сънищата, за да не ми се отразяват толкова зле. И ще държа повече вафли в раницата си отсега нататък. Трябваше да го правя през цялото време, за да не те тревожа.

Въпросът е, че ми харесва, когато мислиш за мен и ми помагаш. Така усещам, че някой го е грижа за мен, нали разбираш? И може би дори съм небрежна за някои неща, за да те накарам да бъдеш до мен. Глупаво е, да. Ще престана.

Защо си толкова разстроен заради този случай?

Знам само, че адски ми липсваш.

С любов, Дж.

Прочита го и натиска „Изпрати“.

Компютърът на Кабъл примигва.

Той чете имейла.

След секунди натиска „Отговор“.

Скъпа Дж.,

Искам да ти кажа нещо.

След като баща ми ме подпали… той… Той умря в затвора, докато мен ме оперираха в болницата. Така и не можах да му кажа колко ме нарани. Не само физически, външно, но и вътрешно, сещаш се. И търсех утеха в други неща.

Сега съм по-добре. Ходих на терапия и наистина съм по-добре. Но не съм съвършен. И още се боря с това. Виж… ти си единственият човек, който ме интересува. И тук егоизмът ми надделява. Не искам никой да те пипа. Искам да те предпазя.

Затова толкова ненавиждам тази задача. Сега, когато имам теб, се боя да те видя наранена или объркана, както бях аз преди. Страхувам се да не те изгубя, предполагам.

Иска ми се да си винаги в безопасност. Наистина, много се тревожа. Само да не беше толкова вироглава и независима… Но, както и да е. „усмивка“. Работата е там, че през каквото и да сме преминали през тези няколко месеца, ние все пак не се познаваме добре, не е ли така? Искам да променя това. А ти? Искам да те опозная по-добре. Да знам какво те прави щастлива и какво те плаши. Искам и ти да знаеш тези неща за мен.

Обичам те.

Ще се опитам повече да не те наранявам.

Знам, че ще се проваля. Но ще продължа да се опитвам, докато ти ми позволяваш.

С любов, Кейб

„Изпрати“.

Джейни чете.

Преглъща с усилие.

Обръща се към него.

— И аз искам същото — казва. Изправя се и се намества в скута му. Обвива ръце около врата му. Той обхваща кръста й и затваря очи.

10 януари 2006

16:00

Джейни влиза в полицейското управление, минава през металния детектор и слиза надолу.

— Хей, новата! — подвиква мъж на около трийсет, когато тя стига до вратата на капитан Комиски и чука. — Ханаган, нали? Капитана поръча да ти кажа да влизаш. Оставила ти е някои неща. Аз съм Джейсън Бейкър. Работихме с Кабъл по случая е наркотиците.

Джейни се усмихва.

— Приятно ми е да се запознаем — стисва ръката му. — Благодаря — добавя и отваря вратата на офиса.

В единия край на бюрото лежи най-миниатюрният мобилен телефон, който Джейни някога е виждала, а до него — средна по размер кутия и пощенски плик. Кутията е с панделка. Широка усмивка грейва на лицето й, взема нещата и излиза. Качва се в колата и е интерес разглежда кутията с подаръка и плика, наслаждава им се.

Решава да изчака.

16:35

Седнала на леглото, отваря първо плика. Традиционна поздравителна картичка с прост подпис отдолу: „Фран Комиски“. И безплатен сертификат за курс по самозащита в „Бойните изкуства на Марио“. Яко.

А в кутията се мъдрят всевъзможни козметични глезотии, които Джейни никога не би помислила да си купи сама. Релаксиращи масла, масажно олио, ароматни соли за вана и цял куп лосиони в очарователни шишенца. Джейни изскимтява. Най-хубавият подарък на света.

Обажда се на Марио и се записва за курса, който започва на следващия ден. После взема телефонния указател и проверява очните кабинети. Намира оптика, която работи и вечер, и се обажда да си запази час. Момичето от регистратурата и казва, че има отказан час за пет следобед днес и пита ще успее ли?

Ще успее.

Часът е записан.

Парите за колежа са насреща.

Излиза от оптиката обедняла с 400 долара, но с нови, модни, секси очила. Обожава ги, това е истината.

И вижда с тях.

Дори не е предполагала колко зле е било зрението й преди.

Разликата е невероятна.

Кара право към Кабъл, макар да знае, че не може да остане дълго. Чука на входната врата. Той отваря, докато подсушава косата си с кърпа. Тя се усмихва лъчезарно.

Кабъл остава с отворена уста.

— Мамка му! — възкликва. — Влизай! — Издърпва я вътре и тръшва вратата. — Изглеждаш невероятно!

— Благодаря! — отговаря. Поклаща се на пети и пръсти. — Има и бонус — допълва.

— Нека позная. Виждаш?

— Как позна?

— Просто предчувствие.

— Хайде да ги сменим!

Той се усмихва лукаво. Сваля своите и й ги подава. Тя ги слага, а той я наблюдава с нескрито удоволствие.

— О, по дяволите, зрението ти е отвратително!

— Не е — обяснява той. — Твоето е отвратително. Моите очила са без диоптър.

Тя ги сваля и закачливо го плясва по гърдите.

— Такъв си гадняр! Значи изобщо не е трябвало да ги носиш?

Кръстосва ръцете й зад гърба й и я притиска плътно до себе си.

— Всичко беше част от имиджа — казва през смях. — Но свикнах с тях. Харесва ми как изглеждам и ги задържах. Секси съм, не смяташ ли? — предизвиква я той и я целува по главата.

— И миришеш страхотно! — казва Джейни. Прегръща го и вдига поглед. — О! Виж това! — Бърка в джоба и вади телефона. — Нямам никаква представа как работи, но не е ли най-сладкото нещо, което можеш да си представиш?

Кабъл взема телефона и го разглежда. С интерес.

— Искам този телефон — казва накрая.

Тя се смее.

— Не. Мой си е.

— Джейни, мисля, че не разбираш. На мен наистина много ми харесва.

— Съжалявам.

— Има идентификация със снимка, интернет, видео, камера и дигитален запис! Пресвета дево… Направо ме влудява.

— О, така ли? — казва Джейни, в гласа й звучат сексапилни нотки. — Не ти ли се ще да си поиграеш с телефона ми, скъпи?

Той я поглежда със затаено желание.

— Определено да.

Прокарва пръсти през косата й, пъхва ръце в задните джобове на дънките й и се навежда да я целуне.

Очилата им се сблъскват.

— Гадост! — прошепват едновременно и се смеят.

— Не мога да остана при теб и без това — казва тя. — Пък и съм паркирала на алеята.

— Изчакай малко, моля те!

Кабъл изчезва и се връща след миг.

— Ето — казва и й подава малка кутийка. — За теб е. За рождения ти ден.

Джейни зяпва от изненада. Поема кутийката. Чувства се неудобно да я отвори пред него. Облизва устни, докато я разглежда от всички страни.

— Благодаря ти! — казва тихо.

— Ъм… — прокашля се Кабъл. — Подаръкът, за твоя информация, е вътре в кутията. Кутията е нещо като допълнение. Така правим нещата тук, на планетата Земя.

Джейни се усмихва.

— Още се радвам на кутийката и на факта, че изобщо си ми купил подарък. Нямаше нужда, Кейб.

— Само трябваше да ми кажеш, че имаш рожден ден, за да ти го дам навреме.

— Е да — казва с въздишка, — колко съм глупава, аз пък си спретнах малко самосъжалително парти. Трябваше да ти кажа. А твоят кога е? — пита неочаквано.

— На 25 ноември.

Поглежда го. Очите й си спомнят.

— Денят на благодарността.

— Да. Ти тогава беше на изследване на съня. И не си говорехме много.

— Трябва да е бил гаден ден — отбелязва Джейни.

Той замълчава за миг.

— Отвори го, Джей.

Маха панделката.

Отваря кутията. Вътре има малко диамантено колие на сребърна верижка. Блести в кутийката.

Дъхът й спира.

И тя избухва в плач.

Зелената тетрадка

26 януари 2006

09:25

Господин Уанг спира Джейни след втория час:

— Имаш ли минутка, Джейни?

— Да — отвръща Джейни.

Господин Уанг носи поло на Ралф Лорен.

Стаята се опразва.

— Исках да те поздравя за работата ти дотук. Изглежда, доста добре разбираш психологията. Последното ти есе беше брилянтно.

Джейни се усмихва с широка усмивка.

— Благодаря!

— Мислила ли си за кариера в тая област?

— Ами… да, минавало ми е през ума. Но още не съм съвсем сигурна какво ще правя в колежа.

— Значи все пак имаш планове за колеж? — В гласа му се долавя скептицизъм. — Може би държавният „Франклин“?

Джейни примигва, смутена от снобизма му.

Чувства се бедна.

Сякаш това, че живее в непривлекателната част на града, задължително означава, че от нея трябва да се очаква по-малко.

— Ами, бих отишла, що не — казва, опитвайки се да звучи невинно, — ако синът ми, Ърл-младши, ни ми са пречкаше у краката, значи, а и старата, разби’ш ли, вече не можи по цял ден да си седи сама у караваната. Ама първо тря’а да намера Ърл-старши, че да ми пусни малко кеш, сеш’ се?

Господин Уанг я гледа втрещено.

Тя се обръща и си тръгва с биенето на звънеца, но закъснява за часа по химия.

— Съжалявам — безшумно движи устни към господин Дърбин, докато се настанява на лабораторната си маса в дъното на кабинета. Другите вече работят. Джейни преписва уравненията от дъската. Още се изненадва колко добре вижда.

С приведена над масата глава написва набързо цифрите на лист от тетрадка, изчислява формулата, прави двойна проверка. Господин Дърбин обикаля стаята, дава съвети и се шегува от време на време с учениците, както обикновено. Джейни се смее заедно с останалите.

И час по час, вдига поглед, за да види къде е, наблюдава езика на тялото му, докато контактува с учениците. От малкия им инцидент насам не е извършил или казал нищо неуместно и тя започва да се съмнява в преценката си. Случило ли се е наистина? Или се е чувствала толкова гадно, че си го е въобразила?

Господин Дърбин наистина е страхотен учител.

И тогава той се приближава до нейната маса да провери работата й.

— Днес изглеждаме добре, Ханаган — казва с приглушен глас. И погледът му определено не е насочен към сместа, която весело бълбука над пламъчето.

А в деколтето й, докато тя се навежда.

След края на часа я пресреща пред вратата.

— Бележка имаш ли?

Джейни се сепва.

— Какво?

— Бележка?

— За какво?

— Закъсня.

Джейни се плесва по челото.

— О! Ами… Не, нямам, но господин Уанг ме задържа миналото междучасие. Той ще потвърди.

— Господин Уанг, така ли?

— Да.

— Почакай малко, ще му се обадя.

— Но…

— Ще ти напиша бележка за следващия час, не се притеснявай.

Вдига телефона и набира кабинета на господин Уанг.

Господин Уанг очевидно потвърждава, че я е задържал. Звънецът междувременно бие. Господин Уанг казва още нещо и господин Дърбин се подсмива.

— Така ли? — Слуша. — Ще я попитам. — Поглежда Джейни с крайчеца на окото си. Погледът му отново се спира на гърдите й, докато затваря телефона. — Добре, чиста си. — После добавя ухилен: — Е, кой е бащата на бебето?

Тя се усмихва сконфузено.

— Това беше просто малка шега — обяснява и навлажнява устни. — Благодаря. Сега може ли да ми напишете бележка?

— Разбира се — потвърждава той лениво. Хваща химикалката и пише върху малко листче рециклирана хартия. Държи го плътно пред себе си, така че тя да се приближи максимално, за да го вземе. — Искам да ми кажеш какво мислиш. — Подсмихва се.

Джейни дръпва листчето.

— Искате да го прочета ли? — пита.

Той кимва и пише второ листче.

— Това е за следващия ти час.

Тя взема и него.

— А, добре — казва. — А…

— Първото е информация за едно парти на химиците, което организирам вкъщи всеки семестър, само за изучаващите химия, втора част. Случайно да можеш да ми отпечаташ нещо като листовки, за да ги раздам?

Джейни поглежда листчето.

— Разбира се, с удоволствие.

— Имаш вид на човек, който свободно се оправя с компютърната графика — обяснява господин Дърбин. — Нали разбираш. — Мърда пръсти сякаш натиска клавиши. — В час си… с електрониката.

— Явно зубърските ми очила ме издават — казва тя с равен тон.

— Очилата са хубави, Джейни. Помагат ли ти?

— Да, супер са. Благодаря, че попитахте! — Усмихва се. — Трябва… вече трябва да тръгвам за следващия час. А вие?

— Аз имам прозорец.

— О, страхотно! Тъкмо исках да ви питам няма ли да водите класа на някоя олимпиада по химия?

Господин Дърбин почуква замислен брадичката си.

— Не смятах да го правя тази година, защото е чак в Мичиганския технологичен университет, но ти си третият човек, който пита. Ще участваш ли, ако събера отбор? Ще трябва да действаме бързо. Състезанието е следващия месец.

Очите на Джейни светват.

— О, да! — отвръща. — С удоволствие ще дойда.

— Пътят дотам е доста дълъг. Ще трябва да спим в хотел. Можеш ли… ами… да си го позволиш? Не мисля, че има стипендии.

Джейни се усмихва.

— Мога да намеря няколкостотин долара, да.

Господин Дърбин я поглежда.

— Очаква ни страхотно преживяване — казва той с нисък провлечен глас.

Тя кимва.

— Е, супер! Само ми кажете кога. А аз междувременно ще съм готова с листовката. Десет копия стигат ли?

— Не е спешно. Партито е чак през първата седмица на март. Десет копия ще са достатъчни. Всъщност защо не дванайсет, в случай че Финч загуби своето, както губи всичко останало. Благодаря, Джейни.

— На ваше разположение съм — отвръща Джейни и се изчервява. — Имам предвид… знаете. — Смее се и поклаща глава, сякаш е притеснена. — Все едно.

Той се усмихва на гърдите й.

— Ще се видим утре.

14:05

Джейни сяда на обичайното си място в библиотеката и тайно вади телефона от раницата. Включва го. Изпраща съобщение на Кабъл: moje6 li da mi nameri6 minalogodi6niq spisyk na klasa na Durbin?

Няколко секунди по-късно получава отговор: „moge da se vidim v 4?“

Джейни се протяга напред и го поглежда. Той й намига. Тя се усмихва и му кимва.

15:15

Джейни се обажда на Капитана.

— Като че ли убедих Дърбин да заведе група на състезание по химия. Следващия месец. На края на света, чак в Хоутън.

— Отлична работа, Джейни! Ще трябва да направим така, че да вземе жена за придружител. За да сте в пълна безопасност.

— Ще организира и парти за учениците, които изучават химия, втора част. Явно ги кани всяка година през март и ноември.

Капитана мълчи. Разглежда бележките си.

— Бинго! Първото обаждане е от 5 март. А второто през ранния ноември. Мисля, че сте напипали следа, Джейни. Добра работа.

Джейни затваря с тръпка на нервно вълнение и си казва: „Започва да става доста шантаво.“

16:00

Вече у Кабъл, Джейни предава разговора с Дърбин по памет, въпреки че веднага след неговия час си е отбелязала някои неща. Кабъл се сдържа да не избухва, както обеща.

Намерил е списъка от предишните два срока.

— Добра работа, Кейб.

— Утре ще открия кои са момичетата от предишните класове и ще видя какви предмети са си избрали сега.

— Страхотно! — казва Джейни.

После набързо съставя листовката за партито на химиците. Събота вечер, 4 март. Разпечатва 15 копия. Дава две на Кабъл.

— Едно за теб и едно за Капитана.

— Нямаш представа колко ми се иска да съм там с теб.

— Но ти ще си наблизо, нали?

— Естествено!

Тя се изправя и го прегръща.

— Ще тръгвам.

Кабъл я поглежда с очакване.

— Трябва ли да се чувствам зле от факта, че не си преспивала тук от три седмици?

— Утре става ли?

Той се усмихва.

— И в събота също.

— Да. Стига да нямаш разни „неща“ за вършене.

— Не и този уикенд.

— Значи имаме среща.

— Супер! — отвръща той. — Ще се видим!

Придърпва я към себе си за целувка и тя изчезва тичешком през снега.

18:37

Джейни изучава папките на Стюбин. Знае, че Капитана очаква от нея да ги прочете. У нея са вече цял месец. Но всичко е толкова интересно и тя научава толкова много. Как да извлича информация от сънища. Какво точно да търси в тях. Госпожица Стюбин е можела да спира или да следва в определена посока сънищата, подобно на камера, а също и да вижда зад камерата. Няколко пъти тя споменава, че превърта назад, така че да проследи дадена сцена два пъти. Джейни още не владее нито едно от тези умения. Прави опити всеки ден в библиотеката. Може да пробва и с Кабъл този уикенд.

22:06

Джейни почти приключва с последната папка. Масажира слепоочията си. Главата я боли. Взема един екседрин и чаша вода от кухнята и се връща към госпожица Стюбин.

Очарована е. Омагьосана. Съставя си списък с въпроси и планира да я посети скоро насън.

Накрая затваря и последната папка и я прибира. Остават само няколко хвърчащи листчета и една тънка зелена тетрадка със спирала.

Джейни поглежда листовете — бележки, писани на ръка с нечетливия почерк, който не се побира между редовете. Останалите доклади са напечатани. Джейни се радва, че не й се бе наложило да ги чете всичките ръкописно. Тези трябва да са от края на кариерата й, когато се е пенсионирала и е изгубила зрението си.

Джейни ги оставя настрана и отваря тетрадката.

Прочита първия ред. Написан е с уверена, спокойна ръка, много по-четливо от бележките. Прилича на заглавие на книга.

Пътешествие в светлината

Марта Стюбин

След заглавието следва посвещение:

Този дневник е посветен на всички ловци на сънища.

Написан е специално за онези, които ще тръгнат по стъпките ми, когато мен вече няма да ме има.

Всичко, което имам да споделя, се определя с две думи: радост и страх. Ако не искаш да знаеш какво те очаква, моля те, затвори този дневник, веднага. Не отгръщай страницата.

Но ако имаш куража и желанието да се бориш срещу най-лошото от твоята участ, за теб ще е по-добре да научиш кое е то, тъй като вероятно ще те преследва цял живот. Моля, приеми го в цялата му сериозност. Защото следващите страници ще предизвикат много повече страх, отколкото радост.

Съжалявам, че трябва да ти кажа това, но аз не мога да взема решение вместо теб. Нито пък някой друг. Трябва да го вземеш сам. Моля те, не прехвърляй отговорността върху чужди плещи. Тя ще ги унищожи.

Каквото и да избереш, знай, че тръгваш по дълъг и тежък път. И съжалението е забранено. Помисли добре. Бъди уверен в решението си, каквото и да е то.

Успех, приятелю!

Марта Стюбин, Ловец на сънища

Джейни усеща как стомахът й се преобръща.

Тетрадката пада от скута й.

Затваря я.

Гледа втренчено в стената, едва диша.

Заравя лицето си в шепи.

И после.

Бавно.

Вдига тетрадката.

Поставя я в кутията.

Подрежда папките върху нея.

И ги скрива дълбоко в гардероба си.

03:33

Джейни пада с бясна скорост. Поглежда надолу замаяна и вижда господин Дърбин, който я чака да се приземи. Господин Дърбин се смее със зъл смях, стои с разтворени ръце, готов да я сграбчи.

Преди да успее, Джейни се люшва на една страна и е засмукана към улица „Централна“ — вихърът я довява до познатата пейка и я захвърля там. Господин Дърбин е изчезнал.

До пейката в количката си седи госпожица Стюбин.

— Имаш въпроси — излайва госпожица Стюбин.

Джейни смутено се опитва да успокои дъха си. Стиска страничната облегалка на пейката.

— Но какво става? — пита тя през плач.

Погледът на госпожица Стюбин е празен. Кървава сълза се стича по сбръчканата й буза. Всичко, което казва, е:

— Да говорим за задачата ти.

— А зелената тетрадка? — Джейни изпада в паника.

— Няма никаква зелена тетрадка.

— Но… госпожице Стюбин!

Госпожица Стюбин се обръща към Джейни и се кикоти истерично.

Джейни се вглежда в жената.

И тогава.

Госпожица Стюбин се превръща в господин Дърбин. Лицето му бавно се топи, докато накрая от него остава само кух череп.

Джейни диша тежко.

Избива я студена пот.

Буди се, изправя се в леглото и крещи.

Отмята одеялата и скача, светва лампата и крачи между леглото и вратата в отчаян опит да се успокои.

— Това не беше истинско! — убеждава сама себе си. — Това не беше госпожица Стюбин! Беше кошмар. Само един кошмар. Аз не съм искала да се виждам с госпожица Стюбин!

Но вече се страхува да заспи.

Страхува се да не се озове отново на улица „Централна“.

27 януари 2006

Умът на Джейни се лута между една тетрадка със зелени корици и кошмара от улица „Централна“. Самата тя се движи из коридорите на гимназията в транс, почти се блъска в Кари след часа на Срамежливко и преди този на Док.

— Хей, Джейнърс, искаш ли да се помотаем довечера?

— Разбира се. — Джейни се замисля. — Исках да кажа, не мога. Съжалявам.

Кари я поглежда подозрително.

— Добре ли си? Да не вземеш да припаднеш?

Джейни изтръсква паяжините от главата си и се усмихва.

— Съжалявам. Не. Добре съм. Просто умът ми е зает с други работи. Колежи, разни такива. Страшно много формуляри за попълване, къщата е с краката нагоре, а и имам страшно главоболие днес.

— Добре — примирява се Кари. — Просто си помислих, че може да те интересуват най-новите клюки. — Изглежда разочарована. Разбира се, напоследък Кари иска да е с Джейни само когато Стю играе покер. Джейни няма нищо против да бъде резерва. Достатъчно работа си има и без Кари да й виси на главата.

— Ами Мелинда?

— Не, благодаря — отвръща Кари саркастично, — няма нужда да ми уреждаш другарче за игра. Мога и сама да си намеря какво да правя. Хайде, до по-късно.

Джейни премигва.

— Все едно — измърморва под нос.

И влиза в кабинета на господин Уанг. Господин Уанг наблюдава движенията й, преструвайки се, че чете вглъбено някакъв лист. Тя автоматично се усмихва. Той не отговаря на усмивката й и не отмества поглед. Тогава тя му намига.

Трикът успява.

Той се изчервява и рязко сяда на стола.

Трети час. С господин Дърбин. Джейни изчаква да свърши часът, за да му предаде листовките за партито на 4 март. Върти се около масата си. Скоро остава последна. С крайчеца на окото си улавя как господин Дърбин я наблюдава тайно.

Вади листовките и с бърза крачка стига до бюрото му, все едно че не иска да закъснее за следващия час.

— Тези как ви се струват?

Той ги поглежда и подсвирва одобрително.

— Страхотни са! — Обръща се към нея и повдига вежди. — Бих искал… — започва, гледайки я втренчено.

Тя се навежда почти незабележимо над бюрото му.

— Ако искате нещо повече, няма проблем — отвръща. — На ваше разположение съм.

Той преглъща.

— Някой път ще се възползвам от това предложение.

Тя се усмихва.

— Трябва да тръгвам.

— Но преди това — опомня се господин Дърбин, — получих разрешение за олимпиадата по химия и вече имам отбор от седем ученици, ако броим и теб. На двайсети февруари е. Ще тръгнем на деветнайсети, в събота, по обяд. Ще си подредим експозицията още същия ден, ще преспим в хотела, ще участваме в демонстрациите в неделя и в понеделник тръгваме обратно към шест следобед, така че да изпуснем само един ден от училище. Ето информацията и разрешението, което трябва да подпишат родителите ти. Цената е двеста и двайсет долара, плюс пари за храна. Идваш ли?

Джейни се усмихва от ухо до ухо.

— Идвам!

Взема листа от господин Дърбин и се изстрелва през вратата, преди да е закъсняла за следващия час, като все пак поглежда, тичайки, списъка на учениците в отбора. Тя е единствената от своя клас.

„Отлично!“, мисли си.

В часовете на Тъпака, Смахнатия и Гадняра си е както обикновено. Всъщност откакто Кабъл започна да я тренира, на Джейни физическото вече й харесва. Въпреки че би преживяла липсата на Гадняра. Освен това обожава курсовете по самозащита, на които ходи два пъти седмично. Понякога Кабъл й позволява да се упражнява върху него.

Но не много често.

Не и след като го тръшна на пода.

По физическо пак играят на отбор и Гадняра Крейтър много обича да я сочи за пример, докато обяснява защо вече не играят момчета срещу момичета в контактни спортове. Ами защото размаза на Кабъл орехчетата в една игра на баскетбол миналия срок. Нарочно.

Днес господин Крейтър ги кара да покрият нормативите за сила и Джейни постига рекорда за момичетата по набиране. Гадняра забелязва мускулестите й ръце и рамене и я нарича Здравенячка, докато тя виси на лоста. Джейни върти очи с досада и се надява той да й падне някой ден. Ако някога го види в тъмна уличка, ще му покаже коя е Здравенячката.

В библиотеката е тихо. Джейни влиза само в един сън, и то повърхностен. Не е кошмар. Когато осъзнава, че е сексуална фантазия за двама бъдещи абитуриенти, които изобщо не й се иска да вижда голи, не се застоява дълго. Изтегля се.

И се усмихва триумфално.

Кабъл я наблюдава, тя му вдига два палеца и отново грейва в усмивка. Той й връща усмивката.

Джейни довършва домашните си за уикенда и нанася някои бележки за Дърбин и Уанг.

Грешка. За Щастливко и Док.

После просто седи и блуждае с поглед в пространството.

Мисли си за госпожица Стюбин и зелената тетрадка със спирала. Изпитва нещо като… ами… страх.

По пътя от училище към вкъщи минава през магазина да вземе храна за майка си, която иначе ще умре от глад, и някои неща за себе си за уикенда. Събира си вещите за през нощта. Четка за зъби, шампоан, масажните масла и свещите от Капитана. Напъхва всичко в раницата си и тръгва към Кабъл, след като оставя на госпожа Ханаган бележка къде да я намери, ако нещо й потрябва.

Тренират, къпят се, изтягат се един до друг в огромния пуф-фотьойл и обсъждат изминалия ден. Но на Джейни й е трудно да се съсредоточи върху една тема. Утихва, мислейки си за зелената тетрадка и задачата на Капитана.

— Къде си? — пита я Кабъл след малко.

Джейни се сепва. Усмихва му се.

— Съжалявам, скъпи, тук съм.

Но всъщност не е. Отново и отново се връща към съня с Дърбин-Стюбин, сега вече убедена, че е било кошмар, а не истинско посещение на госпожица Стюбин.

Кабъл бавно изправя гръб. Взира се в лицето й. Прокашля се.

Джейни сякаш чак сега го забелязва — единствения човек, когото иска да вижда надвесен над нея и който ще бъде с нея през целия уикенд. Отърсва се от ужаса, който й вдъхва злокобният Дърбин, и леко свежда глава встрани с широка усмивка.

— Извинявай. Беше неволно.

Кабъл я поглежда въпросително.

— Защо ми се струва, че съм напълно лишен от внимание?

Джейни прокарва палец по грапавата му буза. Приближава лицето му към своето и го целува, езикът й закачливо гали зъбите му, докато накрая Кабъл се предава на играта.

Някакъв прилив — може би на любов — кара кожата на Джейни да настръхне. Но също и на страх, когато си представи бъдещето с надвисналото над главата й проклятие на сънищата. Никога не се бе надявала, че ще има връзка с някого. Никога не бе очаквала, че някой ще й дава толкова много от себе си и ще споделя ексцентричните й проблеми. Чуди се кога ли на Кабъл ще му писне и ще се откаже от нея.

Отчаяно отблъсква тази мисъл. Устните й горят върху врата му.

Тя издърпва тениската му и плъзва треперещи пръсти под нея, изследвайки познатата набъбнала кожа. Докосва белезите по корема, по гърдите. Знае, че понякога и Кабъл се чувства по същия начин — сякаш никой не би искал да бъде с него заради собствените ексцентрични проблеми. „Може и се получи между нас — казва си Джейни. — Аутсайдери, съединени завинаги.“

Целуват се, докато пръстите на Кабъл бавно прокарват пътека от рамото до бедрото й. Той съблича блузата си презглава и я захвърля. Притиска силно Джейни към себе си.

— Така е малко по-добре — прошепва в ухото й.

— Само малко?

Зимният здрач на късния следобед неусетно нахлува в стаята. Джейни бавно разкопчава блузата си и я разтваря.

Кабъл стои и я съзерцава, без да е напълно сигурен какво да прави. Свежда поглед за миг и преглъща с усилие.

Тя насочва ръка към гърдите си и разкопчава сутиена си.

После бавно вдига лице към него.

— Кабъл?

Поглежда в очите му.

— Да — прошепва той. Едва успява да го произнесе.

— Искам да ме докоснеш — казва Джейни, като хваща ръката му и я напътства. — Може ли?

— О, боже!

Джейни вади от джоба си кондом, пазен за този момент.

Поставя пакетчето върху корема си.

Посяга към дънките му.

Кабъл, останал безмълвен за миг, безпомощен и неспособен да мисли за друго, освен за това, че я желае, въздиша на пресекулки и докосва кожата, гърдите, бедрата й, а после, с избледняването на светлината, идваща от прозореца, те се целуват на живот и смърт, сякаш всичко зависи от споделеността на дъха им, и трескаво правят любов за пръв път, с очите, с телата си, сякаш това е единственият шанс, който някога ще имат.

Вечерта, докато лежат в леглото на Кабъл, тя усеща, че е дошъл моментът. Преди да прочете зелената тетрадка, преди да се е случило, каквото ще се случва, тя трябва да каже какво чувства. Защото само той има значение.

Упражнява се наум.

Произнася думите без звук, само с устни.

И после ги пробва плахо на глас.

— Обичам те, Кейб.

Кабъл мълчи. Джейни си мисли, че може да е заспал.

Той заравя лице в косите й.

1 февруари 2006

Джейни прекарва учебната седмица в размяна на намеци със сексуален подтекст с господин Дърбин, смутени погледи с господин Уанг и злобни шеги с учителя по физическо Крейтър.

Кабъл намира миналогодишния клас по химия, втора част. Работи като луд зад кулисите, без да говори много за това. Контролира чувствата, които изпитва към маниака, мотаещ се около момичето, което обича. Знае, че ако изрази истинските си тревоги, напрежението между тях ще се изостри.

— Е — внимателно започва той, — значи ще пътувате ти и още шестима ученици, плюс Дърбин. А коя жена ще ви придружава?

Джейни вдига поглед от учебника по химия.

— Госпожа Палачинка.

Кабъл си записва в бележника.

— Четири момичета. Заедно ли сте в стая?

— А не, аз мислех да спя в стаята на Дърбин — шегува се Джейни.

— Ха-ха!

Кабъл се намръщва, избутва настрани учебника й и двамата се боричкат. Той заравя пръсти в косата й и я целува.

— Просиш си неприятности, Ханаган — ръмжи.

— А ти си…? — пита Джейни и се кикоти.

— Голямата неприятност.

Сама

5 февруари 2006

05:15

Джейни, легнала на дивана на Кабъл, най-после се среща, по начина, по който тя желае, с госпожица Стюбин.

Джейни е на пейката. Госпожица Стюбин седи отстрани. Смрачава се. Вали както винаги.

— Ще участвам в пътуване с преспиване с учителя, когото подозираме, че е сексуален насилник. Някои от бившите му ученици също ще идват — може би са жертви — казва Джейни.

— Какъв сезон е? — пита госпожица Стюбин.

Джейни я гледа, недоумяваща.

— Зима. Февруари.

— Носи дебело палто, за да прикриеш треперенето, в случай че влезеш в кошмар. Увий се хубаво в него. С училищен бус ли ще пътувате?

— Да.

— Седни на задната седалка. И ако попаднеш в сън, който не е от значение за разследването, излез. Не си губи силите. Вече можеш да излизаш, нали?

— В повечето случаи да, поне от нормалните сънища. Но невинаги успявам с кошмарите.

— Продължавай да работиш над това. Много е важно.

— Искам да започна да ги спирам. И да мога да следя една сцена отблизо и отдалеч. Вие как го правехте?

— Всичко е в концентрацията. Същото е като да се мобилизираш да излезеш от нечий сън, Джейни. Или да помогнеш на някого да промени съня си. Гледай съсредоточено човека и му говори с мисълта си. Заповядай му да спре. Първо се концентрирай върху общия план — това става най-лесно. После идва фокусирането. Кой знае, може би ще започнеш да се приближаваш и да превърташ назад някой ден — наистина помага при разрешаването на престъпления. И продължавай да изучаваш значението на сънищата. Чела си литература, нали?

— Да.

— Работата ти ще става по-лесна, колкото повече се научаваш да интерпретираш необичайното, което е нещо нормално в сънищата. Това ти помага изключително много. Изучи бележките ми, виж как съм разчитала сънищата през годините.

Джейни кимва, но се изчервява, спомняйки си, че госпожица Стюбин не може да я види.

— Ще го направя. Госпожице Стюбин…?

— Да, Джейни?

— За зелената тетрадка…

— А, значи си я намерила.

— Да.

— Продължавай.

— Капитана знае ли за нея? За съдържанието й?

— Не. За тетрадката — не.

— А знае ли изобщо нещо за навлизането в сънищата?

— Малко — казва госпожица Стюбин предпазливо. — Говорили сме рядко. Но тя определено е човек, с когото можеш да споделиш всичко, когато имаш нужда.

— Някой друг разбира ли това освен мен и вас?

Госпожица Стюбин се замисля.

— Не знам да има такъв.

Джейни се размърдва нервно.

— А аз трябва ли да чета тетрадката? Вие искате ли? Страшно ли е?

Госпожица Стюбин мълчи дълго.

— Не мога да отговоря на тези въпроси вместо теб. Ако трябва да бъда честна, не е правилно нито да те насърчавам, нито да те спирам. Трябва да решиш сама, без моите думи да наклонят везните в която и да е посока.

Джейни въздъхва и погалва хладната тънка като лист кожа на ръката на старата жена.

— Така си и мислех, че ще ми кажете.

Госпожица Стюбин потупва със съсухрените си пръсти нежната ръка на Джейни. Усмихва се тъжно и бавно изчезва в мъгливата вечер.

07:54

Неделя сутрин е. И е време. Минали са десет дни от откриването на зелената тетрадка.

Джейни се връща в леглото при Кабъл, само за няколко минути. Сега той си доспива, не сънува и тя го прегръща силно, поемайки каквото може от него, преди да си тръгне.

— Обичам те, Кейб — прошепва.

И тръгва.

Обратно в своята стая през две улици.

08:15

Джейни усеща злокобното присъствие на тетрадката в леглото си и отлага момента.

Първо си пише домашните.

После си прави зърнена закуска. Закуската — едно от петте най-важни хранения за деня. Не бива да я пропуска.

10:01

Повече не може да протака.

Гледа втренчено тетрадката.

Отваря я.

Отново прочита първата страница.

Вдишва дълбоко.

10:02

Вдишва дълбоко още веднъж.

10:06

Взема мобилния и избира запаметения номер #2.

— Комиски — чува отсреща.

Гласът на Джейни е писклив. Джейни кашля.

— Здравейте, Капитане. Съжалявам, че се обаждам в…

— Няма проблем. Какво става?

— Ами… За сънищата… Госпожица Стюбин някога показвала ли ви е какво има в онези папки?

— Чела съм полицейските доклади, да.

— А другите й бележки за контрола на сънища и така нататък?

— Хвърлих поглед на първите няколко листа в папката, за която говориш, но почувствах, че навлизам в личното й пространство и прибрах всичко, както тя поиска.

— А вие двете някога… говорили ли сте… говорили ли сте за способностите й?

Мълчание.

Дълго мълчание.

— Какво имаш предвид?

Джейни се свива неуверено.

— Не знам. Нищо.

Капитана се колебае.

— Добре тогава.

— Добре.

Следва нервна въздишка.

— Капитане?

— Джейни, всичко наред ли е?

Джейни прави пауза.

— Да.

Капитана мълчи.

Джейни чака. Капитана не настоява.

— Добре — казва Джейни накрая.

— Джейни?

— Да, сър — шепне.

— За Дърбин ли се притесняваш? Искаш ли да се откажеш?

— Не, сър. Изобщо не.

— Ако нещо друго те тревожи, можеш да ми кажеш, нали знаеш.

— Знам. Аз… добре съм. Благодаря.

— Може ли да ти дам един съвет, Джейни?

— Разбира се — съгласява се Джейни.

— Това е последната ти година в училище. Прекалено сериозна си. Опитай се да се позабавляваш. Иди на боулинг или на кино някой път, какво ще кажеш?

Джейни се усмихва разтреперана.

— Да, сър.

— Можеш да ми се обаждаш по всяко време, Джейни — повтаря Капитана.

Джейни усеща буца в гърлото си.

— Чао — казва накрая.

И затваря.

10:59

Джейни поема дълбоко дъх.

Отгръща страницата.

Тя е празна.

11:01

Отгръща празната страница.

Вижда познатия почерк.

Заглажда хартията.

И тогава. В стомаха й нещо се преобръща и тя рязко затваря тетрадката.

Оставя я обратно в кашона.

Кашона връща в гардероба.

11:59

Джейни се обажда на Кари:

— Ходи ли ти се на боулинг?

Представя си как Кари поклаща глава и се смее, казва на Стю и се връща на телефона.

— Ама че си задръстена, Ханаган! По дяволите да, защо пък не. Хайде на боулинг!

Сърцевината на нещата

13 февруари 2006

Имената и програмите на бившите ученици от курса по химия, втора част, са като гравирани в паметта на Джейни. Но проблемът е, че повечето зубъри не спят в училище. А дори и да не беше така, остава неясно как да попадне в едно помещение с тях, когато това се случи, ако изобщо се случи. Изглежда невъзможно.

От друга страна, имайки предвид, че е зима, щеше да е безсмислено да се промъква под прозорците им нощем. Затова таи големи надежди за състезанието по химия. Само на него може да разчита.

Кабъл се опитва да изгражда връзки с всеки ученик от списъка. Той има повече часове с тях, отколкото Джейни. Но те са резервирани към него, защото го свързват с популярните хлапета от Хълма, а и заради миналите му отношения с Шей Уилдър. Кабъл е отчаян.

Тази година осемнайсет ученици са се записали да изучават химия, част втора. Миналата са били тринайсет. Кабъл е разузнал, че всичките тринайсет са завършили и са влезли в колеж, някои от тях доста далеч — чак в Южна Калифорния. Подобно на хрътка той следи живота им, за да разбере дали не се е променил по някакъв начин през деветте месеца от завършването им до днес. Прекарва часове пред компютъра всяка вечер, проверявайки блогове, страници във Facebook и MySpace в търсене на намеци за минали пиянски истории.

И от всички източници, взети заедно, получава едно голямо нищо.

Единствената следа, с която разполага Джейни до момента, е Стейси О’Грейди от предишния клас по химия, втора част. Часовете й по самоподготовка съвпадат с тези на Джейни. Стейси има ужасни кошмари, когато се случи да заспи. Което е рядко.

Но много хора имат ужасни сънища, без това да означава нещо конкретно, доколкото й е известно на Джейни. Дори и тези сънища да са за изнасилвачи. Джейни знае, че сън, в който те преследва изнасилвач, би могло да се тълкува и буквално, но е по-вероятно да издава неосъзнат страх, възникнал в някакъв момент от живота. Страхът, че нещо те застига или че не си в състояние да избягаш достатъчно бързо от нещо, или пък че си загубил гласа си и не можеш да извикаш — подобна несигурност би могла да е просто резултат от претоварване или от чувството, че си неспособен за промяна. Последният клас в училище може да ти причини всичко това.

И все пак, Джейни се надява Стейси да заспи отново, за да успее да разучи добре съня й.

В класа на Джейни по химия, втора част, има шест момичета. Не познава никое по-отблизо, въпреки че помежду си те са доста приятелски настроени. Но няма да ходят на олимпиадата.

Затова, когато Дезире Джаксън предлага да се съберат да учат в дома й за някакъв тест, Джейни веднага се съгласява. Може пък да извлече повече информация. Няколко други момичета също прегръщат идеята. Уговарят се да се видят в четвъртък у Дезире.

Господин Дърбин раздава листовките за купона на 4 март и Джейни го пита:

— Какво ще кажете да поканим групата от първия семестър да се присъедини към нас? Мисля, че ако сме повече, ще е по-забавно. Или може би нямате достатъчно място за толкова хора у вас, господин Дърбин?

Джейни вече е минавала покрай къщата на господин Дърбин. Кабъл успя да се сдобие със скица от кметството. Тя я запамети. Три спални и голяма кухня, преминаваща в огромна всекидневна. С мебелирания си сутерен къщата лесно би могла да побере двайсетина души и повече.

Господин Дърбин се почесва по брадичката.

— Харесва ми идеята. Ученици, вие какво мислите? Окей ли е според вас?

Учениците искат да знаят кои ще са новите поканени. Господин Дърбин изброява набързо осемте имена по памет и съгласието е постигнато.

— Супер! — казва Джейни. — Ще напечатам повече листовки. Трябва да имаме приблизителна представа колко горе-долу смятат да дойдат.

— Страхотно! Боже, осемнадесет хлапета! Ще ми опразните сметката — шегува се Дърбин.

Няколко момичета предлагат да донесат храна и господин Дърбин приема с благодарност. Джейни е сериозно озадачена. Очакваше учителят да откаже поне от благоприличие. Но Дърбин не дава признаци да е планирал нещо повече от обикновен купон за гениални химици.

— И не искам да виждам никакъв алкохол! — предупреждава той с благ глас и усмивка, внушаваща, че е равен с тях и е на „ти“ с тайните им намерения, така че да ги пресече още в зародиш. Но само споменаването на алкохола вече кара няколко ученици да си разменят заговорнически погледи.

„Каза го нарочно — мисли си Джейни. — За да вкара мухата в главите им.“

След часа господин Дърбин спира Джейни:

— Добра идея за партито, Джейни. Може би няколко момичета бихте могли да дойдете по-рано и да помогнете? — гледа я с поглед на отчаян ерген.

Гърбът на Джейни настръхва, но тя се усмихва въодушевено.

— Супер! Направо ще е страхотно! Толкова готин учител сте! Държите се така, сякаш сте един от нас.

Господин Дърбин се усмихва.

— Опитвам се. Минали са само осем години, откакто аз самият завърших училище. Не съм някакъв дъртак, все пак.

Той е отпуснат, облегнал се е на бюрото си, ръцете му са скръстени пред гърдите.

Неочаквано протяга ръка.

— Не мърдай! — казва. — Имаш мигла.

Минава плавно с палец през бузата на Джейни и пръстът му се застоява на лицето й секунда повече от необходимото.

Джейни свежда престорено смирен поглед, а после вдига очи и ги вперва в неговите.

— Благодаря — казва меко.

Той я поглежда с тлеещ поглед, който не може да бъде сбъркан. Джейни се поколебава за миг, след това разперва небрежно пръсти вместо поздрав, обръща се и бързо поема към следващия си час.

В библиотеката Джейни намира Стейси и се намества на стола срещу нея. Джейни иска първа да й предаде поканата за партито у господин Дърбин, за да прецени реакцията.

— Здрасти! — казва с широка усмивка.

Стейси вдига поглед от учебника изненадана.

— О, здрасти, Джейни! Какво става?

Джейни с нездрава завист забелязва, че тя чете „Историята на една прислужница“ на Маргарет Атууд.

— Ти си била в класа на Дърбин по химия, втора част, миналия срок, нали?

— Д-да… — Стейси я гледа подозрително.

— А ще ходиш ли на олимпиадата по химия?

— А, това ли било. Да, и ти ли?

— И аз. Звучи ми забавно. Ще участвам в събранието на участниците следващата седмица.

— Яко. Няма да е много трудно.

— Все едно, всъщност искам да те питам за Дърбин.

Стейси присвива очи.

— Какво за Дърбин?

— Ами, ще си прави партито за изучаващите химия, втора част, у тях и нашият клас реши да покани вашия.

На устните на Стейси се появява глуповата усмивка.

— О, супер! Да не би случайно да ви е казал какво стана миналия срок?

Джейни наостря уши.

— Не, не съвсем. Каза само, че всички са се забавлявали.

Усмивката на Стейси става още по-глупава. Навежда се през масата и прошепва:

— Всички се натряскаха до козирката. Дори самият Дърбин и Уанг.

Сърцето на Джейни подскача. Сдържа изненадата си и пита спокойно:

— И Уанг ли е бил там?

— Да. Дърбин и Уанг са приятели. Мисля, че двамата играят уличен баскетбол или нещо такова. Дърбин каза нещо от сорта, че Уанг бил там, за да забавлява и контролира тълпата. — Стейси се смее, но след това веднага става сериозна. — Не казвай на никого за алкохола, чу ли? Защото и Дърбин, и Уанг могат да загазят. Но ние, гурутата по химия, сме лоялни и знаем да си държим устата затворена — добавя тя и се киска доволно.

— Разбира се — казва Джейни. — Никога не бих го изпортила. — Той е супер.

— Да-а. — Стейси въздиша. — Страашно е готин. Но и Уанг не е зле за снобар, който живее на Хълма. — Двете момичета хихикат тихичко, а после Джейни вади една от допълнителните листовки за партито. — Ето информацията. Мислиш ли, че ще можеш да дойдеш? Трябва ни приблизително бройката, за да знаем колко храна да приготвим.

— По дяволите, там съм! Добре ще ми се отрази глътка въздух след това непрекъснато зубрене. Искаш ли да пусна новината? Повечето от хората са в класа ми по физика.

— Разбира се! Утре ще ти дам още листовки.

— Супер! И е адски готино от ваша страна да ни поканите — добавя Стейси с усмивка.

Джейни също се усмихва.

— Значи смяташ, че по-голямата част ще приемат?

Стейси се замисля за момент.

— Не мога да се сетя за някой, който не би се възползвал от възможността.

19:02

Джейни приключва с бележките си у Кабъл и потъва в размисъл.

— Започва да става все по-интересно.

Кабъл чете през рамото й. Ръмжи тихичко.

— Направил ти е тъпия номер с миглата? Боже, какъв загубеняк!

Крачи из стаята.

— Спокойно, сърдитко — мърмори Джейни разсеяно, докато въвежда информацията, получена от Стейси през деня. Когато приключва, отваря листовката за партито и отпечатва още десет копия.

Кабъл е на телефона.

— Кейб е — казва. — Мисля, че трябва да наглеждаме къщата на Дърбин през вечерите до… — Спира. — О! Точно затова вие сте шефът. — Усмихва се глупаво на телефона. — Благодаря ви, сър.

Затваря.

— Знаеше ли, че Капитана наблюдава къщата на Дърбин вече цели две седмици?

— Не. Но идеята е добра. Как върви при теб, Кейб? На мен лично ми е странно, че не мога да намеря нито един ученик, който да не харесва Дърбин. Ти успя ли да поговориш за това с някои от новите ти контакти?

— С някои да. Очевидно, въпреки всичко, както вървят нещата, той ще бъде претендент за учител на годината.

— Ако ученик е оставил онова съобщение, какво би го накарало да не се обади после, за да получи наградата? Ето това не разбирам. А и не всички пият. Ако са отишли там, без да знаят, че партито е такова, защо не са се изнизали незабелязано или поне след това да са го споделили с някого? Аз лично никога не съм чувала за тия сбирки досега. Но Кари би могла да знае.

Кейб отново започва да крачи. След малко казва:

— Кари няма как да знае. Нито тя, нито Мелинда и Шей, нито останалите от баровските купони на Хълма са луди по науката. На онези купони не съм виждал никой от класовете по химия, втора част. Това са си два отделни свята.

— И с какво толкова Дърбин държи гурутата по химия, та да са готови на всяка цена да го защитават?

Кабъл вече е набрал скорост. Джейни почти вижда как колелцата се въртят в главата му. Тя поглежда листовките и се сеща, че може да напише имейл на адреса, който Дърбин е дал.

Здравейте, господин Дърбин!

Днес говорих със Стейси О’Грейди и тя е много запалена за партито. Разправя, че миналия срок е било страхотно. Ако сте съгласен, Стейси ще разпространи листовките сред останалите от предишния ви клас.

Какво ще кажете двете да дойдем час по-рано да помогнем с организацията?

И още нещо — предупредихте за алкохола, вярно, но знам една страхотна рецепта за десерт… с ментовка. Съвсем мъничко. Не може дори да те замае и след най-гигантското парче. Какво мислите? Ако не одобрявате, винаги мога да донеса просто кутии с бисквити.

Джейни Ханаган

Р.S. Малко съм притеснена за големия тест в петък — ученето и подготовката за олимпиадата ми отнемат доста време. Може ли да се видим, за да обсъдим някои формули?

Благодаря, Дж.

Натиска „Изпрати“ и оставя компютъра включен със съвсем леко увеличен звук, в случай че той е он-лайн и отговори бързо.

— Какво правиш? — пита Кабъл.

— Флиртувам с Дърбин.

— О!

Връща се към краченето, но пак спира.

— Знаеш ли, мисля, че най-накрая разбрах как си се чувствала. Помниш ли онзи път, когато мина през нас и Шей беше вкъщи?

— А… да. Като жигосано ми е в мозъка.

— Не трябваше да го виждаш. Не защото съм искал да го крия от теб. Просто защото щеше да те боли.

Джейни му се усмихва.

— Знам. Гадно е, нали?

— Побърква ме — признава Кабъл. — Ако това копеле те нарани, ще го убия. Още не съм сигурен дали трябва да се поставяш в такава ситуация.

— В такъв случай, добре че не работя за теб.

Знае, че звучи злобно.

Той спира да крачи. Поглежда я.

— По дяволите. Права си. — Пак започва да крачи. — Е, ти как смяташ, готин ли е Дърбин?

— Разбирам защо момичетата са привлечени от него.

— А ти привлечена ли си?

Джейни въздиша.

— О, Кейб. Шей е секси, богата, готина, популярна. Мажоретка. Ти беше ли привлечен от нея?

— Не. Тя беше част от работата ми.

— Точно така.

— Не отговори на въпроса ми.

Джейни се бави, иска да е напълно искрена.

— Дърбин е привлекателен. Не мога да го отрека. Но когато направи онова с миглата, косъмчетата по тила ми настръхнаха. Той ме отвращава, Кейб. — Кабъл кимва разсеяно и продължава да крачи.

— Добре. Това ме кара да се чувствам по-добре.

Джейни се усмихва. Разбрал го е — същото беше с тях двамата с Шей. Джейни се гордее с него и с новия начин, по който се отнася към този въпрос.

— Обичам те, нали знаеш! — Става й все по-лесно да го казва.

Той се приближава до нея и леко масажира раменете й. Но гласът му звучи мрачно.

— И аз те обичам, Джейни.

— А и вече наистина мога да се защитавам — добавя тя. — Уроците ми по самозащита са направо убиец.

Той лекичко я скубва за косата.

— Радвам се, че ходиш на тези уроци! Станала си наистина якичка, знаеш ли? Много е секси. Стига да не ме пребиваш.

— Не ме предизвиквай! — отвръща под нос. — Хей, мога ли да остана довечера?

— Уф, ами… не знам… боже… щото… съм един вид… зает и разни такива…

Тя се засмива.

И чува бипкащия звук на нов имейл.

Джейни,

Страхотно! Донеси десерта. И бутилката.

И едно абсолютно „да“ на всичко останало, за което ме питаш!

Утре(вт.), след училище може да преговорим формулите, които не разбираш. Останалите ми следобеди са заети докъм 19:00, но ако не ти трябва много оборудване, винаги можеш да минеш през къщи след седем, или утре, или в сряда.

Дейв Дърбин

— Ама че мръсник! — отбелязва Кабъл. — Знае, че утре е Свети Валентин и преди големия баскетболен мач ще има сбирка на феновете, а после танци за празника до десет вечерта. Не очаква да си свободна. — Замисля се за момент. — Като му отговаряш, наричай го Дейв. Поискал си го е.

Кабъл излиза от стаята.

Джейни свива устни и натиска „Отговор“.

Дейв,

Как ти звучи сряда около осем? Знам точно къде живееш. Благодаря!

Дж.

Натиска „Изпрати“ и след по-малко от минута получава отговор.

Ще чакам с нетърпение.

Дейв.

Джейни изключва компютъра и заварва Кабъл в хола да гледа някакъв стар уестърн по филмовия канал. Настанява се до него.

— В сряда в осем съм у тях — казва. — Ще дойдеш ли за подкрепа?

Той плъзва ръка по врата й и я гали нежно.

— Разбира се — отвръща. — Ще предупредя Капитана.

— Добре — казва Джейни и се сгушва по-близо до него.

След като известно време гледат телевизия, без да разбират нищо, понеже звукът е намален почти докрай, Кейб казва:

— Ще ми се да можехме да излезем някъде утре вечер. Толкова ми е писнало от това непрекъснатокриене. Най-голямото ни преживяване е да вдигаме тежести заедно и да избираме между грах и броколи за вечеря.

Джейни въздиша.

— И на мен. Мислиш ли, че някога ще можем да излезем на истинска среща?

— Да. Може би това лято. Със сигурност — през есента. Веднъж само да се отървем от лъжите, в които се заплетохме в гимназия „Фийлдридж“.

Моментът е важен.

Джейни кимва.

Подпира глава на рамото му.

Кабъл разрошва косата й.

— Кейб? — пита тя, докато двамата се пъхат в леглото.

— Да, миличка?

— Имаш ли нещо против да се поупражнявам върху сънищата ти довечера?

— Разбира се, че не. Не е нужно да питаш.

— Бих се чувствала странно, ако не те попитам, след като предварително съм го намислила.

— Няма проблем. Работиш ли над нещо специално?

— Да… ще се опитам да се държа като дистанционно.

Той се смее.

— Какво имаш предвид — пауза, превъртане, такива неща?

— Точно така.

— Това ще е интересно. Дано успееш. Но няма да ме взимаш със себе си, нали?

— Не, не сега. Трябва ми цялата концентрация, която мога да постигна. Но веднъж да успея, с удоволствие ще ти покажа.

Той изгася светлината и отпуска ръка върху кръста и. Гали корема й с палец, сякаш дърпа струни на китара.

— Знаеш ли… — казва. — можеш добре да си прекараш в един хубав сън, стига да разбереш как.

— Познай защо искам да се упражнявам върху теб — отвръща тя с усмивка в тъмнината.

— Внимавай или утре в училище може да изглеждаш като секс маниачка.

Тя се киска тихичко.

— Всичко е част от плана, сладък.

— Е, това вече трябва да подлуди Дърбин — отбелязва Кабъл с горчивина в гласа.

Джейни се обръща към него.

— Разбра ли вече защо никой не порти Дърбин?

— Мисля, че да — казва Кабъл. — Защото той е само няколко години по-голям от нас, изглежда добре, атлетичен е и се държи сякаш наистина харесва хлапетата, запалени по науката. Приема смахнатия им начин на мислене и го поощрява. Той е въплъщение на готиния тип, заобиколен от смотаняци, които никога през живота си няма да бъдат популярни. И те са лапнали по него.

Джейни прочиства гърлото си.

Чака.

Прокашля се отново.

— Т-тоест — заеква Кабъл, — ъ-ъ, имам предвид, че някои от тях са такива, а други, нали разбираш, други, като теб например, виждат направо през фасадата и … ами… нещо такова.

— Хм, хм — сумти Джейни.

— И… адски много те обичам? А сега млъквам и заспивам, за да можеш да манипулираш ума ми по десетки различни начини?

— По-малко — отбелязва тя. — Но може и да се получи.

Кабъл сънува.

Джейни пада в тъмното и се озовава в компютърната стая.

Сънят отчасти повтаря нощта, в която правиха любов там. Тя го наблюдава, после наблюдава себе си, любопитна, изненадана колко бързо са намерили ритъма още първия път.

Концентрира се с всички сили. Втренчва се в Кабъл. „Спри!“ заповядва му с мисълта си отново и отново.

Минава минута, но нищо не се променя.

Още една.

Изведнъж сцената се забавя.

Десет секунди по-късно спира. В много интересен момент, забелязва Джейни.

Оглежда стаята, опитвайки се да запомни всичко. Нещата върху бюрото, часовника на стената, който също е спрял; цветовете. Но е толкова трудно да задържиш сцената по такъв начин. И Джейни започва да я изпуска. Усеща как тялото й трепери, отслабва, а сънят лека-полека възвръща предишното си темпо.

Главата й тупти. Пръстите й са изтръпнали. Побутва Кабъл с дупето си, опитвайки се да го разбуди само дотолкова, че да не й се налага да използва остатъците от енергията си, за да се изтегля сама от съня. Знае, че след малко вече няма да може. И без това едва движи краката и ръцете си.

Кабъл поема рязко въздух и тя го усеща зад себе си, възбуден и спящ. Той започва да гали изтръпналото й тяло, сънувайки я в същото време. Тя усеща наяве, по кожата си, докосванията му — как идват и си отиват — и ги вижда в съня му. И не може да се измъкне. И се предава. Много възбудена, сляпа и изтръпнала го наблюдава в ума си, докато едновременно го усеща по тялото си и го желае. Иска да прави любов с него, сега. Но е напълно парализирана.

Вече не може да се движи.

Не чувства нищо.

Не може да говори.

Не, няма да стане. Поне не по този начин.

Трябва да го събуди, преди да се е случило нещо. За да могат да го направят по правилния начин.

Събира всичките си сили, цялата си концентрация, цялата си воля. Захапва сляпо. Усеща вкуса на коса между зъбите си. Отмята глава назад.

И всичко става черно.

Тялото й се тресе.

Цялата трепери.

Опитва се да си поеме дъх, да прогледне, докато чака, повалена от болката, да види нещо. Каквото и да е. Лицето му. Иска да види лицето му.

Той й говори.

Ръката му е върху бузата й, гали сълзите.

И тя осъзнава.

Осъзнава, че едва ли някога ще могат безгрижно да се излежават и лениво да правят любов в тишината на някоя зимна нощ, между съня и будуването.

Смазана е.

Мускулите й са като втечнени.

Но той е там, прихваща я през раменете, поднася чаша към устните й, помага й да пие и да преглъща.

Усеща как пръстите му отместват косата от очите й чува шепота му в ухото си. Улавя мириса на кожата му във въздуха. Вкусва млякото с езика си, с гърлото. И постепенно започва да различава сенки. Черно-бели в началото, после съзира и лицето му, гневно. Косата му, стърчаща във всички посоки. Пламналите му бузи.

И произнася с усилие:

— Всичко е наред.

Но не е наред.

Защото тя го желае, а него вече го е страх да я докосне по същия начин.

Кара я да хапне нещо.

Сяда до леглото.

Чака я да заспи.

На сутринта го намира буден на дивана.

Сяда в сгъвката на свитото му тяло.

И се споглеждат — и двамата толкова съжаляват, а няма за какво.

Кабъл се чувства безпомощен. Джейни — в капана на собствените си способности. Умовете им отчаяно блуждаят, докато най-сетне се помиряват с мисълта за живота, който ги очаква. И на този Свети Валентин всеки потънал в мислите си се пита дали това трябва да продължава.

Дали те трябва да продължават.

Да се измъчват един друг без причина, без край.

— Кейб? — проговаря тя.

— Да?

— Знаеш ли кое ме кара винаги да се чувствам добре?

Той се замисля за миг.

— Млякото?

— Освен млякото.

— Кое?

— Твоята прегръдка. Когато притискаш тялото ми, сякаш не можеш да ме пуснеш. Или когато се отпуснеш с цялата си тежест върху мен.

Той мълчи.

— Сериозно?

— Не бих се шегувала с това. Нещо в тежестта на твоето тяло, отпуснато върху моето, ми помага да се справя с безчувствеността.

Тя чака. Надява се да не се налага да го моли в прав текст.

Не се налага.

Опиянението на Дърбин

15 февруари 2006

20:04

Джейни навлиза в алеята пред дома на господин Дърбин.

Кабъл е паркирал на половин пресечка разстояние, откъдето се вижда страничният прозорец на всекидневната, и чака с бинокъл в ръка.

Бейкър и Коб са на позиция.

Джейни няма микрофон.

Никой не очаква нещо да се случи.

Още не.

Господин Дърбин е твърде хитър, за да се провали още в началото.

Джейни грабва учебниците си и тръгва към входната врата. Натиска звънеца.

Той отваря вратата. Не твърде бързо. И не твърде бавно. Кани я вътре.

Тя сваля палтото си и му го подава. Облечена е в дънки и деколтирана полупрозрачна блуза с боди отдолу — съчетание, в което не биха я допуснали в училище.

Той е по анцуг и тениска с емблемата на Мичиганския университет.

Потен е.

— Тъкмо свърших тренировката си — казва и мята на раменете си хавлиена кърпа. Води я до масата в кухнята.

— Страхотна къща! — поздравява го тя. — Идеална за купон.

— Тъкмо затова я взех — отвръща той. — Винаги съм искал да имам място, където учениците ми да се отпуснат, да ми гостуват, когато поискат, дори без официална покана.

Взема бутилка вода, подава една и на нея и казва:

— Ти се подготви. Аз ще взема един душ за три минутки и се връщам веднага.

Джейни върти очи с досада, докато той излиза от стаята и чак тогава осъзнава.

Дърбин го няма. Тя е сама.

И тръгва на оглед. Душът се чува.

Две спални и тоалетна надолу по коридора след всекидневната. Кабинет откъм страната на кухнята с всевъзможни химични таблици, книги, стъкленици. И голямата спалня, където той се къпе. Тя наднича бегло. Просторна стая с легло кралски размер и малко дрехи, пръснати наоколо. На нощното шкафче — порно списание.

Джейни чува спирането на водата и се връща в кухнята. Когато господин Дърбин влиза, тя седи на масата, погълната от бележките си. Появява се по дънки и бяла тениска в стил Джеймс Дийн[1]. Само цигарата му липсва.

Прекосява всекидневната и спуска щорите. Джейни изохква вътрешно, сигурна, че Кабъл вече е настръхнал на поста си. Но той обеща на Капитана да се контролира, а освен това знае, че му е позволено да участва в случая само ако стои надалече — твърде пристрастен е. Джейни се надява, че ще мирува.

— Добре, хлапе, какъв е проблемът? — пита Дърбин, като се връща обратно при Джейни. Сяда на стола до нея и разресва с пръсти мократа си коса.

— Проблем? — смее се Джейни. — На осемнайсет съм.

— Съжалявам. Колко съм глупав. Аха! — възкликва, докато се навежда да разгледа записките й. — Отровни газове. — Доволно потрива ръце. — Колко вълнуващо, нали?

Тя се обръща и го поглежда.

— Е да, интересно е. Но не разбирам как от това — посочва с молива си — се получава това. Няма логика.

— Хм — казва той и бавно издърпва молива от ръцете й. — Да започнем отначало.

Обръща листа от другата страна и започва бързо да го пълни с уравнения. Тихичко си подсвирква, докато драска по хартията. Джейни бавно се навежда, сякаш за да вижда по-добре, сантиметър по сантиметър, докато моливът забавя скорост.

Допуснал е една или две грешчици.

Трие с гумата.

Намества се на стола.

Тя преустановява навеждането и започва леко да кима с глава. Напълно, изцяло, непреодолимо очарована от движенията на неговия молив.

Отпива вода от бутилката и установява, че звукът от преглъщането е единственият шум в стаята.

Наблюдава как адамовата му ябълка играе нагоре-надолу.

— Така. — Господин Дърбин най-сетне вдига глава. Обяснява дългото половин страница уравнение от началото до края. Тя е с лице към него, опряла лакти на масата, с пръсти, заровени в косата. Кима, мисли, чака.

— Май схванах — казва накрая, когато той приключва с разясненията.

— Сега ти пробвай — казва Дърбин и я гледа.

После издърпва листа и го пъха под тетрадката, докосвайки гръдта й с опакото на ръката си. И двамата се преструват, че не забелязват.

Джейни вади нов лист и започва от основното уравнение. Навежда се над листа, така че косата й да пада през рамото, и пише. Миг по-късно той прибира косата й обратно зад рамото. Пръстите му небрежно се забавят на врата й.

— Не виждам — оправдава се господин Дърбин.

— Съжалявам — казва тя. Премята косата си от другата страна и усеща погледа му. Колебае се по средата на решението. Мисли.

— Чакайте — промърморва, — не ми казвайте!

— Спокойно — отвръща тихо той. Накланя се към нея, дъхът му докосва рамото й. — Не бързай.

— Никога няма да го разбера — оплаква се тя.

Пръстите му допират лекичко гърба й.

Тя се преструва, че не усеща.

Премисля движенията си, старае се да се постави на мястото на момиче, което би приело подобни намеци. Решава, че тя не би реагирала точно сега, за да не рискува излишно. Затова въздиша едва доловимо и продължава да пише, като хвърля бърз поглед към него, който му казва всичко, което той иска да знае.

— Така добре ли е? — пита Джейни накрая, сочейки резултата.

— Добре е, Джейни. Идеално. — И уверено отпуска ръка на гърба й.

Тя се усмихва, оглежда листа за момент и бавно започва да събира нещата си в раницата.

— Е, господин Дърбин, благодаря ви, че ми позволихте да ви разваля вечерта така.

Той я изпраща до вратата и се обляга с ръка на дръжката.

— За мен беше удоволствие — казва. — Надявам се да наминеш отново някой път. Само ми прати преди това един имейл. И всичко ще е окей.

Тя пристъпва към него, понечва да отвори вратата, за да излезе, но господин Дърбин продължава да държи бравата. Изходът е препречен.

— Джейни — казва той.

Тя се обръща.

— Да?

— И двамата знаем — казва — защо искаше да дойдеш тук тази вечер, нали?

Джейни преглъща.

— Така ли?

— Да. И не е нужно да се чувстваш зле от това. Защото и ти ме привличаш.

Джейни примигва. Изчервява се.

— Но — пояснява господин Дърбин — не мога да имам връзка с теб, докато си моя ученичка. Не е редно. Въпреки че си вече на осемнайсет.

Джейни мълчи, забола поглед в пода.

Господин Дърбин повдига брадичката й. Пръстите му остават върху лицето й.

— Виж, когато завършиш — продължава с красноречив поглед, — тогава ще е друго.

Тя не може да повярва!

Всъщност не. Може.

Така ги кара да мълчат.

Хвърля вината върху тях.

Джейни е наясно какво трябва да каже в този момент.

Но самото казване я отвращава толкова, че би могла да повърне върху обувките му.

— Съжалявам — изрича. — Толкова ме е срам.

— Няма за какво — отговаря Дърбин, но тя знае, че той иска точно това — да се чувства засрамена.

Джейни стои. Изчаква репликата, която е логично да произнесе това гадно, егоцентрично копеле. Устоява на порива да я произнесе първа.

— Не се безпокой, случва се непрекъснато — казва той.

Джейни успява да превърне отвращението си в тъжна усмивка и тръгва, без да каже нито дума, въпреки че е изкушена да завърши сцената с реплика от сорта на: „Боже, каква глупачка съм!“

Около четири секунди след като колата й напуска алеята, телефонът звъни. Тя не вдига, преди да е излязла от полезрението на заподозрения в къщата.

— Добре съм, Кейб.

— Слава богу! Обичам те!

Тя се смее.

— Това ли е всичко?

— Опитвам се да се държа като добро ченге.

— Той е много подъл. Тръгвам към вкъщи. Ще минеш ли за детайлите?

— Да.

— Ще звънна на Бейкър и на Капитана. Ще се видим у нас.

Джейни се обажда и докладва събитията, а Капитана я осведомява съвсем професионално, че това е типичен случай на „синдром на скапания егоманиак с власт“.

Терминът е неин личен.

И после добавя:

— Нямам кой знае какви притеснения за олимпиадата, тъй като ще бъдете с госпожа Палачинка през цялото време, но трябва да си много внимателна на партито, Джейни. Предполагам, че разчита да напие момичетата и евентуално да се възползва от тях, докато купонът е в разгара си. Бъди нащрек!

— Разбира се, Капитане!

— И прочети за наркотиците, с които изнасилваните примамват момичета. Имам някои брошури, искам да ги прегледаш.

— Да, сър!

21:36

Джейни пристига вкъщи, заредена с нова омраза към господин Дърбин. Какъв манипулатор! Има голямото желание да попадне в съня му някой път и да го превърне в кошмар.

Десет минути по-късно влиза Кабъл и я оглежда от глава до пети. Прегръща я.

— Блузата ти мирише на афтършейва му — казва с присвити очи. — Какво стана?

— Свърших си работата — отвръща тя.

— А той какво направи?

— Ела тук. Седни. Представи си, че пишеш някакви химически формули.

И му изиграва сцената с Дърбин.

— Нещастник!

— И после се опита да ми каже, че съм лошо момиче, задето съм си помислила, че някога би ме докоснал. Въпреки че току-що го беше направил.

Кабъл затваря очи.

— Разбира се — казва, кимвайки. — Така ги кара да мълчат.

— И аз това си помислих, докато ми изнасяше реч за високия си морал и стоеше на вратата, така че да не мога да изляза.

Кабъл крачи.

Джейни се усмихва.

— Лягам си. Заключи, когато излезеш.

17 февруари 2006

19:05

Джейни седи на пода в хола на Дезире Джаксън. Там са още няколко момичета от класа по химия, втора част, и учат, както са се разбрали. Разясняват си формулите.

Всеки път, когато се спомене името на Дърбин, всички се надпреварват да го възхваляват. Джейни се включва в играта, като внимателно пуска по някой провокативен въпрос. Но никой не се намира да каже нещо лошо за него.

22:12

Джейни събира учебниците и записките си, въздиша и се прибира, без да е получила друга информация, освен възторжени излияния. Всички обичат Дърбин!

Една цяла вечер, в която можеше да учи, беше пропиляна. Тя вече знаеше тези неща наизуст.

Училищна екскурзия

19 февруари 2006

24:05

Вали сняг.

Вали много силно.

На паркинга на училището учениците по химия товарят нещата за проекта заедно с багажа си в петнайсетместния минибус, докато господин Дърбин крачи наоколо и държи телефон до ухото си с облечена в ръкавица ръка. Косата му е гъсто заснежена. Говори разпалено, поривите на вятъра отнасят думите му.

Всички се качват с бутане и блъскане в буса, възбудени и неспокойни. Струпват се на предните три седалки.

Без Джейни.

Джейни сяда на четвъртата.

Сама.

Трепереща.

Госпожа Палачинка прилича на гъба пърхутка, готова да се пръсне, повита в дълго до петите лилаво, натъпкано с гъши пух палто. Хвърля тревожни погледи през предното стъкло към господин Дърбин и снежната виелица навън.

— По-добре никъде да не ходим — мърмори тя под носа си. — Ще става само по-лошо, колкото по на северозапад отиваме. Така ще натрупа, че ще затворят пътищата.

Учениците са намалили децибелите.

Джейни се моли времето да се успокои. Колкото и да мрази училищните екскурзии, знае, че тази е необходима.

Най-после господин Дърбин нахълтва на шофьорското място, последван от облак сняг и леден вятър. Пали буса.

— Организаторите на олимпиадата казаха, че на север е ясно и слънчево. А и последната прогноза е, че този снеговалеж обхваща само долната половина на Южен Мичиган. След като минем Грейлинг, ще се проясни.

— Значи все пак отиваме? — нервно пита госпожа Палачинка.

Господин Дърбин й намига.

— О, да, отиваме, мила моя! Слагайте коланите!

Подкарва буса през заснежения паркинг, зад него остава тесен коловоз.

— Потегляме!

Учениците надават доволни възгласи. Джейни се усмихва и проверява раницата си за провизии. Има всичко необходимо, за да преживее следващите тридесет и шест часа. Вади „Хари Потър и Ордена на Феникса“, включва светлината си за четене и се потапя в книгата.

17:38

Отнема им повече от пет часа, за да стигнат до Грейлинг, а трябваше да са само три. Но пък снегът вече е спрял. Училищният бус паркира пред „Уендис“.

— Яжте бързо и веднага се връщайте! — вика господин Дърбин. — Остават ни цели шест часа път. Ще се наложи да си подредим нещата за изложението утре сутрин, защото в полунощ затварят салона и го отварят чак на другия ден в шест. Предлагам ви да се наспите, хора.

Джейни се оживява.

Стои далеч от Дърбин. Още се чувства напрегната заради случилото се в дома му, макар да знае, че трябва да преодолее презрението си. Най-странното е, че колкото повече го избягва, толкова повече господин Дърбин се върти около нея.

Засичат се на влизане в ресторанта, но тя му обръща гръб и се насочва към тоалетната.

Останалите също тръгват към тоалетната.

Джейни се обажда на Кабъл.

— Здрасти… мамо — казва.

Кабъл потиска смеха си.

— Здравей, мила. Минахте ли през виелицата?

— Да. На косъм. — Джейни се усмихва, докато говори.

— Нещо интересно да се е случило?

— Не, още нищо. Остават ни шест часа път. Ще бъде дълга нощ.

— Дръж се, сладка. Липсваш ми.

— О… обичам те, мамо.

— Обади ми се, когато можеш. И когато прецениш, че е необходимо.

— Да.

— Обичам те, Джейни. Пази се.

— Добре. Доскоро.

Петнайсет минути по-късно отново са на път.

Никой не спи.

„Очакваше се“, мисли си Джейни.

Подремва, докато още е възможно.

00:10

Джейни е разпределена в стая с още три момичета. Стейси О’Грейди, Лорън Бастил и Лупита Ернандес. Четирите си говорят и тихичко се кискат няколко минути, но уморени заспиват. Алармата им е настроена за 05:30.

13:55

Джейни влиза в първия сън. На Лупита е — с нея спят на едно легло. Джейни усеща как тялото й потрепва.

Намират се в класна стая. Навсякъде летят хартийки. Лупита отчаяно се хвърля да ги събира, с всяко листче, което хваща, от тавана падат нови петдесет.

Лупита е обезумяла.

Поглежда към Джейни. Джейни се обръща, концентрира се.

— Помогни ми! — проплаква Лупита.

Джейни й се усмихва окуражително.

— Промени го, Лупита! — казва. — Заповядай на листовете да се наредят на купчина! Това е твой сън. Можеш да го промениш.

Джейни се концентрира над задачата да предаде съобщението на Лупита. Очите на Лупита бавно се разширяват. Протяга ръце към листовете и те се понасят грациозно надолу, падайки в стегната купчинка върху бюрото й. Лупита въздиша, успокоена.

Джейни излиза от съня.

Лупита вече не потрепва. Диша спокойно, равно и дълбоко.

Джейни се усмихва доволно и се обръща на другата страна.

14:47

Сега е ред на Лорън Бастил.

Намират се в голяма стая, в къща, която изглежда смътно позната на Джейни. Сгъваеми столове са наредени в кръг. Хората седят или стоят прави навсякъде из стаята. Някои се смеят и се търкалят по земята. Всички пият розов пунш. Има и такива, които потапят ръце в купата с пунша и сърбат с шепи.

Но всички освен Лорън изглеждат размазани. Джейни не може да види нито едно лице, колкото и да се опитва.

Лорън танцува в средата на кръга. Тя е гола и размахва блузата над главата си, докато се препъва наоколо и се смее, само по черен сутиен и дънки.

Някакъв силует се приближава.

Съблича си ризата и грабва Лорън.

Всички ръкопляскат и подвикват, докато силуетът придърпва Лорън към себе си. Целуват се и се търкат един в друг на фона на музиката.

Хип-хоп музика.

Джейни гледа ужасено как „кавалерът“ на Лорън съблича и останалите й дрехи, събувайки междувременно собствените си панталони до коленете. Той бута Лорън на пода, строполява се върху нея, чашите с напитки се разливат, след което и другите от групата се впускат в сексуалната игра и започват да си разкъсват дрехите един друг. После всички се просват върху Лорън и се трупат, докато стигнат до тавана. Лорън крещи, телата задушават гласа й. Лорън е смазана до смърт.

Джейни изтръпва. Цялата трепери. Не издържа повече, много е страшно. Иска да се махне. Мъчи се да се изтръгне, но кошмарът е прекалено силен.

Джейни отваря уста да извика, но знае, че няма да я чуят.

„Погледни ме! — призовава тя Лорън в ума си. Помоли ме да ти помогна!“

Кошмарът е извън контрол. Джейни не може да привлече вниманието на Лорън. Не може и да се измъкне. Гледа с ужас как Лорън се бори, как напразно бута хората напластени отгоре й и крещи:

— Не! Престанете! Стига!

Джейни мобилизира цялата си сила в опит да спре съня. Иска да разгледа по-добре стаята. Проваля се.

Но след малко…

С последно, свръхчовешко усилие Джейни съумява да откъсне погледа си от Лорън. И го плъзва наоколо.

Там.

В кухнята.

Смее се и пие, и гледа лудостта, сякаш е футболен мач или нещо подобно.

С мобилен телефон пред себе си.

Неясна фигура със странно изражение на мътното си, хилещо се лице.

Лорън изпищява и всичко става черно. Джейни е парализирана, сляпа. Чува Стейси да мърмори:

— Какво има, по дяволите?

Лупита ръмжи. Джейни заравя глава под възглавницата и чака три неща:

Лорън да спре да диша тежко.

Собственото й зрение да се възвърне.

И да почувства нещо.

Каквото и да е.

Минава много време, преди трите неща да се случат.

Сутринта идва твърде бързо.

20 февруари 2006

08:30

Отборът по химия завършва представянето си — голяма ДНК спирала и схеми, проследяващи процеса на клониране на хора по безопасен начин.

Джейни не се интересува особено от състезанието. Оставя истинските гении по химия да свършат работата.

Което те със сигурност биха предпочели и без това.

Госпожа Палачинка пристига с кутия понички и те сядат, докато чакат да минат оценителите и журито да обяви резултатите. Всички изглеждат изтощени, включително и господин Дърбин.

Джейни се извинява и отива в тоалетната.

Обажда се на Кабъл.

Разказва му за съня на Лорън.

И двамата потъват в мрачно мълчание.

— Внимавай! — предупреждава я Кабъл за стотен път.

— Само не разбирам как така никой не е докладвал нищо сериозно или защо след първото обаждане не е последвало второ. Освен ако всички не са били толкова пияни, че да не си спомнят — мърмори Джейни. — Сигурно е имало нещо в този пунш. Капитана ми каза да проуча наркотиците, които използват изнасилвачите. Мисля, че е на прав път.

— Така изглежда, Джей.

Вратата на тоалетната се отваря, влиза Лупита и весело маха с ръка на Джейни.

— Трябва да затварям — казва тихо Джейни, отвръщайки на поздрава на Лупита, и прекъсва разговора.

16:59

Отборът събира материалите за проекта си. Тръгва си с бялата лента за третото място. Никак не е зле за една малоумна теория и сто тона клечки от сладолед.

В девет вечерта всички спят в буса. Тоест всички, освен господин Дърбин и Джейни. Джейни полага необходимите усилия и излиза от най-различни смешни сънища. Слава богу, от глупавите най-лесно се отървава.

Хапва и се опитва да спи между сънищата.

Неочаквано господин Дърбин отбива от магистралата. Спящите пътници се събуждат и се надигат да проверят какво става.

— Скъпа Ребека — обръща се господин Дърбин към госпожа Палачинка, — би ли покарала малко? Направо заспивам.

Госпожа Палачинка нервно поглежда господин Дърбин.

— Само за около час — моли се той.

— Добре — съгласява се тя.

Господин Дърбин слиза от буса и се качва обратно през плъзгащата се странична врата.

— Някой да седне отпред с Палачинка? Трябва да се изтегна.

Просва се на задната седалка до Джейни.

— Привет! — поздравява я той.

Очите му обхождат увитото й в палто тяло.

— Привет! — отвръща Джейни, опитвайки се да изглежда заинтригувана, но после се отказва и се втренчва в тъмнината през прозореца. Съзерцава снега, който леко се спуска наоколо. И се пита какъв ли ужас би могъл да й се случи. Да я открият тресяща се в слепота заради някой сън на Дърбин или той да опита нещо извратено в тъмния заден край на буса.

Нито един от вариантите не й изглежда особено привлекателен.

Господин Дърбин се протяга и се прозява. След петнайсетина километра вече тихо похърква до Джейни, с изпънати на пътеката крака, докато тялото му се накланя и плъзга сантиметър по сантиметър към нея.

Отново е заклещена.

Налага си да стои будна и да запази самообладание. Успява да издържи може би около час.

23:48

Буди се внезапно.

Бусът мърка. Всички спят, освен госпожа Палачинка отпред на шофьорското място. Твърде изтощени са, за да сънуват.

Поглежда към господин Дърбин.

Рамото му е опряно в нейното. Ръката му е на бедрото й.

Джейни пребледнява от възмущение. Отмества ръката му. Свива се още повече в малкото си ъгълче и му обръща гръб.

Той не се буди.

Не сънува.

„Скапан задник!“ мисли си Джейни.

03:09

Бусът завива към паркинга на гимназия „Фийлдридж“. Колите на всички ученици са покрити с петдесет сантиметра сняг.

Джейни бута Дърбин.

— Пристигнахме. — Гласът й звучи враждебно. Просто иска да си легне по-бързо вкъщи, в собственото си легло.

Всички слизат сънени от минибуса.

— Ще се видим след няколко часа, готови за училище! — провиква се бодро госпожа Палачинка в студената нощ, докато питомците й уморено изриват снега от предните прозорци на колите си.

Джейни се обажда на Кабъл.

— Хей! Чаках те! — казва той притеснен. — Безопасно ли е да караш?

— Не мога да си представя, че някой ще си държи прозореца отворен в нощ като тази — отговаря тя.

— Хайде идвай.

— След пет минути съм при теб.

Джейни пада изтощена в обятията на Кабъл. Разказва му за Дърбин на задната седалка на буса.

Кабъл я води до спалнята, помага й да си облече една от неговите тениски и шепти в ухото й, докато заспива:

— Справи се отлично.

Затваря вратата на спалнята.

Постила си на канапето.

Лежи буден и боксира възглавницата си в тишината.

21 февруари 2006

15:35

Джейни с тъмни кръгове под очите и Кабъл със загрижено изражение седят в кабинета на Капитана. Джейни хапва ядки и пие мляко, докато си припомня събитията от приключението с изложението по химия.

— Приличаше малко на къщата на Дърбин — казва. — На неговия хол.

— Но не можа да видиш ничие лице? — Капитана настоява.

— Не — казва Джейни. — Само това на Лорън. Тя сънуваше.

Кърши пръсти притеснена.

— Няма нищо, Джейни. Наистина. И без това ни даде предостатъчно информация.

— Искаше ми се да е повече.

Кабъл се пресяга и стиска ръката й. Може би прекалено силно.

След това Джейни се прибира, проверява дали с майка й всичко е наред, вечеря и си ляга. Спи като пън дванайсет часа.

27 февруари 2006

Кабъл се обажда на Джейни на път за училище.

— Точно зад теб съм — казва.

— Виждам те — отговаря и се усмихва в огледало за задно виждане.

— Хей, Джейни?

— Да?

— Имам огромен, ужасен проблем.

— О, не! Не и онези ужасяващи гъбички под ноктите, които се лекуват цели шест месеца!

— Не, не, не! Много по-лошо. Шокираща новина. Сигурна ли си, че мога да ти я кажа, докато шофираш?

— Със слушалки съм. И двете ми ръце са на волана. Прозорците са вдигнати. Давай.

— Добре, започвам… Директор Абернети се обади тази сутрин да ми каже, че е възможно да съм отличник на випуска.

Следва тишина.

По-скоро шумно изсумтяване.

И кикот.

— Поздравления! — казва тя накрая през смях. — И какво ще правиш сега?

— Ще се провалям на всеки тест и домашно от днес нататък.

— Няма да можеш.

— Само гледай.

— Нямам търпение. А, и между другото. Отвратителен си.

— Знам.

— Обичам те.

— И аз те обичам. Чао.

Джейни затваря и отново се залива от смях.

Вторият час по психология е за съня. Джейни обстрелва господин Уанг с въпроси за сънищата, просто ей така. Оставя го почти онемял и бърза да не закъснее за часа на Дърбин.

През цялата седмица преди купона Джейни продължава да се прави на засрамена пред Дърбин и той се хваща на преструвките й. Всъщност колкото повече тя го избягва, толкова повече той си измисля извинения, за да я извика при себе си след часа или да я накара да мине у тях след училище.

Тя остава дистанцирана и той прекалява с комплиментите си — за теста, за резултата от експеримента, за пуловера й…

1 март 2006

10:50

— Все още ли мислиш да дойдеш час по-рано в събота? — пита господин Дърбин след часовете.

— Разбира се. Обещах ви, че ще го направя. Със Стейси сме у вас в шест.

— Отлично. Хей, Джейни, да знаеш, че нямаше да успея да направя това голямо парти без теб.

Джейни се усмихва студено и тръгва към вратата.

— Разбира се, че щяхте. Вие сте Дейв Дърбин.

Излиза и се отправя към часа по английска литература със скучния господин Пърсел. Той е образец за учител с висок морал.

Времето за самоподготовка минава отвратително. До края на часа Джейни разполага с информация за милион напълно незначителни неща. Когато най-сетне вдига глава, вижда силуета на нечии крака отстрани на масата.

— Добре ли си, Джейни? — Гласът е на Стейси.

Джейни кашля и в същия момент откъм лявата страна на библиотеката се чува апокалиптичен шум. Стейси се обръща нататък и гледа тъпо. Джейни не вижда нищо, но веднага щом устните й възвръщат чувствителността си, се усмихва. „Кабъл е измислил нещо“, казва си тя.

Изправя се, сякаш всичко е наред с очите й и наистина малко по малко зрението й се възвръща. Кашля, прочиства гърлото си отново и тогава Стейси се обръща към нея.

— Божке! Колко е схванат! Както и да е, дойдох да те питам за събота.

— А, да — казва Джейни. — Ние двечките сме първи у Дърбин да помагаме. Окей ли си?

Стейси я поглежда леко учудена.

— Защо да не съм?

— Нямам представа, тези дни човек трябва да си отваря очите на четири, не е ли така?

Стейси се смее.

— Предполагам. Е, предястията вече са измислени. Дано да стигнат контактите, защото ще ни трябват адски много електрически тенджери. Естествено винаги можем да използваме и лабораторни лампи.

— Ей, това беше добро! Аз пък направих списък с десертите и мезетата. Фил Клег ще носи нещо, което той нарича „боклучена торта“, дори не искам да знам какво е.

Бърборят си още малко за купона и за олимпиадата по химия, звънецът бие и Стейси се омита. Джейни остава да наднича между редиците с книги и когато библиотеката се опразва, се промъква при Кабъл.

— Всичко наред ли е? — прошепва кикотейки се.

— С мен ли? О, да! Но може да се наложи да ме изнесеш на ръце.

— Какво стана?

— Отвличах вниманието от теб.

— Това го разбрах.

— Ами паднала стълбичка, срутени енциклопедии.

— Аха, ясно. Е, никога няма да мога да ти се отблагодаря.

— Естествено, че ще можеш. Помогни ми да се издъня на повечето тестове, така че да отпадна от тройката отличници.

— Не можеш ли просто да кажеш на Абернети, че трябва да поддържаш репутация на куха лейка и че не искаш да привличаш внимание върху себе си.

— Издънките ще са по-забавни.

Джейни клати глава и се смее.

— Първите няколко пъти може би. Но бас ловя, че после няма да издържиш.

— Хайде на бас!

Джейни слага ръце на кръста си.

— Добре. След четвъртия провал на контролно или на нещо по-сериозно, ще ти стане гадно и няма да успееш да се справиш с номер пет. Такава е моята прогноза. Победителят плаща на първата ни истинска среща.

— Супер. Започвай да спестяваш.

Време е за шоу

3 март 2006

10:04

Класът по химия, втора част, шуми развълнуван, а учениците по-скоро се занасят помежду си, отколкото учат. Господин Дърбин им е позволил. Справиш са се относително добре на последното контролно, олимпиадата по химия е завършила с по-високи от очакваното резултати и, разбира се всички са в треска за утрешното парти. Самият господин Дърбин също е леко възбуден. Господин Крейтър, който в този момент минава покрай тяхната врата, спира привлечен от врявата и подава глава.

— Явно наближава партито на химиците — отбелязва той, разглеждайки учениците един по един.

— Утре вечер, Джим — казва господин Дърбин. — Мини, ако жена ти те пусне.

Подсмихват се.

Джейни присвива очи при този коментар, но се връща обратно към учебника си. Търси една формула — формулата на наркотика на изнасилвачите. Не че би могла да я намери в учебник за гимназията. Тази рецепта все пак е опасна. Но кой знае, може пък да открие полезна следа.

Когато господин Дърбин тръгва да се разхожда между чиновете, Джейни отваря на урока и се преструва, че чете. Господин Дърбин спира замалко зад нея, но тя не му обръща внимание. Той продължава.

Четири седмици играят физическо в салона с щангите — разучават уредите и правилните позиции за вдигане на тежести. Гадняра вика Джейни отпред за демонстрация.

— Колко ще вдигнеш, Здравенячке?

Джейни го поглежда.

— Ами, сър, предполагам, че това зависи от упражнението, което ще искате да демонстрирам.

— Правилно! — казва той, сякаш въпросът е с образователна цел.

Изражението на Джейни не се променя.

— Какво ще кажеш за горната част на тялото?

— Щанга или уред?

— О-о-о, май се правим на много умни? Да започнем с щанга.

Джейни го измерва с поглед.

— Ще ми държите ли, или не?

Учителят по физическо се усмихва на другите ученици, сякаш ще прави магия.

— Разбира се, че ще ти държа.

Джейни кимва.

— Добре тогава. Петдесет.

Той се разсмива.

— Защо не започнем, да речем, с двайсетина.

— Петдесет е добре за едно вдигане.

Навежда се и започва сама да си слага тежестите. Учениците се забавляват страхотно, което още повече окуражава Крейтър.

Джейни затяга винтовете и ляга на лежанката, щангата е точно над гърдите й.

— Готов ли сте?

Изчаква го да застане зад нея, така че да може да й хваща лоста. Затваря очи. Концентрира се, диша, докато вече не чува разсейващите звуци наоколо. Вдига лоста, задържа го за миг, после го сваля постепенно почти до гърдите си и го избутва нагоре с всички сили. Задържа го няколко секунди и бавно го поставя на стойката.

— Трийсет и пет за серия — казва Джейни, докато регулира тежестите.

Прави осем вдигания в серия, оставя щангата, след като приключва, и чак тогава връща съзнанието си в стаята. Доста тихо е.

Господин Крейтър стои и я гледа изумен с глупава усмивка на лицето. Джейни се обръща на хълбок, вдига се от лежанката и се оттегля в другия край на салона. Докато трае часът, свършва половината си тренировка за деня. Бонус.

— Задник! — изсумтява на учителя, докато излиза след края на часа.

— Какво?

Тя продължава напред, без да се обръща.

Пет минути след началото на часа за самоподготовка хартиено топче от Кабъл я удря по ухото. Джейни върти очи с досада. Отваря го.

Вътре пише: „Стейси“.

Джейни вдига поглед. Главата на Стейси лежи върху учебниците й. Очите й са затворени. Джейни прехапва устна и кимва към Кабъл. Той й се усмихва окуражително.

Кръвта й още кипи от физическото. Чувства се силна. Наспала се е добре, нахранила се е… всичко е в нейна полза. Само Стейси й трябва сега да…

Хваща се за ръба на масата, вече е в колата на Стейси. Стейси кара бясно, както винаги. Задната седалка, ръмженето, мъжът, ръцете му, стискащи гърлото на Стейси.

Джейни се чуди дали сега не е най-добрата й възможност или да чака друга. Решава да опита за всеки случай, да не би Стейси да се събуди преди да са стигнали гората.

Стейси кара на зигзаг. Джейни се концентрира, стиска и разпуска юмруци, докато още не са изтръпнали, фокусира се върху спирането на съня. Сънят се забавя и Джейни прави опит да се обърне, за да види мъжа. Но изпуска контрола и сънят отново се ускорява. Не може да се справи с двете неща едновременно. Връща усилията си към стопирането на сцената, но знае, че властта й е ограничена. С едно смело изпомпване на енергия действието се забавя и спира. Тя успява да задържи концентрацията си и бавно с плавни движения се обръща. Вижда ужаса в очите на Стейси, вижда ръцете на мъжа около гърлото й, китките и предмишниците му и после внимателно, без да бърза, се обръща още малко назад, за да види лицето на мъжа.

Но лицето е покрито със скиорска маска.

Джейни губи концентрация и сънят се връща към нормалната си скорост. „Мамка му!“ Блъскат се в канавката, влизат в храстите, колата се преобръща, спира. Окървавената Стейси се измъква през потрошеното стъкло и тича с изнасилвача по петите си, стигат гората, той я сграбчва и тогава Джейни отново се опитва да спре съня. Събира всичките си сили. Но не смогва. Изнасилвачът е хванал Стейси, тя се спъва, той пада върху нея и после всичко рязко спира, както винаги.

Сега й се иска да се беше опитала да помогне на Стейси да промени съня си. Може би следващия път.

Всъщност надява се да няма следващ път.

Петнайсет минути по-късно, когато отново може да вижда и да се движи, а библиотеката се е опразнила, Кабъл я прегръща силно, държи я в обятията си и тя няма обяснение защо това я кара да се чувства толкова удивително. Придружава я до паркинга, вози я до вкъщи, връща се за нейната кола — всичко е като предишния път. Джейни яде, пие, проверява майка си и заспива на дивана.

Той е там, когато тя се събужда. Чете книга, с крака върху масичката за кафе.

— Здрасти — казва Джейни. — Колко е часът?

— Малко след осем вечерта. Как си?

— Добре — отговаря.

— Майка ти тук ли е?

— В спалнята, както винаги.

Кабъл кима.

— Капитана иска да се срещнем рано сутринта, за да преговорим за утре вечер.

— Даа, очаквах го.

— Загрижен съм за теб, Джейни.

— Заради съня ли? Беше толкова зле само защото го спрях.

— Успя ли? Супер!

— Да. Но не видях нищо.

— Е, няма значение. Това, което ме притеснява, е партито.

— Моля те, недей! Ще се оправя. Ще има още осемнайсет ученици там, Кейб. Няма да се напия. Ще държа бира или нещо друго в ръка, колкото Дърбин да не стане подозрителен, но само ще се преструвам. И ще ям много, преди да отида.

— Дано Капитана има план за оттегляне. Телефонът ще е у теб, нали?

— Естествено. За да ти се обадя, натискам само един бутон.

— Ще съм наблизо.

— Не твърде близо, Кейб.

Кабъл оставя книгата на масата.

— Още можеш да се откажеш, Джейни, знаеш го.

Джейни въздиша.

— Кейб, чуй ме! Не. Искам. Да. Се. Отказвам. Искам да го направя. Искам да спра този тип! Защо не го приемеш?

Кабъл е смутен.

— Не мога да се сдържа. Не мога да понеса мисълта онзи извратеняк да те докосва, Джейни. Ами ако нещо ужасно ти се случи? Боже, чувствам се отвратително.

— Разбирам те.

Джейни се надига на лакти и сяда. Последното, което иска сега, е скандал. Сменя темата.

— Етел прибра ли се?

— Да, на алеята е.

— Благодаря ти. Просто не знам какво щях да правя без теб.

— На твое място нямаше да се тревожа за това.

Джейни се обляга на гърдите му. Минава с връхчетата на пръстите си по бедрото му.

— Кабъл, защо търпиш всичко това?

Кабъл се намества, докато се забавлява с кичур от косата й.

— Ами не е ли очевидно? Защото един ден ще си адски богата и известна, бас ловя. С твое предаване по телевизията и хора, ръсещи купища пари, за да те накарат да им промениш сънищата. Само чакам парите. След това изчезвам.

Тя се смее.

— Казах ли ти, че вдигнах петдесет по физическо днес? А после нарекох Крейтър „задник“.

Кабъл избухва в смях.

— Той си е задник. А петдесет кила сигурно е национален рекорд или нещо такова. Това е почти повече от собственото ти тегло.

— Националният рекорд е деветдесет за моята възраст и килограми. Но ще приема комплимента.

Говорят си около час, после Кабъл се прибира. Утре ще се срещнат в кабинета на Капитана.

Кабъл излиза и Джейни вади учебника по химия, изчита с интерес една глава, рови около час из интернет през мобилния си телефон, намира нужната й информация за наркотиците за изнасилване и си ляга.

4 март 2006

09:00

Бейкър и Коб се присъединяват към Джейни и Кабъл в офиса на Капитана. Джейни се запознава с Коб и поздравява Бейкър.

Капитана разяснява графика за вечерта. Джейни ще пристигне в шест с още едно момиче. Останалите гости ще се появят в седем.

Капитана подава на Джейни тънка секси ретро запалка с капаче, една от наскоро излезлите на мода.

— Не е истинска, Джейни. С отварянето на капачето изпращаш сигнал за помощ на Коб и Бейкър отвън. Първо ще те проверят по мобилния, за да са сигурни, че не е било неволно, а в случай че е, не изпадай в паника. Вдигни им при грешка. Само опитай да държиш запалката в джоба си и всичко ще е наред. Не вдигнеш ли телефона, те ще се приближат и отново ще ти звъннат. Ако пак не вдигнеш, ще влязат да те търсят. С други думи, ако изпаднеш в нужда, отвори запалката. Настрой телефона си на вибрации и го сложи където искаш, в бельото си дори, но на всяка цена го вдигни, в случай че всичко е наред. Не отговориш ли, те ще сметнат, че си в беда. Ясно ли е?

— Съвсем ясно, сър! — отговаря Джейни.

— Добре. Да поговорим за алкохола. Повярвай ми, Дърбин ще следи всички да имат пълни чаши в ръка.

Джейни я поглежда уплашено.

— Нали няма да ме арестувате, ако си сипя алкохол?

Капитана повдига вежда.

— Не, стига да не направиш нещо глупаво. Но смятам, че трябва да разнасяш някаква напитка в ръка, така че никой да не те заподозре. Все пак не насърчавам пиенето по време на работа.

— Добре… и да не оставям напитката си по никакъв повод, нали? И без бурета, пуншове и смесени питиета.

Капитана кимва, впечатлена.

— Написала си си домашното за наркотиците за изнасилване, както виждам. Добра работа.

Вади малко пакетче тестери за наркотици от чекмеджето на бюрото си и ги подава на Джейни.

— Тези познати ли са ти?

Джейни се усмихва, бърка в чантата си и вади идентично пакетче.

— Отлично! — Капитана кимва. — Кабъл. Каква е твоята задача?

— Да гледам в агония, сър.

Капитана потиска усмивката си.

— Бих те накарала да си останеш вкъщи, ако не бях сигурна, че и без това ще се измъкнеш. Докато гледаш в агония, чувствай се свободен да отбелязваш всеки който влиза или излиза и не е в списъка.

— Благодаря! — казва Кабъл примирено.

— Бейкър и Коб, вие наясно ли сте с процедурата?

— Да, сър! — отговарят едновременно.

— Отлично! Свободни сте!

Бейкър и Коб плясват Джейни по тила, сякаш е едно от техните момчета, вдигат й палци и излизат. Джейни се ухилва.

Капитана се обръща към Джейни.

— Тази вечер не е моментът да попадаш в разни пиянски сънища. Опитай се да държиш нещата под контрол, ако е възможно. Ако не успееш — няма страшно, ще се оправим после. Естествено ти не можеш да отговаряш за действията на другите хора, затова не се стряскай, ако нещо се случи и се окажеш в нечий сън.

Джейни кима.

— И се пази. Ти си умна. Следвай интуицията си. Имаш изключителна интуиция. Използвай я, както и преди си го правила, и всичко ще е наред. Ясно?

— Да, сър.

— Въпроси?

— Не.

— Добре. Звънни ми, ако нещо ти хрумне да питаш, каквото и да е то — казва Капитана. — И, Джейни, никога не съм била по-сериозна — използвай тази запалка, в случай че наистина имаш нужда! Не бъди мъченица и не смятай, че можеш да се справиш със задачата сама. Ние работим в екип. Ясно?

— Ясно. Готова съм, сър.

— Последно напомняне. Това може да не е нищо повече от обикновено парти. Целта ни е да открием и заловим сексуален насилник. А не да арестуваме някой, защото е сервирал пет питиета на малолетни. Винаги можем да го хванем следващия път за това. Както казах, довери се на интуицията и преценката си.

— Добре.

— Кабъл. Въпроси?

— Не, сър.

— Тогава изчезвайте. Очаквам да се видим, преди да са изминали двайсет и четири часа. По дяволите, мразя тази работа!

10:09

Джейни приготвя своите десерти с ментовка и ги пъха в хладилника, после си прави обяд. Кабъл се отбива и се мотае безцелно наоколо, неспособен да говори за каквото и да било. Накрая Джейни го отпраща.

— Внимавай, скъпа! — казва той и я целува по главата.

Джейни мълчи.

Кабъл си тръгва.

14:32

Джейни пали любимата си ритуална свещ за релаксация и сяда неподвижна в леглото, пречиства ума си, медитира. Подготвя се. Преглежда мислено създадените от нея профили. И всички събития, довели до днешния ден. Съзнанието й я води към съня на Стейси с колата. Припомня си го, стъпка по стъпка. Знае, че има връзка между съня и Дърбин, но каква? Да не би господин Дърбин наистина да я е изнасилил? Джейни се замисля за Лорън. Трябваше да се съсредоточи по-добре върху лицата на хората в съня с партито, но те бяха размазани до неузнаваемост. А и, ако Лорън сънува кошмари за партито, защо тогава не изпитва никакви скрупули или опасения, или направо неприязън към домакина? И защо анонимният глас не се е обадил повторно на телефонната линия в полицията?

Дремва за около час, молейки се да открие връзката между сънищата и партито тази вечер.

Молитвите й не постигат резултат.

Когато се събужда, взема душ, навлича тесни дънки и пуловер с дълбоко остро деколте. Слага малко грим и прибира косата си назад в ниска опашка, като оставя няколко свободни кичура да обрамчат лицето й. Прави си лека закуска, изпива чаша мляко, приключва бързо и си мие зъбите. Слага едва забележим гланц на устните си.

Шоуто наближава.

17:57

— Спирам пред къщата му. Ще се видим после… — казва Джейни.

— Ако имаш възможност да ми звъннеш… без да рискуваш… нали знаеш… — гласът на Кабъл е отчаян.

— Ще ти се обадя, ако мога. Обичам те, Кейб.

— И аз те обичам, Джейни. Пази се.

Затварят. Нощта е топла за ранния март, снегът се е стопил, оставяйки след себе си кални дворове, локви и дупки навсякъде. Джейни паркира на улицата, проверява джобовете си за сетен път, грабва десерта и поема дълбоко въздух, после сваля палтото и го хвърля на седалката до шофьора. Няма да е излишно да има извинение да излезе от къщата. Купила е предвидливо пакет цигари и сега го оставя в палтото.

Притваря очи за миг, влиза в ролята си и слиза от колата. Вижда задната част на минибуса на Бейкър надолу по улицата, той й присветва със стопове. Без да разбира защо, това я прави в пъти по-уверена и тя се усмихва към светлините, знаейки, че Бейкър я вижда със силния си бинокъл. Коб е на пост на следващата пресечка, с частична гледка към задната част на къщата. Не търси Кабъл, но знае къде е — зад ъгъла.

Тръшва вратата на колата и тръгва по алеята към входа на господин Дърбин, надявайки се Стейси да се появи скоро. Чука и чува стъпки. Господин Дърбин отваря и я кани.

— Здрасти, Джейни! — казва той, пуска я да влезе и затваря вратата след нея.

— Добре изглеждате, господин Дърбин — казва Джейни с усмивка и хвърля поглед наоколо. Пренаредил е мебелите, сложил е допълнителни сгъваеми столове и е добавил две маси за покер в хола.

— Ти също, Джейни — казва той, оглеждайки я от глава до пети. — Можеш да ме наричаш Дейв извън училище, нали знаеш.

Тя кима послушно, докато проследява погледа му, който спира на гърдите й.

— Дей — казва, — сигурно трябва да прибера това в хладилника — показва му десерта. — Нещо против да разгледам кухнята, да разбера кое къде е? Предполагам, че ще се наложи да разнасям храна и напитки, когато дойдат другите.

— Заповядай — съгласява се той. Няма и следа от притеснение.

„Първи страйк“, отбелязва Джейни. Той я следва и й показва къде са чиниите, чашите, приборите и салфетките.

— Хладилникът е претъпкан — обяснява, — но има място на долния рафт, ако разместиш бутилките бира. — Стои зад нея, докато тя се навежда и намества десерта вътре. — Искаш ли бира или нещо друго? Ще правя и пунш.

— Ти ще пиеш ли? — пита тя.

— Да, разбира се.

На вратата на хладилника, за да прикрепя — какво друго, ако не две снимки на самия господин Дърбин — стои магнит. Онзи магнит, с номера на програма за предотвратяване на престъпленията в училище. Сърцето на Джейни подскача. „Сам се е подредил!“, осъзнава тя, мислейки си за неясния анонимен глас, говорещ по телефона от кухнята.

Джейни вади пъргаво две бири от хладилника и Дърбин тъкмо й показва къде е отварачката, когато от коридора влиза не кой да е, а господин Уанг. Бос и с мокра коса.

— Господин Уанг — поздравява го Джейни, контролирайки изненадата си. — Не знаех, че сте тук.

— Г-це Ханаган — отвръща той с кимване.

Господин Дърбин се усмихва широко.

— Толкова сте официални и двамата. Крис, Джейни — казва той. — Джейни, искаш ли да донесеш една бира и за Крис? Трябва да започвам вече с този пунш. Крис дойде по-рано, за да ми помогне с масите и столовете, но накрая започнахме една доста оспорвана игра. На баскетбол — добавя.

— Разбирам. Е, много ми е приятно да те видя… Крис.

Тя му намига, той изглежда нервен.

— И на мен, Джейни.

Джейни подава бира на господин Уанг. Той се оглежда из стаята, търсейки нещо, което да свърши, и накрая, чувствайки се безпомощен, отива до стереото и започва да прехвърля дисковете.

— Ще заема обичайната си позиция на диджей — казва.

Звънецът на входната врата звъни и без някой да й е отварял, вътре нахлува Стейси с вик:

— Ухааа!

Джейни повдига вежда.

— Здрасти, Стейси! — поздравява я тя, когато Стейси поставя своята електрическа тенджера на кухненския плот.

— Джейни! — Стейси вече мирише на бира. — Готова ли си за купон?

Господин Уанг е пуснал „Колдплей“ и увеличава звука.

— Сега вече да — казва Джейни и надига бирата. Чуди се колко ли див трябва да стане купонът, за да мине господин Уанг на хип-хоп.

Тя отнася картонените чаши и салфетките в хола, където господин Дърбин сипва сок от боровинки в купа за пунш, пълна до средата с бистра течност. Добавя бутилка кофеинова сода към сместа, докато Джейни реди масата, след това отива до мивката, връща се и пуска шепа ледени кубчета в купата.

Джейни отваря пакета салфетки и ги подрежда спираловидно.

— А какво ще има на другата маса? — пита.

Господин Дърбин разбърква пунша с черпак.

— Мисля да сложим хапването там. Искаш ли да се заемеш с това?

Той взема чаша и налива малко от пунша, отпива и кима одобрително.

— Разбира се. Видях някои неща на плота. Ще ги сипя в купички и ще ги сервирам тук.

— Имам и една малка престилка, която можеш да си вържеш, ако искаш — казва Дърбин по-тихо, така че само тя да го чуе.

Джейни повдига вежда и го поглежда. Той се хили.

Стейси пристига до масата с пунша.

— Това същото ли е като на последния купон, Дейв? И ако е, не трябва ли да го пробвам, как смяташ?

Хвърля му невинен поглед.

— Разбира се — съгласява се той и й сипва една чаша.

Джейни отива в кухнята и започва да разпределя храната в купите с всякакви размери. Занася ги на масата, когато господин Уанг вече пресушава първия си пунш.

— Какво ще кажеш за пунша, Джейни? — господин Дърбин й предлага чаша.

— Да свърша първо с бирата — казва тя с усмивка. — А какво изобщо има в това?

— Само малко водка. Дори не можеш да различиш вкуса й — отвръща той. — Но можеш да я почувстваш.

Стейси се хили.

Господин Уанг започва да се отпуска и към седем вечерта двамата с господин Дърбин и Стейси вече безгрижно си разменят шеги и закачки без следа от неудобство.

Джейни се възползва от момента и излива малко от бирата си в мивката, преди звънецът да е започнал да звъни. Той не спира през следващия един час. Джейни играе домакинята.

20:17

Всички вече са пристигнали и партито набира скорост. Джейни е в кухнята, занимава се с храната, която гостите носят. Подрежда предястията на масата и използва извинението, че търси удължител за кабел, за да претършува другите стаи.

Господин Дърбин я заварва да рови в кабинета до кухнята.

— Какво правиш, готино парче?

Тя се обръща и се усмихва широко, за да прикрие вината си.

— Търся удължител за кабел, за да държим предястията топли. Имаш ли под ръка?

Той стои прекалено близо.

— На долния етаж е — отговаря. — Хайде, ще ти покажа. — Гласът му е предизвикателен.

Тя облизва устни и го гледа право в очите.

— Води ме — казва, като сочи с бутилката бира.

Сърцето й здравата тупти при мисълта да слезе долу с господин Дърбин.

Вратата към сутерена е в кухнята. Сутеренът е мебелиран с истински бар, огромен телевизор и два гигантски пухкави дивана. Джейни го следва през някаква врата към ателие с малка работна маса. На нея има лабораторна лампа за химични опити и няколко колби и стъкленици. На горните рафтове са подредени множество химикали. Джейни се приближава и им хвърля бърз поглед.

— О, яко! И аз искам химическа лаборатория вкъщи.

Той минава зад нея и внимателно слага ръка на кръста й. Палецът му се движи почти незабележимо нагоре-надолу по хълбока й. Тя се обляга лекичко на него, докато очите й преглеждат рафтовете.

После той я хваща за ръка и я дръпва напред.

— Трябва да си видя гостите — казва.

Изкачват се по стълбите и отново чуват музиката.

— Ето ти удължителя — казва той и й го подава. — Хайде, Джейни, позабавлявай се малко, ти също имаш нужда! Стига с тоя трудов ентусиазъм, купонясвай! Дошла си на парти, за бога! — Той се усмихва и я щипва по задника. — Пробвай глътка от пунша — предлага отново и повдига празната си чаша. — Обещавам ти, ще се отпуснеш и ще си прекараш страхотно.

Дърбин оставя чашата на кухненския плот и Джейни, след като се е погрижила за мрежата от кабели, така че да няма никакъв шанс някой да се спъне, се оглежда, грабва я и по най-краткия път стига до банята.

Но там има опашка. Тя не иска да чака.

Шмугва се надолу по коридора, наднича в тъмната спалня, вмъква се вътре и заключва вратата. Светва лампичката на шкафа и измъква пакетче от джоба си. Разкъсва опаковката, вади хартиено кръгче, накланя почти празната чаша, така че само капчица да стигне до ръба и капва на хартията.

Втрива хубаво течността и чака.

След трийсет секунди хартията е суха.

Но нищо не се случва.

Вади второ кръгче и опитва отново.

Пак нищо.

— Хм — чуди се. Смачква хартийките на топче и ги пъха в единия си джоб, връща пакетчето в другия, взема празната картонена чаша и бирата и се връща на партито.

Изхвърля чашата в боклука и мята бърз поглед на останалото съдържание. Две празни малки бутилки от водка лежат на дъното на плика. Затваря капака и си измива ръцете. Чува съучениците си — вече по-силно — как се смеят и танцуват.

21:45

На Джейни й е скучно. И умира от жажда. Всичката сода е в отворени двулитрови бутилки, оставени без надзор. Може и да е пристъп на параноя, но тя не се доверява дори на водата от крана, защото има от онези филтри. Поглежда топлата полупълна бутилка бира в ръцете си. Знае, че вероятно е единственото безопасно нещо в къщата, тъй като не я е изпускала от момента, в който я отвори.

Много от момчетата са слезли долу да гледат баскетбол, а също и няколко момичета. Но повечето се кълчат и се заливат от смях в хола, където господин Уанг ги забавлява с танците си. Четири приятелки седят на пода и играят покер. Храната е почти недокосната. Всеки държи бутилка или чаша в ръка. Джейни набучва едно кюфте на клечица и похапва. Адски вкусно е, но само я кара да се чувства още по-жадна.

В този момент господин Дърбин излиза от кухнята с нова купа пунш. Обявява официално събитието и половината от момичетата се скупчват около него с протегнати чаши. Той щедро разлива питието, като не забравя да сипе на себе си и на господин Уанг. Господин Уанг, потен от танците, пресушава своята чаша на екс и я вдига за поздрав към Джейни, която седи на дивана и води безсмислен разговор с Дезире. Дезире е приятно отпусната, не е много разлигавена и Джейни започва да я харесва. Тя е умна и забавна.

Господин Уанг сипва втора чаша пунш и я предлага на Джейни.

— За теб — казва той. Черните му очи блестят.

Сяда до Джейни, обляга се назад и притваря очи.

— Дълъг ден, Крис? — казва Джейни, когато Дезире става да си долее напитка.

Той я поглежда лениво с едно око.

— Дълъг и тежък — отговаря мрачно.

Джейни кимва.

— Благодаря, че сподели.

Държи си чашата в ръка. Слуша музиката. Блек Айд Пийс.

— Имаш ли Мос Деф? — пита.

— Определено! — отговаря господин Уанг, заливайки се от смях и се стоварва върху нея, без дори да направи опит да се задържи. — Уау! — прошепва и се хваща за бедрото й. — Ще се върна към това по-късно. Хей, знаеш ли какво, време е вече да се отпуснеш, принцесо — казва той и накланя глава въпросително към нея. — Твоят тип момичета би трябвало да се напиват като прасета по такива партита. Нали знаеш — безплатна пиячка. — Той се навежда, подушва врата й и проломотва: — Миришеш страхотно! — После отпуска потната си глава на рамото й.

Моят тип? Джейни пламва. Не може да го понесе. Иска да срита задника на господин Уанг.

— Боже господи! — промърморва. — Искаш да знаеш какво харесват боклуците от караваните, така ли, Крис?

— Не всички боклуци. Само ти. — Заваля думите.

— Почакай ме тук тогава — казва тя и изтърсва глината му от рамото си, като се опитва да потисне отвращението. — Ей сега се връщам.

— О, да — отвръща той, хилейки се щастливо.

Джейни стига до банята с недокоснатия си пунш и се нарежда на опашката. Докато чака да дойде нейният ред, чува трополенето на няколко чифта крака, изкачващи се нагоре по стълбите. Господин Дърбин весело приканва момчетата да започват с храната, защото момичетата нямало сами да го направят. Тя се заключва в банята и повтаря теста с питието.

Втрива капката пунш в листа.

Минават трийсет секунди.

Хартията се обагря в яркосиньо.

Стомахът й се обръща.

Флунитразепам!

Излива пунша в тоалетната и пуска водата.

Претърсва чекмеджетата и шкафовете за шишенца, прахчета или хапчета. Не намира нищо. Би могла да се обади на ченгетата още сега, знае го. Но няма доказателство, че е бил Дърбин. Ами ако някой от другите ученици го е донесъл? Трябва да открие наркотика, за да могат по-лесно да дадат копелето под съд. Спомня си последния случай — колко бесни бяха Кабъл и Капитана, когато Бейкър и Коб разпръснаха партито, преди Кабъл да успее да разбере къде точно е кокаинът. Джейни иска доказателство. Иска да свърши работата както трябва. „Още е рано — решава, докато тършува из нещата на Дърбин. — Ще го намеря.“

Прекосява коридора и претърсва спалнята. Вмъква се и в другата спалня, преравя и нея. Нищо, абсолютно нищо. „Обратно долу“, казва си.

Горещо е и Джейни вече е адски жадна. Глътва от бирата, която продължава да носи в ръка. Разгазирана и топла е. Но ще трябва да се задоволи с това. Капитана не може да я обвини, че се е опитала да се поддържа хидратирана, нали? В края на краищата, тя просто се държи разумно. От опит знае, че може да се справи с две бири, без да й се отрази.

Подминава няколко момчета, стърчащи в кухнята, и се насочва към сутерена. Телевизорът работи, лампите светят. Но всички са се върнали в хола. Надява се да си останат там. Вмъква се в тъмната стая с химическата лаборатория и оглежда надписите, размествайки големите стъкленици в търсене на по-малки шишенца. Не вижда онова, което й трябва. Разочарована се качва обратно горе. Излива остатъка от спарената си бира. Взема нова от хладилника и картонена чиния от масата с храната.

Пълни чинията си и отпива дълги жадни глътки между кюфтетата и зеленчуците. „Трябва да е тук някъде — разсъждава. — Може би в спалнята на Дърбин? Но вратата е затворена, а и е точно до хола. Ще ме видят. Ами ако той е вътре?“

Джейни напъхва половин кюфте в устата си и дъвче. Вкусно. Похапва морков и тръгва към хола. Намира си място сред тълпата, където да се храни. Да мисли. Да мисли усилено.

Хората вече са извън контрол.

Тя дъвче, очите й са като цепки, търсят Дърбин и Уанг. Шумотевицата от гласове се усилва с всяка минута. Музиката ги следва.

Концентрира се върху часовника си. Фокусира поглед.

23:09

Провира се между две момчета с чинията си с храна в едната ръка и бутилката бира в другата и открива онова, което всички зяпат в захлас.

Джейни гледа втренчено сцената. Усеща ефекта от бирата, въпреки че е пила съвсем малко от първата и още не е преполовила втората. И пак умира от жажда, но не смее да докосне нищо друго. Пресушава остатъка в бутилката и яде бързо с мисълта, че има работа за вършене. И че нещата стават леко откачени.

Поглежда купата с пунша. Почти празна е. Учениците са пръснати из стаята, седят си в скутовете и се натискат. Само неколцина са останали без партньор, с празни, отнесени изражения на лицата. А в средата на стаята, там, където са приковани очите на всички, господин Уанг и Стейси О’Грейди танцуват мръсни танци. Много мръсни. Господин Уанг е свалил ризата си и мускулите му изпъкват и лъщят от потта. Очите на Джейни се разхождат по тялото му и тя с изненада установява, че той е станал някак внезапно странно привлекателен.

Стейси се е отрязала напълно. Едва стои на краката си. Джейни си напомня да я държи под око. Хората пият последните глътки от пунша, сякаш са в пустинен оазис. Господин Дърбин пристига от кухнята с още една купа.

Джейни мързеливо обикаля с поглед стаята, дъвчейки. Чувства се уморена. Омекнала. Момчетата, които и без това нямат друго занимание, се връщат в сутерена, като се препъват и бутат напред към телевизора. Главата на Джейни натежава и тя недоумява — нали е изпила само една бира. Казва си, че трябва да яде повече, за да спре замайването. Връща се обратно в кухнята, пълни чинията си за втори път и светът се завърта около нея. Обляга се на плота, надявайки се да й мине.

Изведнъж се стъписва.

Пронизва я някаква далечна мисъл. Нещо, което възнамеряваше да направи. Спомня си.

Вдига поглед към хладилника.

Кутия с препарат за сваляне на боя.

Бутилка с течност за отпушване на канали.

„Това е… нещо… — Мисли, затваря очи, иска да се концентрира. Но мозъкът й просто не функционира. — Това е… това е. — Знае, че непременно трябва да го запомни, но по каква причина?“

Главата на Джейни вече бучи и тя не смята, че е забавно. Сяда на пода и отново се захваща с храната, опитва се да спре въртенето, изяжда всичко от чинията, приспива й се. „Да се обадя…“ Мисълта изниква като балон в главата й, който бързо се пука. Някой се спъва в крака на Джейни, тя се надига с усилие, а после се опитва да се сети защо стои права. Разтърсва глава, за да се освежи, но й се завива свят, почти пада и се блъска в някого — изглежда й смътно познат. Смее се сама на себе си и изведнъж си спомня какво беше онова, което трябваше да свърши. Взема чинията и я хвърля в кофата за боклук. Бинго.

Предприема малка обиколка наоколо. Кожата й настръхва, когато установява, че съучениците й са налягали по диваните в най-различни пози, предшестващи сексуален акт. Джени ги разглежда с любопитство. И си казва, че може да е в нечий сън. Препъва се из голямата стая със съзнанието, че ако наистина е сън, никой не я вижда. Стейси и господин Уанг ги няма. Жалко, Джейни искаше да погледа още малко как танцуват.

Дванайсет и нещо след полунощ е. Очите на Джейни блуждаят върху часовника, без напълно да възприемат позицията на стрелките.

Внезапно в стаята се надига врява и Джейни се размърдва, опитвайки се да си припомни къде е и защо е там. Изправя се, докато се чуди по какъв начин отново се е озовала на пода. Господин Дърбин стои до вратата и подава питие на господин Крейтър, който го обръща на един дъх. Джейни е впечатлена. И той е сладък, мисли си. А тя е все така жадна. Стига до кухнята, поглежда в хладилника и вижда десерта си.

— Хей! — извиква на себе си, но усеща езика си странно удебелен, — трябва да го извадя.

Пресяга се, пропуска първия път, но на следващия успява — след сериозна концентрация. Някой опипва задника й.

Изправя се и оставя десерта на плота, за да не го изпусне.

— Ау! — възкликва през смях.

— М-м-м. — Зад нея стои господин Дърбин. — Ето. Донесох ти нещо за пиене. Изглеждаш жадна.

„Той също заваля думите“, установява Джейни. Може това да е неговият сън. Джейни си спомня, че трябваше да е доволна, че е в съня на Дърбин, но защо?

Усмихва се с благодарност.

— Благодаря, благодаря много! — избърборва тя и поема чашата със смътната мисъл, че в нея имаше нещо особено, но жаждата я побеждава. — Тук май всичко се клати малко. — Тя се залива от смях, сякаш е най-смешното нещо, за което се е сещала в живота си, после надига чашата. Пуншът се спуска по гърлото й и го охлажда. — Мислех, че е свършил. М-м-м, о, боже! Толкова е вкусно.

И после господин Дърбин я притиска към плота и я целува, тя усеща горещия му език върху своя. Първоначално отвръща на целувката, защото чувства, че така трябва да бъде. Мъглата в мозъка й се разраства.

— Трябва да отида… — сепва се изведнъж и се отдръпва.

— Никъде няма да ходиш.

— В тоалетната трябва да отида — повтаря със сериозен глас.

— Имам една в моята спалня — осведомява я той с гладен поглед.

— О, супер! Още ли държите онова порно списание там? — Джейни се замисля твърде късно, чудейки се дали трябваше да казва това, но не може да намери причина защо да не го прави.

— Имам и още много — отговаря той. — Не че ще ми трябват, щом ти си тук.

— Аха.

Следва го през опиянената, полугола тълпа. Той спира, за да вземе още една чаша пунш, дава една и на нея. По пътя към стаята на Дърбин Джейни маха на Крейтър.

— Хей! — казва тя и се обръща обратно към Дърбин. — Не беше ли и Стейси тук? Преди малко?

— Още е тук, Джейни. — Той обмисля следващите си думи и сякаш се съсредоточава. — Чука Крис в другата стая, за да можем ние да се чукаме тук.

Думите му звучат като на забавен каданс, факт, поради който Джейни вече е сигурна, че е в съня му.

Той я завежда до банята и тя казва, че е добре да затвори вратата, въпреки че не й се занимава сега с това. Твърде трудно е. Но странно, ако е в съня на господин Дърбин, защо е в стая, в която не може да го вижда?

Сяда на тоалетната чиния, главата й тежи. Има нещо нередно, но не е сигурна какво. Прекарва доста дълго време там между съня и будуването. Почти заспива, чувства се толкова топла и мека. Носи се из спомени, които ту се появяват, ту изчезват.

Чува тропане някъде в далечината.

— Просто се прибирай, Кари — проронва едва.

Изглежда не може да си отвори очите.

Свлича се малко надясно и там намира удобна хладна стена, на която отпуска буза.

Отново чува тропане. Но този път то се превръща в шум от двигател на кола. Стейси кара. Всеки момент от задната седалка ще изникне мъж, спомня си Джейни, и той вече е там, стиска Стейси за врата. „Ръцете му са секси“, мисли си Джейни.

— Хайде, Джейни, не се срамувай! — някой я вика някъде отдалече и тя се размърдва.

— Моля? — пита.

— Излез, моето момиче! Всички те чакаме.

Сигурно е Кабъл. Той много спи. И изведнъж си спомня, че седи върху тоалетната и тихичко се засмива. Изправя се.

Дълго пие вода от кранчето. Толкова е жадна. Иска мляко. Млякото винаги я кара да се чувства по-силна. Обръща се да излезе, но вратата е изчезнала. На нейно място има стена.

Почесва се по главата.

Оглежда се.

Смее се.

Вратата е на другата стена.

Препъва се, удря се в дръжката, първо пробва с бутане, после решава да я дръпне. Накрая отваря и вижда господин Дърбин на леглото. С още три момичета от класа. Те си лежат, а той ги съблича.

Джейни смята това за очарователно.

Но се сеща, че й се пие мляко и внимателно се измъква на пръсти, като се старае да не се блъска в нищо.

Господин Уанг, по долни гащи, стои пред плъзгащата се врата на верандата и в кухнята нахлува хладен въздух.

— Страхотно! — казва Джейни и вдишва дълбоко. Отнякъде идва мирис на цигари.

Вие й се свят. И отново онова странно усещане. Господин Крейтър се приближава по коридора към тях, докато тя се мъчи да си спомни защо е дошла тук.

— Ха, ето те и теб, Здравенячке! — казва.

Изненадващо той се появява облечен, в дънки и риза, макар и разкопчан, с щръкнали напред косми по гърдите.

Джейни се оглежда. Връща се в хола. Там всички са просто голи. „Колко странно“, мисли си тя и се връща обратно, за да вдъхне от студения въздух.

После господин Крейтър я сграбчва за раменете и я обръща с лице към себе си. Лепва й голяма мокра целувка. И се отдалечава.

С танцова стъпка отива да си сине още пунш.

Тя си спомня, че май не го харесваше. Но може би не беше истина.

Толкова е трудно да реши кое е истина.

Отново подушва тютюневия дим и усеща желание да излезе и да запали цигара. Отива до вратата.

Отвън на верандата е тъмно. Господин Уанг излиза след нея с гащите си „Калвин Клайн“. Джейни вдишва студения въздух. Хваща се за парапета, когато господин Уанг започва да я опипва.

— Миришеше ми на цигари — обяснява тя, но не вижда никой да пуши.

После на верандата идва господин Крейтър. Господин Уанг вече целува врата й, докато Крейтър й казва колко е сексапилна и я опипва, говорейки нещо за вдигане на тежести.

Най-после тя си спомня защо го мрази.

И си спомня, че й миришеше на цигари, без никой да пуши.

После, в ума й, докато двамата мъже я целуват и опипват, се появява госпожица Стюбин.

Казва й нещо.

Джейни се мъчи с всички сили да я чуе. Спомня си, че имаше причина да харесва тази стара дама.

„Цигара!“ казва госпожица Стюбин в ума на Джейни.

— Искам цигара — прошепва Джейни.

„Използвай запалката! — казва госпожица Стюбин. — В джоба ти е.“

— Искам цигара! — провиква се Джейни на висок глас. — Сега!

Господин Крейтър влиза в кухнята и се връща с джойнт.

— Как ти се струва това, Здравенячке?

— Добре е.

Джейни взема джойнта, повдига рамене с безразличие и бръква в джоба си. Не знаеше, че има запалка. Може би старата лелка я е сложила там.

И чак тогава до нея достигат думите на Крейтър.

Джейни.

Не желае.

Да я наричат.

Здравенячка.

Олюлява се назад към парапета, пристъпва несигурно, изблъсква ръката на учителя по физическо от гърдите си, захваща лакътя му и го извива, така че той се завърта с лице в противоположната посока, и после силно го изритва в бъбреците.

— Не ме наричай Здравенячка! — изсъсква, без да трепне. — Никога вече!

Той губи почва под краката си и се пльосва на мократа веранда със силно охкане.

Джейни вади запалката от джоба си, докато господин Уанг я зяпа изумен. Оглежда запалката, поема джойнта с устни и вдига капачето.

Иска да запали.

Но огънче няма.

Опитва пак.

Господин Уанг следи тревожно с очи колегата си, който пълзи по верандата и ръмжи.

— Намери ми шибана запалка, която да работи, или ще спукам и тебе от бой! — нарежда Джейни на господин Уанг и се тръшва на верандата изтощена. Когато мускулът на бедрото й започва да вибрира, тя решава, че това е просто едно от всички странни неща, които се случват цяла вечер.

Отмества поглед към господин Крейтър. Разпрострял се е във всички посоки. С протегнати ръце. Стремящи се към крака й. Разглежда го, сякаш той ставащото няма нищо общо с нея. Фокусира се върху пръстите му и ги намира за много особени. Като малки животинки, напълно самостоятелни.

Носи странен квадратен пръстен. Тя като че ли го харесва. Изглежда готин, сякаш е част от нещо друго.

Господин Уанг се връща със запалка, точно когато бедрото на Джейни отново започва да пулсира. Може да се наложи да ампутират целия й крак, мисли си тя тъжно. Това би било наистина гадно.

Пали джойнта и вдишва дима. Задържа. Изпуска бавно. Господин Уанг се стоварва на верандата до нея и започва да мляска деколтето й.

Това не й харесва. Пречи й. Тя се опитва да пуши джойнт все пак.

Прави знака на мира с показалеца и средния си пръст и им се любува. После, когато господин Уанг щипва зърното й с устни, тя го пробожда със същите тези два пръста в очите.

Научила го е някъде.

Не знае къде.

Господин Уанг размахва бясно юмрук, пищейки от болка. Уцелва я в челюстта, главата й полита назад и се удря в парапета, след това всичко става черно. Джойнтът догаря между пръстите й.

Не всичко е наред

5 март 2006

06:13

Джейни сънува. Сънува, отново и отново, съня на Стейси, от който не може да се измъкне. Опитва. С всички сили. Но се проваля при сцената с изнасилвача на задната седалка.

За сетен път сънят спира на ръцете на изнасилвача. И тогава Джейни успява. Успява да задържи погледа си.

Буди се рязко и се изправя, обезумяла, изтръпнала.

— О, боже! — от гърлото й излиза грак, няма глас.

Не вижда. Но някой говори, разтрива дланите, ръцете й. Успокоява я с нежни думи. Тя диша тежко, вдишва, издишва, ронейки горещи сълзи, и всичко, което иска, е да отвори очи. Но те сякаш са отворени.

— Дайте ми очилата! — проплаква. — Не виждам!

— Джейни, аз съм, Кабъл. Тук съм. Очилата ти са у мен и пак ще виждаш след няколко минути. В безопасност си. — Гласът му се пречупва и той спира. — В безопасност си. Просто се отпусни и си почини. Почакай. След минутка ще започнеш да различаваш силуети, а после ще се върне и всичко останало, нали знаеш.

Джейни се строполява обратно.

Трепери, но не си спомня защо.

Опитва се да диша — вдишва, издишва.

— Колко е часът? — прошепва.

— Шест и петнайсет.

Замисля се.

— Сутринта? — предполага.

— Да, сутринта.

Тя отново диша.

— Кой ден?

Кратко мълчание.

— Събота сутринта е, мила. 5 март.

— Стейси О’Грейди тук ли е?

— Не, бейби. Надолу по коридора е.

— Вратата затворена ли е?

— Да.

Джейни не разбира, мозъкът й още е замъглен, погледът също. После лека-полека частици от съзнанието й се завръщат.

Знае, че има две много важни неща, които си бе казала, че трябва да запомни, дори когато всичко беше излязло извън всякакъв контрол. Говори бавно.

— Кабъл?

— Да?

— GHB[2]. Дърбин сам си го е произвел от два препарата — за сваляне на боя и за отпушване на канали. Така мисля. Проучила съм го отпреди. Не забелязах да го приготвя. Но притежава съставките. А очевидно и уменията.

Тя диша, изтощена е.

— Изхвърля се от организма след дванайсет часа. Тестове на урината. На всички. На всеки един, по дяволите!

Не вижда погледа на Кабъл.

— Добра работа — промърморва той и вече е на телефона. Говори неразбираемо.

Джейни се опитва да се концентрира. Имаше още нещо. Какво? Не може да си спомни.

Той затваря телефона и разтрива ръката й.

Тя си спомня.

— Кюфтетата! — казва. — Наркотикът беше в пунша, но кълна се в бога, не съм пила пунш! Поне не си спомням. Направих му тест. В джоба на дънките ми е. Десният. — Спира. Опитва се да сдържи риданията си. — Сигурно е сложил GBH и в соса за кюфтетата, докато бях в тоалетната да тествам пунша. Боже, колко съм глупава!

Унася се, все още невиждаща, и спи блажено няколко часа.

09:01

Джейни примигва и се събужда. Светлината от тавана е заслепяваща.

— Къде съм, по дяволите? — пита.

— В болница „Фийлдридж“ — казва Кейб.

Тя се изправя бавно. Боли я главата. Вдига ръце към лицето си.

— Какво, за бога…?

— Джейни, можеш ли да виждаш?

— Разбира се, че мога, задник такъв!

Обръща се към жената до себе си, тя се подсмихва, Кабъл притваря очи.

— Говори ли ти се? — пита жената внимателно.

Джейни примигва още няколко пъти. Сяда в леглото.

— Къде съм, по дяволите? — пита отново.

Кабъл заравя лице в дланите си. Капитана поема разговора.

— Джейни, знаеш ли коя съм аз?

Джейни се вглежда в нея.

— Да, сър.

— Добре. А това кой е?

— Кабъл Стръмхелър, сър. Познавате го, нали?

Капитана прикрива усмивката си.

— Всъщност да, сега като го спомена. — Замълчава. — Какво си спомняш?

Джейни затваря очи. Боли я главата. Мисли дълго време.

Те чакат.

Накрая успява да каже:

— Отидох на партито у Дърбин.

— Да — слуша Капитана.

Кабъл става от стола и започва да обикаля стаята.

— Спомням си как се занимавах с храната.

Бори се с мъглявината.

— Това е добре, Джейни. Помисли си. Разполагаме с целия ден.

Джейни пак спира.

— О, боже! — възкликва. Гласът й трепери и я предава.

— Всичко е наред, Джейни. Била си дрогирана.

Сълза се спуска по бузата на Джейни.

— Това не трябваше да се случва — прошепва.

Капитана поема ръката й.

— Направила си всичко както трябва. Не се тревожи. Само си помисли.

Джейни хлипа тихичко за момент.

— Кейб ще се разсърди — прошепва тя.

— Не, Джейни. Той е добре. Нали, Кейб?

Кабъл поглежда към Капитана и Джейни. Мъртво бледен.

— Добре съм, Джейни — успява да изрече той.

Капитана улавя погледа на Джейни.

— Знаеш го, Ханаган, по дяволите! Всичко, което се е случило вследствие на това, че си била упоена срещу волята ти, не е по твоя вина! Нали? Знаеш си урока. Знаеш го. И който и да ти го е причинил, отива в затвора, ясно ли е? Ти не си виновна. Не се размеквай, Джейни! — настоява Капитана. — Ти си силна жена. На света са му нужни повече такива като теб.

Джейни преглъща шумно и обръща глава. Иска да се зарови под завивките и да изчезне.

— Да, сър.

— Ще ти помогне ли да си спомниш, ако ти изброя някои имена? — пита Капитана.

— Може би — казва Джейни. — Не помня много. Само откъслечни неща.

— Добре. Да започнем с Дърбин. Какво стана с него?

Джейни въздиша. После отваря широко очи.

— GBH! — казва и пак се изправя в леглото. — GBH!

Кабъл поглежда изплашено Капитана.

— Спокойно — измърморва под нос тя. — Не си спомня, че е говорила за това по-рано. Нормално е. — Пак се обръща към Джейни. — Какво за GBH, Джейни?

Джейни се замисля.

— Тествах първия пунш — разказва. — Очаквах със сигурност да намеря наркотици. Но беше чист. Само водка. Така ми обясни той.

— Добра работа. Ти си професионалист.

— После хората започнаха да стават странни. Дърбин извади нова купа. — Проблясъците в ума й се увеличават.

Капитана седи тихо, оставя я да мисли.

— Накара всички момчета да се качат от сутерена горе. Гледаха телевизия. Каза им да ядат, защото момичетата нямало да го направят.

Капитана се намръщва, но сдържа отвращението си.

— И тогава… — Джейни мисли усилено. — Уанг ми сипа пунш и ми наговори някакви глупости за това, че съм бедна. Какъв мръсник! — избухва, а очите й горят. Плаче минутка, но после се стяга.

— Дърбин вече беше доста неадекватен — продължава. — Усещах, че става нещо. Взех пунша, който ми даде, и го тествах, но не съм пила. Листчето стана синьо, после излях пунша в тоалетната — затваря очи отново. — Слязох долу — замисля се. — Проверих химикалите в домашната му лаборатория, но не видях онези, които търсех — GBL[3] и NaOH. Двата в комбинация образуват GHB — оръжие за сексуално насилие на наркотична основа. Бях го проучила, както ми казахте.

Капитана кима.

— Но когато се върнах горе, си спомних, че нещо важно имаше върху хладилника. Две бутилки: едната с препарат за сваляне на боя, другата с разтвор за отпушване за канали. Съдържат точно химикалите, които влизат в състава на GHB. Вече бях много напрегната и объркана. Всичката сода беше в отворени двулитрови бутилки, а дори и от водата му не исках да пия, защото имаше от онези филтри на кранчето и реших, че може да е сложил наркотици и там. И си взех бира — наистина съжалявам, Капитане — и я изпих малко бързо, но все пак предварително бях хапнала. А и една бира, честно казано, не е толкова много за мен. Не знам какво стана. — Отново избухва в сълзи и закрива с шепи лицето си. — Провалих се, нали?

Капитана затваря очи.

— Не, Джейни. Добре си се справила. Трябваше да се сетим да ти дадем лични бутилки с вода или нещо такова.

Кабъл спира да крачи из стаята и отпуска чело на прозореца. Удря го в стъклото няколко пъти. Ръмжи нечленоразделно.

Капитана внимателно продължава.

— Каза ни преди няколко часа нещо за някакви кюфтета. Спомняш ли си?

Джейни мълчи. Объркана е.

— Не си спомням за никакви кюфтета.

Капитана кимва на Кабъл. Той я поглежда въпросително, после също кимва в отговор. Набира някакъв номер. Говори с някого по телефона и затваря.

— Наличие на GBH е потвърдено в кюфтетата и в зеленчуковата паста — докладва той. — Боже господи! — Сваля пуловера си и остава по тениска. Отново започва да крачи. — Не знаех, че може да се слага в храна.

— Явно Дърбин е искал да се подсигури — разсъждава Капитана, наблюдавайки внимателно Кабъл. Обръща се пак към Джейни. — Има ли нещо друго, което си спомняш? Не се притеснявай, ако няма. Очаквам горе-долу това да е всичко.

Джейни мълчи продължително. Накрая се престрашава:

— Странно е, но съм уверена, че учителят ни по физическо Крейтър е изнасилил Стейси. Не сега. Миналия срок.

Стаята звънти в тишина.

— Откъде знаеш, Джейни? — пита Капитана.

Джейни се бави с отговора.

— Не мога да го докажа.

— Няма нищо. Кажи ми предчувствието си. Спомни си следа. Не можем да разкриваме престъпления без следи.

Джейни кима. Описва й кошмара на Стейси, който тя сънува от миналата есен. И после й разказва как е спряла съня, но не е могла да види лицето.

— Но видях ръката му — добавя. — Носеше квадратен пръстен на някакво братство. Спомням си, че видях същия пръстен на дясната ръка на Крейтър снощи.

Тишина.

Още тишина. Кабъл пак се обажда по телефона.

Капитана си позволява последен въпрос с полуусмивка на лицето:

— А спомняш ли си кога активира паник бутона?

Джейни я поглежда. Клати глава.

— Значи нямаш спомен за това как си сритала задниците на Крейтър и Уанг?

Джейни остава с отворена уста.

— Какво?

Капитана се усмихва.

— Беше невероятна, Джейни! Надявам се някой ден да си спомниш. Защото трябва много да се гордееш със себе си, както се гордея аз.

Джейни затваря очи.

Накрая казва:

— Кейб, би ли излязъл за малко?

Кабъл й хвърля бърз поглед и излиза.

— Капитане — пита Джейни, — станало ли е нещо? Нали разбирате. С мен?

Капитана я хваща за ръката.

— Нищо под колана, хлапе. Когато Бейкър и Коб те намериха, пуловерът ти е бил свлечен от рамото. Това е всичко. Лекарите те изследваха. Спряла си ги, Джейни.

Джейни си отдъхва.

— Благодаря, сър.

18:23

Кабъл кара Джейни към вкъщи.

— Двайсет и един са позитивни за GBH, Джейни. — Гласът му е леден. — Всички на партито са били дрогирани. Самият Дърбин също. Според слуховете този наркотик подсилва издръжливостта. Пфу! — Замълчава. И двамата потръпват. — Когато Бейкър и Коб пристигнали с подкрепленията, заварили господин Дърбин с три ученички в леглото.

Джейни мълчи.

— Ще лежи в затвора дълго време, Джейни.

— Ами Уанг?

— И той. За жалост е изнасилил Стейси, преди Бейкър и Коб да нахлуят. Намерили са следи от ДНК-то му. Дадохме й контрацептив. Не си спомня нищо от случилото се през онази вечер.

Ръцете на Кабъл стискат волана. Кокалчетата му побеляват.

Джейни е притихнала.

— Мамка му! — изругава.

Трябваше да направи повече.

Повече за Стейси.

Главоболието на Джейни се притъпява до вечерта. Изяжда всичко, което Кабъл й е приготвил, и твърди, че вече е добре.

— Стига си ме дундуркал като бебе — казва тя и се усмихва загрижено. Знае, че той не е спал.

Кабъл я поглежда с изтощен изгубен поглед. Поема дъх и тя вижда по лицето му как се разпада.

— Аз приключих — казва той. — Извини ме.

Излиза и Джейни го чува от спалнята му. Крещи във възглавницата.

Тя се чувства зле.

Чак сега осъзнава, че е поела товар, който не е по силите й. А може би не е и по силите на Кабъл.

Скоро той замлъква. Джейни се осмелява да надникне в стаята му и го заварва да спи по корем, напълно облечен, очилата захвърлени на нощното му шкафче, единият крак и ръката висят от ръба на леглото, сълзите още блестят в мокрите му мигли, бузите му са червени. Не сънува.

Джейни коленичи до леглото, отмества косата от лицето му и го гледа много дълго.

9 март 2006

15:40

Бъркотията в гимназия „Фийлдридж“ е преминала, поне отчасти. Тримата заместници на арестуваните учители са повече от невзрачни. Което не е зле, защото Джейни и без това има проблем с концентрацията. Не заради партито на господин Дърбин. А заради онова, което се случи след това между нея и Кабъл.

След училище Джейни си е у дома, лежи на дивана и гледа в тавана, когато Кари наднича през вратата.

Джейни се изправя и се усмихва пресилено.

— Здравей! Честито, честито! Правили нещо забавно на рождения си ден?

Подава на Кари малка торбичка с подарък, която стои на масичката за кафе от няколко дни.

— Както обикновено. Нищо интересно. Стю реши, че най-важното е да се регистрирам да гласувам. Надявам се, че се шегува.

Джейни опитва да се засмее, въпреки че е напълно безчувствена.

— Трябва да се запишеш да гласуваш. Твое право е като американка.

— Ти направи ли го?

— Да.

— О, боже! — вика Кари и се плясва с ръка по устата. — Да не би да съм пропуснала рождения ти ден?

Джейни вдига рамене.

— Кога въобще си го помнила?

— Хей! Не е честно! — оправдава се Кари, хилейки се глупаво.

Но Джейни знае, че това е истината. Кари също.

Не че има значение.

Просто така стоят нещата между тях.

Кари се прехласва по диска, който Джейни току-що й е подарила. И двете се чувстват чудесно. Но Джейни знае, че нещата бързо се променят.

Кари не се застоява дълго.

Джейни няма планове за вечерта.

Нито пък за остатъка от живота си, както изглежда.

Обажда се на Кабъл.

— Липсваш ми — говори на гласовата му поща. — Просто… трябваше да ти го кажа. Ами, да. Извинявай. Чао.

Но той не й връща обаждането.

Тя знае, че няма да го направи.

— Трябва ми почивка.

Беше казал онзи понеделник след болницата, когато се опита да я докосне, но не можа.

Нещо за губене

24 март 2006

15:00

Джейни е съкрушена. Минали са вече почти три седмици. Ходи на училище като зомби. Прибира се от училище. Всеки ден сама.

Сама.

Тежко е. Толкова много неща й липсват. Да бъде сама преди Кабъл, беше много по-лесно, отколкото сега.

Той вече не стои на пост в библиотеката. Не се обажда. Не я пази, когато влезе в нечий сън.

Дори не иска да я погледне. А когато случайно се засекат — в коридора или на паркинга — добива страдалчески вид и изчезва, без да обели и дума.

Далеч от нея.

Дори на втората среща с Капитана беше сама. Кабъл се беше срещнал с нея отделно.

Джейни кара към вкъщи с отворени прозорци в свежия пролетен ден без нищо за губене.

15:04

Спира зад училищен автобус със светещи стопове. Гледа децата, пресичащи улицата отпред. Пита се дали някое от тях би могло да е като нея.

Със сигурност никое.

И тогава.

Съвсем неочаквано, напълно ослепяла, тя е засмукана в съня на малко дете.

Пада, лети надолу от върха на планина.

Въздиша глухо.

Кракът й се изхлузва от педала на спирачката.

Клаксонът на автобуса вие, пищи.

Стиска волана до изнемога и мобилизира цялата си воля и ум, за да се концентрира. Излиза от съня точно когато Етел е на косъм от пресичащите дечица.

Стоварва тежък, изтръпнал крак върху спирачката и слепешком се пресяга за ключовете на таблото.

Етел издъхва и умира в мига, в който зрението й се възвръща.

Шофьорът на автобуса й хвърля пълен с възмущение поглед.

Децата бързат към отсрещния тротоар с широко отворени от страх очи, вперени в нея.

Ужасена, Джейни разтърсва глава, за да се съвземе.

— Много съжалявам! — произнася без звук. Гади й се.

Автобусът потегля с ръмжене.

Шофьорите отзад нетърпеливо натискат клаксони, докато тя се бори да запали Етел.

И крещи с всички сили.

И мрази живота си.

И се пита какво, по дяволите, ще се случи с нея, как ще се научи да живее така, че да не убива хора.

Стига пред дома си.

Избърсва мокрото си лице с ръкава си.

С решителна крачка влиза и се насочва право към спалнята. По пътя, без да спира, захвърля палтото и раницата си на дивана.

Отваря гардероба.

Издърпва кашончето и сяда на леглото. Изсипва всичко на купчина и изравя зелената тетрадка. Отваря я, готова на всичко. Прочита отново посвещението.

Пътешествие в светлината

Марта Стюбин

Този дневник е посветен на всички ловци на сънища. Написан е специално за онези, които ще тръгнат по стъпките ми, когато мен вече няма да ме има.

Всичко, което имам да споделя, се определя с две думи: радост и страх. Ако не искаш да знаеш какво те очаква, моля те, затвори този дневник веднага. Не отгръщай страницата.

Но ако имаш куража и желанието да се бориш срещу най-лошото от твоята участ, за теб ще е по-добре да научиш кое е то, тъй като вероятно ще те преследва цял живот. Моля, приеми го в цялата му сериозност. Защото следващите страници ще предизвикат много повече страх, отколкото радост.

Съжалявам, че трябва да ти кажа това, но аз не мога да взема решение вместо теб. Нито пък някой друг. Трябва да го вземеш сам. Моля те, не прехвърляй отговорността върху чужди плещи. Тя ще ги унищожи.

Каквото и да избереш, знай, че тръгваш по дълъг и тежък път. И съжалението е забранено. Помисли добре. Бъди уверен в решението си, каквото и да е то.

Успех, приятелю!

Марта Стюбин, Ловец на сънища

Джейни пренебрегва тръпките на страха, които я побиват, и игличките на страха и обръща страницата. После прелиства една празна. И стига до същината.

Вече си прочел първата страница, поне веднъж. Предполагам, че е минало време, може би дни, преди да решиш дали искаш да продължиш. И ето те тук сега.

Ако в момента сърцето ти бие лудо, ще ти кажа, че започвам с „Радост“. Така ще имаш възможност да си промениш мнението, в случай че си решиш да не продължиш. Ще има и една празна страница точно преди частта, която съм озаглавила „Страх“. Така няма да отгръщаш всяка следваща страница с ужас.

Мъчно ми е, че трябва да всея този страх в сърцето ти. Но имам своите основания за това. Може би ще разбереш, когато приключиш с четенето.

Засега все още имаш време да се върнеш назад и да затвориш тетрадката. Ако избереш да продължиш, моля те, отгърни страницата.

15:57

Джейни отгръща.

Радост

Вече сигурно си преживял малко от нея. Ако не си, ще преживееш.

Успехът и провалът идват с времето. Някои от най-големите ти успехи като ловец на сънища няма да бъдат осъзнати години напред.

Досега сигурно си открил, че имаш повече сила, отколкото си предполагал. Имаш способността да помогнеш на някого да промени съня си и да го направи по-хубав. По-малко плашещ, може би. Или дори да постигне пълна промяна, да превърне чудовище в анимация например.

Онова, което трябва да знаеш, преди да помогнеш на някого да прекрои съня си, е, че не всички сънища могат да бъдат прекроени. Дарбата ти е силна, но има сънища, които са по-силни от теб. Моля, не очаквай да промениш хода на света.

И въпреки това аз, Марта Стюбин, съм била в сънищата на доста успели личности. Успехът ги споходи едва след като сънищата им бяха променени. Мога ли да си приписвам заслуги за това? Разбира се, че не. Но съм била фактор за бъдещето на множество предприемчиви хора. Няма да разкривам имена, тъй като във времето, в което пиша, те са още живи, само бих те помолила да се замислиш за компютърната индустрия и сам ще се досетиш.

Ти имаш способността да влияеш на несъзнаваното, скъпи мой ловецо.

Така са спасявани бракове.

Възстановявани са връзки.

Печелени са спортни състезания.

Мнозина са изживели живота си с вяра вместо със страх.

Защото силата ни е мотивираща и дава тласък и желание за промени на онези, които сънуват провали.

В тази работа удовлетворението е безгранично, когато нещата вървят гладко.

Ти притежаваш способността да промениш обществото.

Ти си изключително надарена личност.

Можеш да използваш силата си, за да въдвориш или възвърнеш реда в една размирна общност — било то училище, църква, бизнес ши държавно учреждение. Имаш повече потенциал да разкриваш престъпления от който и да е носител на полицейска значка.

Не забравяй това.

Докато развиваш умението си — твоята дарба — ще бъдеш в състояние да помагаш на закона по начини, които пазителите му не могат да си представят. По начини, които просто са немислими за тях. Ти притежаваш огромна способност да твориш добро.

Използвай я, ако имаш кураж.

Никога няма да останеш без работа. Мисли мащабно. Нека твоето съществуване стане известно на повече правоохранителни органи. Пътувай из страната, а защо не и по света? Свържи се с други надарени хора с различни умения, които работят тайно като теб.

А сега позволи ми да навляза по-навътре. В сърцето ти.

С труд и постоянство ще станеш господар на собствените си сънища.

Може да си от онези, които не сънуват.

Но и това ще дойде с времето.

Можеш да сънуваш, за да разрешиш проблемите си, ши да сънуваш, за да намериш онази вдъхновяваща любов, от която се нуждаеш в самотния ни свят.

А любимите същества, които ще губиш по пътеката на живота, ще живеят вечно, ако използваш силата си. Никога няма да се сбогуваш за дълго. Само до следващото „Лека нощ!“. Когато ще можеш пак да ги върнеш при себе си.

За мен това е най-голямата награда. То ме поддържа жива отвъд времето ми. И с него ще умра щастлива, дори и след всички беди в живота си.

Не забравяй тази изключителна страна на твоята дарба, особено след като си прочел останалото.

А сега, като обърнеш страницата, ще намериш следващата празна. След нея следва онова, което ми се искаше да не се налага да ти казвам. Сега е моментът да прецениш дали желаеш да продължиш.

16:19

Джейни заравя глава в дланите си и продължава.

Страх

Очите ми се насълзяват, докато пиша тази част.

Има неща, които не би искал да чуваш или знаеш за себе си.

Ще ти помогнат ли?

Отговорът е да.

Ще те наранят ли?

Определено, да.

Права и Задължения

Първо, нека си припомним как се променят сънищата на хората.

Това, че имаш силата, невинаги значи, че имаш правото ши задължението да я използваш.

И понеже можеш да манипулираш, би могъл да се възползваш от това и да нараняваш.

Не мога да те спра да го направиш.

Мога само горещо да те помоля да устоиш на изкушението да нараняваш по този начин.

Правено е.

И е било омерзително.

Хора са умирали.

Ето някои факти, които трябва да знаеш:

Няма „ЛЕК“, В СЛУЧАЙ ЧЕ ГЛЕДАШ НА ТОВА КАТО НА БОЛЕСТ. ДОКАТО НЕ СЕ ОТКРИЕ ПРИЧИНАТА ЗА ДАРБАТА НА ЛОВЕЦА, ЛЕК НЯМА.

ПРЕКАРАХ ПЕТДЕСЕТ ГОДИНИ В ОПИТИ ДА ГО ПРОМЕНЯ. НО ВСИЧКО, КОЕТО ПОСТИГНАХ Е ДА ГО КОНТРОЛИРАМ, ПОНЯКОГА.

Шофиране

Вероятно вече са ти известни рисковете на шофирането. Може би дори си претърпим инцидент. И си още жив. Но дори и заради минималната възможност това да се случи отново, а то може да стане и при затворени прозорци на автомобила, ти си бомба със закъснител.

Случвало се е вече.

Виждал си го по вестниците, нали?

На някой му причернява на магистралата. Минава в насрещното и убива тричленно семейство.

Ловец на сънища влиза случайно в съня на спящия в колата отстрани. Не през едно, а през две стъкла, на две съседни коли.

Случва се.

Случвало се е.

И никога не си простих.

Не шофирай!

Рискуваш не само собствения си живот, но и живота на други невинни хора.

Можеш да пренебрегнеш това предупреждение. Но все пак те моля да ме послушаш.

Ако искаш да продължиш, моля, отгърни страницата.

16:53

Джейни трепери, плаче, спомня си малките деца от училищния автобус и продължава.

Странични ефекти

Това е най-тежката част. Ако минеш през нея, си издържал изпита.

А може и да не я сметнеш за толкова лоша, колкото аз я намирам. Дано да е така.

Способността ти има някои странични ефекти. Вече си изпитала загубата на калории. С възрастта става по-зле.

Колкото си по-силен, толкова по-подготвен ще бъдеш и толкова по-добре ще се справяш. Носи храна със себе си по всяко време. Сънищата те напират, където най-малко ги очакваш.

В колкото повече сънища влизаш, на толкова повече хора можеш да помогнеш. Това е истината. Аритметичен закон.

Но ловеца на сънища важи и друг закон: в колкото повече сънища влизаш, толкова повече се изострят страничните ефекти.

Толкова по-бързо тялото ти те предава.

Трябва да се научиш да контролираш в кои сънища да влизаш.

Упражнявай излизането, както съм го обяснила в докладите по отделните случаи, в които съм участвала.

Изучи ги.

Упражнявай движенията, мисловните техники начините за отпускане.

Въпреки всичко, сигурно вече разбираш, че това е параграф 22. Колкото повече се упражняваш, толкова по-зле ти се отразява.

Трябва да подбираш сънищата внимателно, ако решиш да ползваш силата си, за да помагаш на другите.

Или да избереш алтернативата.

Изолация.

Ако се изолираш, би могъл да водиш нормален живот… дотолкова, доколкото изолацията го позволява, разбира се.

А сега.

Можеш да спреш дотук.

Това е последният ти шанс.

17:39

Джейни отмества поглед. Препрочита страницата. Главата й пулсира. Продължава. До горчивия край.

Качество на живота

През живота си познавах лично още трима ловци на сънища. Аз съм последната жива. Сега, когато пиша това, не знам за други. Но съм убедена, че те има.

Първо ще ти кажа, че написаното в този дневник не е от моята ръка. Този, който ти пише, е асистентът ми, защото не мога да използвам ръцете си.

Загубих функцията на ръцете и пръстите си на трийсет и четири.

Тримата ми приятели ловци бяха на трийсет и пет, трийсет и една и трийсет и три, когато вече не можеха да държат химикалка.

Това ти причиняват сънищата.

18:00

Сълзи се стичат по бузите на Джейни. Бърше мокрото си лице с подгизналия си ръкав. И продължава.

И накрая.

Какво виждам като най-зловещо.

Бях на единайсет, когато за пръв път попаднах в чужд сън. Или поне оттогава имам спомен.

Сънищата бяха малко и нарядко в началото, както предполагам е било и с теб, освен ако не си делял стая с някого.

Но в гимназията зачестиха.

И после в колежа в час, в библиотеката, навън в хубав пролетен ден… да не говорим за стая със съквартиранти. В колежа сънищата са навсякъде. Може би това са най-мъчителните преживявания, които ще имаш.

И един ден вече няма да можеш.

Няма да можеш да виждаш.

Защото ще си напълно, необратимо, безпощадно сляп.

Познатите ми ловци на сънища бяха на двайсет и три, двайсет и шест, двайсет и една, когато загубиха зрението си.

При мен се случи на двайсет и две.

В колкото повече сънища влизаш, толкова по-скоро ще ослепееш.

Подозираше го, нали?

Може би вече си изгубил част от зрението си.

Толкова съжалявам, скъпи приятелю!

Избирай професията си мъдро.

Всичката надежда, която мога да ти дам, е тази:

Когато ослепееш, всяко пътуване в нечий сън ще те води обратно към светлината и ще виждаш нещата такива, каквито са в истинския живот.

Тези чужди сънища ще са твоите прозорци. Те ще са цялата светлина, която ще виждаш. Ще бъдеш затворен в тъмнина, освен когато си в тях.

А при подобни обстоятелства, питам, кой не би живял за още един сън? Още един шанс да видиш любимия как старее, още един шанс да видиш себе си, ако той те сънува.

Нямаш избор.

Няма измъкване от тази дарба или това проклятие.

Сега знаеш какво предстои.

Оставям те с моето признание, което можеш да превърнеш в своя надежда: Не съжалявам за решението си да помагам на другите, като ги спасявам в техните сънища.

Не бих се отказала от нито едно свое преживяване.

Сега е моментът да седнеш и да помислиш. Да поплачеш за себе си. И да потърсиш опора.

Намери си довереник. Макар да мисля, че щом четеш това, вече го имаш. Кажи й или му кажи какво го очаква.

Можеш да се залавяш за работа. Или вечно да се криеш и да отлагаш последиците. Решението е твое.

Не се разкайвам за нищо.

Марта Стюбин, Ловец на сънища

Джейни гледа втренчено в тетрадката. Обръща страницата, макар да знае, че е последна. И че това не е шега.

Поглежда ръцете си. Свива и разгъва пръсти. Проследява с поглед движенията им. Разглежда изрязаните си нокти, бръчиците по кокалчетата. После се оглежда из стаята.

Сваля очилата.

Търси отговора, който вече знае. Сънищата, главоболията, сгърчените ръце и слепите очи на госпожица Стюбин. Затрудненията със собственото й зрение. Подозираше го.

От доста време.

Просто не искаше да мисли за това, не искаше да го повярва.

Може би и Кабъл знае, досеща се. С глупавите му офталмологични таблици. Може би затова е искал почивка. Виждал е, че тя рухва. И че той не може повече да се занимава с нейните проблеми.

Джейни е толкова смазана, няма сили дори да плаче.

Грабва ключовете от колата и бързо поема към изхода, но на вратата си спомня.

Госпожица Стюбин е убила трима души в катастрофа, заради нечий сън.

Джейни поглежда Етел през прозореца и бавно се свлича на пода, хлипайки, докато светът й се разпада. Джейни остава там.

Не може да стане.

Не и тази нощ.

25 март 2006

08:37

Джейни е на пода в хола пред входната врата. Майка и я прескача веднъж, два пъти, без да се обезпокои, и изчезва в тъмните кътчета на своята спалня. Виждала е Джейни да спи на пода и преди.

Джейни не помръдва, когато на вратата се чука. Второ почукване, по-настоятелно, остава без отговор.

После се чува глас:

— Не ме карай да разбивам вратата, Ханаган!

Джейни повдига глава. Примижава, фокусирайки дръжката на вратата.

— Не е заключено — изрича глухо, макар да се старае да звучи любезно.

И тогава Капитана се озовава там, в хола на Джейни, и някакси в малкия й дом фигурата й изглежда толкова внушителна.

— Какво става, Джейни? — пита Капитана и тревогата на лицето й расте с всеки изминал миг, в който тя е на пода.

Джейни поклаща глава и произнася с изтънял безпомощен глас:

— Мисля, че умирам, сър.

Джейни се изправя и сяда. Усеща шарката на килима отпечатана на бузата си. Напомня й за грапавите белези на Кабъл.

— Бях тръгнала към вас вчера, — казва тя, гледайки ключовете от колата на пода до себе си. — Тъкмо щях да отворя вратата, когато осъзнах всичко. Шофирането. Всичко. И просто… — Поклаща глава. — Аз ослепявам, сър. Точно като госпожица Стюбин.

Капитана стои мълчаливо. Изчаква търпеливо Джейни да й обясни. Подава й ръка. Издърпва я и я поема в прегръдката си.

— Хайде говори — подканя я с мек глас.

И Джейни, на която й бяха свършили сълзите още преди часове, излива нови потоци на рамото на Капитана, докато й разказва всичко за съдържанието на зелената тетрадка. Дава й тетрадката да я прочете сама. И Капитана притиска силно Джейни всеки път когато хлипанията започват отново.

Скоро Джейни притихва. Оглежда се за нещо подходящо, което да даде на Капитана да си избърше палтото, но не открива нищо. В къщата й никога няма нищо.

— Обади ли се в училището за отсъствията?

— По дяволите!

— Няма проблем. Сега ще се обадя аз. Майка ти госпожа Ханаган ли се води? Не искам да разберат, че те познавам.

Джейни поклаща глава.

— Не, не е госпожа — казва. — Просто кажете Доротея Ханаган.

След като Капитана затваря телефона, Джейни пита:

— Как решихте да дойдете?

Капитана сключва вежди.

— Кабъл ми се обади. Тревожеше се, че не си се появила в училище, питаше дали не съм се чула с теб. Предполагам, че ти е звънял.

Значи трябва да изчезна, за да ме потърси. Джейни не казва нищо. Иска с цялото си сърце да попита Капитана защо Кабъл не й говори. Но е достатъчно голяма, за да не го направи. И казва само:

— Много мило. — Замисля се за момент, после пита: — Някога чували ли сте за това? Госпожица Стюбин говорила ли ви е?

— Знаех си, че нещо те притеснява още когато ми се обади преди няколко седмици, но нямах представа какво. Госпожица Стюбин беше много затворен човек, Джейни. Не говореше много за себе си и аз не разпитвах. Не беше моя работа.

— Мислите ли, че Кабъл знае?

— Възнамеряваш ли да го питаш?

Джейни вдига поглед да разгадае изражението на лицето й. Захапва треперещата си устна, за да я усмири.

— В момента не си говорим много.

Капитана въздиша.

— Така си и помислих — казва внимателно. — Кабъл си има своите демони и ако не започне да се справя с тях, ще започна аз да се разправям с него. Трудно му е да приеме някои неща точно сега.

Джейни поклаща глава.

— Не разбирам.

Капитана мълчи.

— Може би трябва да попиташ него. И да споделиш през какво преминаваш ти самата.

— Защо? За да не ме погледне никога повече, като му кажа, че ще остана сляпа и недъгава?

Капитана се усмихва тъжно.

— Не мога да погледна в бъдещето, Джейни. Но се съмнявам, че няколко физически недостатъка ще го отблъснат от теб, ако разбираш какво имам предвид. Но пък и никой не те задължава да му казваш. — Замълчава. После добавя: — Хайде, имаш вид на човек, на който една закуска ще му дойде добре! Да поизлезем.

Джейни оглежда измачканите си дрехи, които не е сменяла от предишния ден.

— Да, защо не — отвръща.

Отнема й няколко минути да среше косата си и да си хвърли един поглед в огледалото. На себе си и на очите си.

Капитана води Джейни в Ан Арбър. Спират за закуска в „При Анджело“, където Капитана очевидно познава всички, включително и Виктор, майстора на бързи поръчки. Виктор организира малък пир на тяхната маса. Джейни, която не е слагала троха в устата си от предишния ден на обяд, омита храната с благодарност.

След закуската Капитана кара около кампуса на Мичиганския университет.

— Някои от най-добрите изследователски и медицински центрове се намират тук, Джейни. Може нещо да… — Вдига рамене. — Само не забравяй, че Марта Стюбин е загубила зрението си преди петдесет години. Много се е променила медицината оттогава. Не се обричай, преди да си разбрала на какво са способни лекарите днес. И не само за очите ти, за ръцете също. А защо не и за сънищата? Виждаш ли онази сграда? Там изучават сънищата. Сигурна съм, че ще се намери начин да те приемат за известно време. Имам неколцина приятели, на които мога да разчитам. Те знаеха за Марта. Ще ни помогнат.

Джейни оглежда всичко наоколо. Съзира миниатюрен лъч надежда. Двамата с Кабъл на няколко пъти бяха обмисляш да дойдат тук следващото лято, когато вече щяха свободно да се движат заедно. Сега Джейни не знае какво да очаква. Може би Кабъл ще се върне.

А може би ще се уплаши отново.

Джейни не е сигурна колко още раздели и одобрявания може да понесе.

— Защо всичко трябва да е толкова трудно? — пита тя на глас. И се изчервява. — Реторичен въпрос. Съжалявам, Капитане.

Капитана се усмихва.

— Какво те накара да я прочетеш най-накрая?

Джейни преглъща шумно.

— Сега, когато Кабъл не иска да се доближи до мен, си помислих, че нямам нищо за губене. Май съм се излъгала.

Капитана стиска устни, докато кара и промърморва нещо под носа си.

— Добре — казва, — и как се чувстваш като ловец на сънища?

Джейни се замисля.

— Като че ли не познавам нищо друго.

Лицето на Капитана става сериозно.

— Как се вписва майка ти в тази картинка?

— Никак.

— А баща ти…?

— Не съществува, доколкото знам.

— Разбирам. — Капитана прави пауза. — Съжаляваш ли, че прочете тетрадката?

Джейни остава безмълвна за малко.

— Не, сър.

Седят в тишина и Капитана посочва още няколко сгради от кампуса на университета.

— Искаш ли да напуснеш работата при мен, Джейни? Да се изолираш?

Джейни я поглежда.

— Вие искате ли да напусна?

— Разбира се, че не! Ти си блестяща в това, което вършиш.

— Бих искала да остана, ако имате още задачи за мен, сър.

Капитана се усмихва, после пак става сериозна.

— Смяташ ли, че можеш да продължиш да бъдеш в един екип с Кабъл, дори да не се върнете към романтичните си отношения?

Джейни въздъхва.

— Ако той може да се справи, без да се държи като задник, и аз мога. — Гласът й изневерява. — Просто…

Тръсва глава и се стяга, не иска да плаче.

Капитана поглежда с гняв през прозореца. Стисва устни. Поклаща глава.

— Кълна се в господа, ще напердаша това момче! — мърмори си тя. — Слушай, Джейни. Кабъл няма много — има майка, която го е изоставила, и баща, който едва не го е убил… И сега, когато е с теб, отчаяно иска да те държи в безопасност в джоба си през цялото време. Но знае, че няма начин. Трябва да се научи да се справя с това.

Джейни разбира.

— Но, Капитане, той не можа да понесе дори да ме докосне след случая с Дърбин! — Разплаква се. — Сякаш беше отвратен завинаги от това, че други са ме докосвали или… не знам.

Пресяга се за кърпичка между седалките.

— Исусе! — казва Капитана. — Джейни, изслушай ме. Ти вече си добър детектив. Знаеш, че в нашата професия всеки си има своите предчувствия и търси отговорите. Правиш го толкова добре в работата си. Защо не следваш същата логика в личния си живот? Ще трябва да поговориш с Кабъл, ако искаш развръзка. Безкрайните размишления и предположения водят само до задънени улици.

Джейни затваря очи. Отпуска глава на облегалката.

— Съжалявам, Капитане. Права сте. Обещавам, че няма да позволя тази каша да се отрази на работата ми. Да работя за вас, е най-доброто, което се случва в живота ми. Усещам, че мога да променя нещо, разбирате ли?

Капитана стисва за миг ръката й.

— Разбирам, хлапе. И имам големи планове за теб, ако си в играта.

— Капитане?

— Да.

— А как ще отида където и да било, като не мога да шофирам?

Капитана въздиша.

— Още не съм го измислила.

— Знаехте ли, че госпожица Стюбин е катастрофирала заради сън? Убила е трима невинни.

Капитана намалява скоростта и поглежда към Джейни.

— Знаех от архивите, че е участвала в ужасна катастрофа в миналото. Нямах представа, че е било заради сън. — Капитана прави пауза. — Била е на шестнайсет, когато се е случило.

Джейни мълчи потресена.

Капитана продължава:

— Осъдили са я за автомобилно убийство, Джейни. Отнели са й книжката и три години е прекарала в женско изправително заведение. Ако е била пълнолетна, наказанието е щяло да бъде по-тежко. Това е сериозно.

Стомахът на Джейни се свива.

— Вчера замалко да блъсна едни дечица — казва тихо. — Друго дете сънуваше в автобуса.

Капитана клати глава заканително.

— Ами да. Това решава случая. Джейни, ако отново те видя да шофираш, сама ще ти напиша глобата, кълна се! Междувременно, ако ми трябваш някъде, ще те закарам аз или ще ти изпратя кола. Не искам да си хабиш сънищата в проклетия обществен транспорт.

Джейни се чувства така, сякаш току-що са я напъхали в клетка.

— Ами училището? — пита. — Ще трябва да ходя с училищния автобус. Какво ще кажа на хората? И Кабъл ще разбере. Голяма гадост.

Капитана й хвърля строг поглед.

— Имаш ли представа какво е гадост? Да убиеш трима невинни — това е гадост. Мислиш, че животът ти е труден сега, опитай да живееш с нещо подобно. — Гласът й е суров.

Джейни мълчи.

Връщат се обратно във Фийлдридж.

Телефонът на Капитана звъни, тя поглежда номера и вдига:

— Комиски слуша. — Пауза. — Да, при мен е. — Още една пауза. — Да, наред е.

Кимва, поглежда Джейни с ъгълчето на окото си и с мрачна усмивка затваря телефона.

— Съвсем наред — повтаря Капитана с устни, стиснати в тънка линия.

12:36

Капитана оставя Джейни у дома, прегръща я делово и казва:

— Обади ми се, ако имаш нужда да говориш за тези неща.

— Благодаря, Капитане.

— От теб зависи какво ще кажеш на Кабъл, ако ще му казваш изобщо. Трябва да знаеш, че аз не смятам нищо да му обяснявам, освен ако не засяга директно партньорската ви работа, но дори и тогава бих те помолила ти да го направиш. А за забраната да караш, мисля, че Кабъл ще я приеме доста добре. Достатъчно се притеснява, за което и аз имам заслуга.

Капитана потегля — Джейни й махва вяло. Поглежда тъжно Етел, тиха и сама на алеята. Обръща се и се прибира вкъщи.

Не е съвсем сигурна какво да прави сега.

Влиза в стаята си. Зелената тетрадка, още отворена, я гледа зловещо от леглото, където е останала.

Джейни внимателно я затваря и я пъха в кашона в гардероба.

Просва се по гръб на леглото и лежи с поглед, забит в тавана.

14:23

Хладният влажен вятър упорито вее през мрачното чистилище на госпожица Стюбин на улица „централна“.

— Сега знаеш толкова, колкото знам и аз, Джейни.

Джейни тихичко седи до госпожица Стюбин. Сълзи се стичат от слепите очи на старицата.

Няма повече думи за казване. Само съчувствие, решителност и частица сила, които растат споделени помежду им. И усещане за свобода. Работата на госпожица Стюбин е приключена.

Това е сбогуване.

С бавно движение на костеливите си пръсти госпожица Стюбин стисва ръката на Джейни.

— А сега трябва да се видя с моя войник.

И леко започва да избледнява.

— А аз ще ви срещна ли някога пак? — пита Джейни умоляващо и тревожно.

— Не тук, Джейни.

— Някъде другаде? — в гласа й има надежда.

Но старицата вече я няма.

Джейни се оглежда. Прехапва устна. Пред магазина се разхождат млад мъж във войнишка униформа и девойка с искрящи очи. Девойката се обръща, поглежда през рамо, праща въздушна целувка на Джейни, завива зад ъгъла със своя войник и изчезва от погледа й.

Джейни остава да седи на студената мокра пейка.

Сама.

31 март 2006

14:25

Кабъл сънува, че трупа още и още дрехи върху себе си. Джейни излиза от съня му. Не издържа да го гледа. Знае какво означава. Той отчаяно се опитва да защити себе си. Сърцето си.

Когато звънецът бие, Кабъл се сепва и се събужда. Джейни го наблюдава. Той я поглежда смутен. Тя му се моли с очи от другия край на просторната библиотека. Той отмества поглед.

Обръща се.

И излиза.

6 април 2006

08:53

Пролетната ваканция е. Когато Джейни се събужда, навън вали късен пролетен сняг — натрупал е вече десет сантиметра мека покривка. Обещава си следващата година по същото време да прескочи до Флорида. Дори и това да означава, че през целия полет ще бъде в плен на сънищата на пасажерите. И че ще прекара цялата седмица сама, докато другите се забавляват.

Облича се и излиза навън да чака колата, изпратена от Капитана. Забърсва Етел, за да се вижда табелата „Продава се“ на стъклото. Почиства с лопатата тротоара и минава на алеята. Снегът е тежък и мокър, блести под лъчите на късното утринно слънце.

Кари изхвърча от вкъщи и тича през двора към Джейни, която й се усмихва.

— Здрасти! — казва.

— Джейни Ханаган! — гневно вика Кари. — Как смееш да продаваш Етел! Горката Етел! Стю е съсипан.

Джейни е подготвена за този въпрос.

— Вече не мога да си позволя застраховката и горивото, Кари. Кажи на Стю, че много съжалявам.

Кари се усмихва дяволито. Вади топка банкноти от джоба на палтото си.

— Колко? — пита. — Ще продам моя боклук. Етел ми каза, че иска да остане в квартала.

Очите на Джейни грейват.

— Не може да бъде!

— Може! — Кари се подхилква. — Колко?

Джейни подскача на място в снега.

— За теб? Хиляда и двеста. Това си е далавера!

Кари моментално брои дванайсет стотачки и ги пъха в ръцете на Джейни.

— Продадена!

— О, боже! Не мога да повярвам, че наистина купуваш Етел!

— Стю ми зае мангизите, докато продам моята. Той със сигурност е най-щастлив от всички. А сега махни тая табела от прозореца на горкото момиче, преди да е умряло от срам! Трябва да се обадя на Стю и да му кажа, че имаме сделка. После ще се оправяме с документите, става ли?

Кари се връща с два скока обратно вкъщи, без да чака отговор, докато Джейни с широка усмивка маха табелата от стъклото на Етел и гали с любов заснежения капак.

Детектив Джейсън Бейкър я взема с микробуса си.

— Здрасти, малка сънливке! — казва с щедра усмивка. — Видях какво си направила на онези копелета на верандата на Дърбин. Напомни ми да не ти се пречкам.

— Де да можех да си спомня — отвръща Джейни.

Харесва и Бейкър, и Коб.

— Още никакъв спомен ли нямаш? Да, обикновено е така с този вид наркотици. Затова и толкова много изнасилвания си остават неотбелязани или недокладвани. Загубата на паметта позволява на психопати като Дърбин и пасмината му да им се разминава отново и отново. Но ти наистина спаси положението, Джейни.

Джейни се изчервява и забива поглед в ръцете си. Не се чувства много като герой.

В полицейското управление Джейни чука на вратата на Капитана.

— Влез! — вика Капитана, както обикновено.

Джейни влиза с усмивка.

И си глътва езика.

Кабъл е там.

Усмивката му е изкуствена и измъчена. Джейни проявява хладнокръвие и сяда до него.

Капитана веднага започва делови разговор.

— Стейси О’Грейди няма да напуска гимназия „Фийлдридж“, въпреки всичко. Родителите й са удовлетворени, че виновните са арестувани, а Стейси наистина иска да остави преживяното зад гърба си и да се върне и да завърши със съучениците си.

Джейни и Кабъл кимат. Джейни се радва да го чуе.

— Заведени са няколко дела от гневни родители — не ги виня. Но се притеснявам, че ще се наложи да свидетелстваш, Джейни. Изслушванията са насрочени за юни. Преди това ще се срещнеш с прокурора, за да уточните показанията ти. Сигурно ще е тежко. Така че се подготви да отговаряш на жестоки въпроси от страна на защитата. И то в присъствието на Дърбин, Уанг и Крейтър, които ще седят в залата и ще те гледат. Разбираш ли?

Джейни стиска устните си да не треперят.

— Да, сър!

— Браво, моето момиче! Ще направим всичко в рамките на закона, за да запазим способностите ти в тайна. Все пак най-вероятно е да се разбере, че си била на този купон по задача и че работиш за мен под прикритие. Твоята версия и тестовете за наркотици ще ни трябват като доказателства. Ако престъпниците се уплашат и пледират виновни, след като видят купищата доказателства, които ще представим, отиваме на съд и мисията ти във „Фийлдридж“ със сигурност ще бъде разкрита. Но ти трябва да казваш само истината, за каквото и да те питат, а ние после ще се оправяме някак.

Очите на Джейни се отварят широко.

— Значи, ако ме разкрият… аз ще… вие…

Капитана се усмихва.

— Ще си запазиш работата. Не се тревожи. Марта също се е измъквала на косъм на няколко пъти, но тайната й никога не е била разкривана пред съда. Адвокатите не подозират за съществуването на Ловците на сънища и никога не задават правилните въпроси. Така че, хайде да не се тормозим за това предварително, става ли? Искам да си вземеш малко почивка до края на учебната година, да се успокоиш и да възстановиш силите си. — Капитана се завърта на стола и продължава без преход: — И, Кейб, имам някои по-малки самостоятелни задачи за теб от понеделник след училище. Ясно?

— Да, сър! — отговарят Джейни и Кабъл едновременно.

— Вие двамата ще можете ли да работите отново заедно в бъдеще, или да си преразгледам плановете? — пита Капитана без предисловия.

Джейни поглежда Кабъл. Кабъл поглежда обувките си.

— Да, сър! — казва Джейни накрая. Предизвиква Кабъл да отговори.

— Разбира се! — казва Кабъл. Като избягва погледа на Джейни.

Капитана кимва и се заема с листовете по бюрото си.

— Добре. Джейни, виж дали Кобу или Бейкър, или Рабиновиц са свободни да те закарат вкъщи. Ще се чуем скоро.

— Да, сър!

Джейни се изправя с пламнало лице. Чувства се засрамена пред Кейб. Изнизва се през вратата, като оставя Кабъл и Капитана вътре, и решава да се прибере пеша, вместо да се моли да я закарат.

Не е стигнала много далеч, когато колата на Кабъл профучава край нея и я посипва със сняг.

Кабъл забавя.

Спира.

Дава на задна.

Джейни извръща поглед към храстите, мечтаейки за място, където да се скрие.

Кабъл сваля десния прозорец и гледа към Джейни. Усмихва се мрачно. Прехапва устна.

— Да те закарам, Ханаган?

Джейни кима сдържано и се качва. Знае, че все някога ще трябва да говорят, ако ще продължават да работят заедно.

— Мога да се прибера пеша от вас, за да не те притеснявам — казва учтиво.

Пътуват в мълчание.

Кабъл свива в алеята пред дома си.

Слизат от колата.

Стоят един срещу друг и се гледат известно време, но Джейни не отмества поглед, победена от емоциите си. Гневна е. Още не може да разбере защо той я заряза така неочаквано. Сигурно защото се остави училите да я опипват. Джейни иска да знае истината. Но не желае пак да бъде отрязана.

— Благодаря, че ме докара — казва накрая.

Той не отговаря, не помръдва — тя се обръща бавно и тръгва към вкъщи.

Проблясъци

— Почакай! — вика след нея.

Джейни е чакала толкова дълго. Чакала е за отговор. Продължава да чака той да признае, че не може да я докосва, защото е била омърсена от онези изроди. Джейни вече не иска да чака. И забързва крачка.

Кабъл се колебае, после се затичва след нея. Спира я по средата на улицата.

— Ела с мен вкъщи — предлага той. Изглежда уморен. — Моля те. Трябва да говорим.

Очите на Джейни светват гневно, но все пак тръгва с него. Може пък накрая да получи някакъв отговор.

Джейни сяда във всекидневната на ръба на стола, без да съблича палтото си. Поема си дълбоко дъх и решава да говори направо.

— Имаш три минути да ми кажеш, че причината не е в това, че онези копелета са ме докоснали.

Кабъл се олюлява.

— Какво?

Джейни поглежда часовника си.

Кабъл започва да крачи.

— Мога да се справя с непрекъснатото ти крачене — казва Джейни след минута. — Мога да се справя и с това, че имаш проблеми, над които трябва да работиш. Мога да се справя дори ако ми кажеш, че просто не ме обичаш. Винаги съм си мислила, че това тъпо проклятие със сънищата никога няма да ми позволи да имам връзка и предполагам съм извадила късмет, че това между нас продължи толкова дълго. Но когато изведнъж решаваш, че не можеш да ме докоснеш повече, понеже група задници са се опитали да ме изнасилят — ами, просто искам да знам дали наистина си толкова гаден. И ако си, ще ми бъде много по-лесно да се разкарам оттук след — поглежда часовника си — една минута и двадесет и четири секунди.

Кабъл я гледа поразен. Лицето му пламва от вълнение. Приближава до Джейни и коленичи пред нея. Ръцете му треперят, докосва лицето й.

Тя го гледа тържествуващо. Дава му шанс.

— Джейни! — проговаря накрая. — Така ли ще се държиш?

Очите й святкат ядно, тя поглежда часовника си.

— Моля? Не сменяй темата! Имаш една минута да кажеш, че не е защото са ме пипали. Така ли е? Така ли е наистина, Кейб? Те ме докосваха и сега съм омърсена, и ти не можеш да понесеш мисълта да бъдеш отново с мен?

— О, боже! Сериозно ли говориш?

Гласът на Джейни е станал писклив.

— Трийсет секунди!

— Би ли ми повярвала въобще, каквото и да кажа? — Той диша тежко. Рязко й обръща гръб. Заравя пръсти в косата си.

— Петнайсет секунди.

Сега вече гласът на Джейни е равен. Изправя се. Готова да си тръгне.

Той застава лице в лице с нея и хваща ръката й. Придърпва я към себе си. Целува я бурно, заплита пръсти в косата й. Езикът му се стрелва в устата й и намира нейния, вкусва го като оазис в пустинята, тялото му се притиска жадно в нейното, докато пръстите му галят врата й.

Джейни остава неподвижна за миг, после изстенва и се поддава на порива. Кабъл сваля палтото от раменете й, то пада на пода, той я повдига на ръце и я държи във въздуха, докато тя сключва крака около кръста му. Устните му тръгват от врата й и се плъзгат към копчетата на блузата й.

— Времето ти изтече — казва Джейни задъхана.

Кабъл отлепва устни от кожата й. С ръка обхожда тялото й. Едно копче пада на пода, отскача и се търкулва под стола. Той прави няколко стъпки, носи я увита около кръста му, стига до дивана и сяда, държейки я в скута си.

— Джейни! О, боже, не мога… — шепне и я прегръща. Притиска я силно. Както тя обожава. — Джейни! — започва отначало. — Толкова съм объркан. Пълен идиот съм. Съжалявам! Не! Искам да кажа отговорът е „не“. Не е защото онези са те докосвали. Просто не знаех дали ще съм в състояние да отговоря на очакванията ти. Ти си твърде… не знам. Опасна! Не можех да се справя. Не можех да се справя с това да съм влюбен в теб.

— Какво, по дяволите, означават това? Преди нямаше проблем да си влюбен. Какво става?

Той я поглежда отчаян.

— И какво ако те обичам, ако ти дам всичко, което имам в себе си, ако отворя сърцето си и нещо ужасно се случи? Ако наистина те бяха изнасилили? Щеше страшно много да те промени, Джейни. Завинаги. Ами ако пак влезеш в някой сън, докато караш? Мислила ли си за последствията? За теб? За другите? За мен, за бога! Джейни, баща ми… Той ме подпали. В този миг всичко се промени. Станах друг човек. Такива гадости те променят. Уплаши ме, беляза живота ми. По много начини. — Кабъл напипва белезите през блузата си. — Никого не съм допускал до себе си оттогава, освен теб. Трудно е, Джейни. Имам чувството, че е почти невъзможно. А ти отиваш някъде и се държиш безразсъдно и какво ли не… — Поема си дъх. — Имах нужда от сигурност, а се влюбих в теб. Сега ми е адски трудно да се справям с мисълта, че нещо лошо може да ти се случи. Че и ти можеш да се промениш. Че мога да те загубя.

Джейни мига изумена.

— По много интересен начин го показваш.

— Знам. Аз… в главата ми е пълен хаос. Мислех, че така ще стане по-лесно, разбираш ли? Да се отдалечим един от друг за известно време. Просто е… не е… — той трескаво търси думи. — Много е силно, Джейни. Плаши ме до смърт. Исках ти да си най-сигурното нещо, което имам. Без големи рискове, само малко сънища за Капитана. Но не и това, на което се подложи с Дърбин! В смисъл, кой да се сети, че това ще е следващата ти задача! Боже, чудя се какво ли ще последва…

— Значи си скъсал с мен, защото не би могъл да се справиш, ако се променя или се нараня, или те изоставя? Правилно ли разбирам? А не поемат ли всички хора този риск? Ти всъщност обичаш ли ме, или не? — Устната на Джейни трепери. През ума й минават всички промени, които предстои да й се случат през следващите години, и усеща как Кабъл отново й се изплъзва.

— Казвам, че те обичам и че още се уча… искам да се науча как да се справям с новата си роля. Знам само, че си мислех, че тази пауза ще помогне, но всичко, което става, е, че се побърквам. — Кабъл замълчава и се усмихва се едва-едва. — Така че може ли просто да не правиш нищо опасно? Не е ли достатъчно гаден животът заради факта, че не можеш да контролираш ефекта от кошмарите върху себе си? Трябва ли да поемаш още рискове?

Джейни се усмихва печално. Обвива ръце около врата му и отпуска глава на рамото му. В ума й напират въпроси.

— Какво би направил, ако наистина се нараня? Или ако нещо… ми се случи. Ще спреш ли да ме обичаш? — пита тихо.

— Как бих могъл! — Кабъл гали косата й. — Но трябва да се науча да се справям с чувствата, които са част от всичко това. Не съм свикнал да ме е грижа за нещо, за някого, толкова много, че да ме боли. Не и по този начин.

Джейни мълчи, умислена.

— Знаеш ли, ти си първият човек, на когото някога съм казала „обичам те“? Дори не помня на майка си да съм го казвала. Което е тъжно.

— Не знаех — казва Кабъл и отпуска глава назад върху облегалката на дивана. Поема дълбоко дъх. Издиша. — Обичаш ли ме още, Джейни?

Джейни го гледа смаяна, невярваща.

— Естествено, че те обичам! Да не би да съм го казала ей така!

— Кажи го пак тихичко, на ухото ми! — настоява той.

Тя се усмихва, отпуска меката си буза върху неговата, бодлива и неравна, и прошепва:

— Обичам те, Кейб.

Седят, прегърнати. И Кабъл я пита:

— Истина или предизвикателство?

Джейни премигва.

— Имам ли някакъв избор?

— Нямаш — казва Кабъл. — Добре… — поема си дълбоко въздух. — Какво става с теб, Джейни? Просто… трябва да знам. Моля те? — Намества я, така че да вижда очите й.

Те се напълват със сълзи.

Той оправя очилата й и поема дълбоко въздух.

— Хайде, кажи ми!

Джейни прехапва устна.

— Нищо, Кейб. Добре съм.

Не може да го погледне.

Кабъл прокарва пръсти през косата си.

— Просто… просто го кажи. Освободи се от това, за да можем да се справим с него. Ослепяваш от всички тези сънища, нали?

Джейни остава с отворена от изненада уста.

Той докосва бузата й и я гали с палец.

— Но какво… как… — чуди се тя.

— Присвиваш очи, дори когато си с очила. Боли те глава през цялото време. Ярката светлина ти пречи. Все по-бавно си връщаш зрението след всеки сън. — Той спира разстроен. — А последния път в болницата не виждаше, когато се събуди, но не от чужд сън, а от твоя собствен кошмар. Това ти беше първият случай, нали?

Тя се обляга на рамото му. Не си спомня съня в болницата. И не иска да плаче повече.

— По дяволите! — казва. — Добър си!

— След колко време? — прошепва.

Тя допира с устни бузата му и въздиша.

— До няколко години.

Той поема рязко дъх и бавно го изпуска.

— Добре. Какво друго, Джейни?

Тя затваря очи примирена.

— Ръцете ми — казва. — Ще бъдат сбръчкани и грозни и безполезни след петнайсет години.

Той чака и гали гърба й.

— Нещо друго? — Гласът му е загрижен.

— То е по-различно — прошепва тя. — Просто… не мога да шофирам повече. Никога. — Губи битката със сълзите. — Горката Етел. Сега поне ще има добро семейство.

Кабъл я прегръща, люлее я, разресва косите й с пръсти.

— Джейни? — казва след малко. — На колко години беше госпожица Стюбин, когато умря?

— Седемдесет и нещо.

Той въздиша.

— О! Слава богу!

— Можеш ли да се справиш с това, Кабъл? Защото, ако не можеш… — задавя се. — Ако не можеш, ми кажи сега.

Кабъл поглежда в очите й.

Докосва скулата й.

16:22

Кабъл се обажда на Капитана.

— Комиски слуша.

— Сър, може ли вече да се движим с Джейни заедно, без да се крием?

— При създалите се обстоятелства бих казала, че идеята не е толкова лоша, дори ме радва. Да. А пък и делото на Уилдър за кокаина приключи в понеделник. Той пледира виновен.

— Страхотна сте, сър!

— Да, да, знам. Идете на кино или нещо такова, става ли?

— Разбира се! Благодаря ви!

— И стига сте ме притеснявали!

— Дочуване, сър.

— Грижете се за себе си! И двамата!

Кабъл се усмихва и затваря.

— Познай какво.

— Какво? — пита Джейни.

— Можем да излезем на първа среща!

— Супееер!

— И познай какво друго — ти плащаш!

— Аз? Защо?

— Изгуби баса.

Джейни се сепва за миг. Боксира Кабъл по ръката.

— Не, ти не може да си се провалил на пет теста!

— Напротив! Имам доказателство.

— По дяволите!

— Да, имам.

Не поглеждай назад

24 май 2006,19:06

Джейни се приближава с широки, уверени крачки към аудиториума на гимназия „Фийлдридж“, където стотици родители, баби и дядовци, братя и сестри седят на пейки, сгъваеми столове и в ложите на балконите, на трийсет и пет градуса жега и влага, и веят с програми към подгизналите си вратове. Изглежда, сякаш поредната церемония за завършване идва в повече на климатика на старото училище и той не може да се справи с положението.

Джейни се озърта и забелязва Кабъл няколко реда назад. Той й изпраща дяволита целувка и тя му се усмихва. Лентата на абсолвентската й шапка заплашва да смачка мозъка й на пихтия, докато потта попива в нея.

Джейни се обръща на другата страна и оглежда присъстващите. Открива някои познати лица. Родителите на Кари седят отстрани на дървените пейки и Джейни им се усмихва лекичко, въпреки че те не я гледат.

Дори и с новите по-силни очила й е трудно да вижда надалеч. Цветовете преливат от дреха в дреха. Най-после Джейни я забелязва. Заради контраста между бронзовата коса и тъмната кожа. До Капитана седи огромен мъж, който прилича на Дензъл Уошингтън двайсет години по-късно. Ръката му лениво лежи на облегалката на стола на Капитана. Джейни вижда как Капитана побутва съпруга си и сочи нещо. Джейни присвива очи и се усмихва, после свежда поглед. Не е сигурна защо.

Отличникът се качва на сцената и тълпата притихва, само звукът от ветрилата остава.

Не е Кабъл.

Слава богу.

Той успя да свали оценката си до 5.93. Трето място. Достатъчно, за да го задържи извън светлината на прожекторите. Това е всичко, което искаше всъщност. Джейни, с 5.85, не е много по-назад. Доволна и щастлива е.

Има три празни преподавателски места в аудиториума тази година. На Док, Щастливко и Гаден. Съкратени без обезщетение. Чакат изслушването. Джейни усеща лека тъга, докато гледа тези столове.

Не за мъжете, които седяха в тях.

Да сме наясно.

И все пак.

Те напомнят за болка, унижение и ужас, опаковани като подарък. Джейни се радва, че тази кутия с изненади експлодира.

Стейси О’Грейди говори на трибуната пред микрофона. Има по-различно излъчване. Ново, от последните няколко месеца. Сдържано. Сериозно. Това е зрялост, може би, или разбиране, че не всичко става както ни се иска.

Майката на Джейни не е там.

Нито пък тази на Кабъл, но никой не ги е очаквал. Въпреки че по-големият брат на Кабъл, Чарли, и жената на Чарли, Меган, са някъде в тълпата.

Надежди. Все за това говорят по тези събития. Да оставиш следа в бъдещето. Да се стремиш да бъдеш винаги първи. Бла-бла-бла.

Джейни избърсва капка пот от челото си. Оглежда се наоколо, когато Стейси произнася от подиума:

— Най-добрите ни години предстоят.

И залата избухва в аплодисменти.

Джейни не се включва.

Зловещите думи звънтят в ушите й.

Тълпата завършващи се изправя на крака и едно по едно, в продължение на час, извикват всички имена. Джейни прекосява подиума нащрек, моли се малкото спящо бебенце отстрани да не може още да сънува и си получава дипломата. Стиска ръката на Абернети. Премества пискюла на шапката си от другата страна. Внимателно слиза надолу по стълбичките, връща се на сгъваемия си стол и чака.

Когато сцената утихва, директор Абернети поздравява за последен път и шапките политат във въздуха, и гласовете около Джейни гръмват и изпълват аудиториума. Джейни сваля своята шапка, прибира я под мишница и чака, чака. Чака събитието да приключи. За да може да се сбогува с това място, завинаги.

Когато лудницата се опразва, тя е още там. Само няколко ученика се помайват из сградата, която сега напомня на тропическа гора след пороен дъжд. Бавно върви надолу по пътеката, към стълбите на изхода, където ще се срещне с Кабъл и момчето, с което той си говори. Но засега е сама.

Чистачът я пресреща с метла в ръка и й се усмихва. Джейни кима и се усмихва в отговор, а той се захваща да помете преносимата настилка, която обикновено използват на баскетболното игрище. После светлините мъничко намаляват.

Джейни мига и се обляга на стената за всеки случай.

Но не е сън.

Просто краят на някои неща.

И началото на други.

1

Изключително популярна американска филмова звезда от 50-те години. — Б.р.

2

Gamma-Hydroxybutyric acid (GHB) — Гамахидроксибутират, излязъл от употреба анестетик, който в ниски дози води до лека еуфория, а във високи — до дихателна недостатъчност и кома. Популярен напоследък наркотик, чието въздействие се сравнява с това на екстазито. Наричан още наркотик за изнасилване, защото често е използван за упояване на жени с цел изнасилване, тъй като снема задръжките им. — Б.р.

3

Gamma-Butyrolactone (GBL) — Гамабутиролактон, органично съединение, използвано като разредител на смоли и бои с наркотично въздействие. Прекурсор на GHB. — Б.р.

Content

Лиза Макман
Угасване
Опасни сънища #2

Благодарности

Нова година

Мисии и тайни

Точки на фокусиране

Рожден ден под прикритие

Зелената тетрадка

Сама

Сърцевината на нещата

Опиянението на Дърбин

Училищна екскурзия

Време е за шоу

Не всичко е наред

Нещо за губене

Проблясъци

Не поглеждай назад

1