Рот Вероника

Divergentė

Veronica Roth

DIVERGENTĖ

R o m a n a s

Iš anglų kalbos vertė

Aušra Kaziukonienė

Versta iš: Veronica Roth

DIVERGENT

Katherine Tegen Books

ISBN 9786090105894

Copyright © 2011 by Veronica Roth

All rights reserved

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

Jacket art and Design © Joel Tippie

Faction symbol art © 2011 by Rhythm & Hues Design

© Vertimas į lietuvių kalbą, Aušra Kaziukonienė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Aušra Kaziukonienė

Redagavo Simona Kaziukonytė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelio adaptavimas Deimantė Rybakovienė

Maketavo Jurga Morkūnienė

Skiriu savo mamai.

Tik jos įkvėpta leidau Beatričei pagaliau suprasti,

kokia stipri yra jos mama

PIRMAS SKYRIUS

Namie yra tik vienas veidrodis. Jis paslėptas už slankiojamosios plokštės antro aukšto koridoriuje. Mūsų luomo taisyklės leidžia stovėti priešais veidrodį antrą kas trečio mėnesio dieną – tada mama kerpa man plaukus.

Sėdžiu ant kėdės, mama stovi už nugaros ir čekši žirklėmis. Ant grindų krinta šiaudų spalvos sruogos.

Baigusi mama nubraukia plaukus man nuo veido ir susuka į kuodą. Matau, kokia ji rami ir susikaupusi. Mama puikiai įvaldžiusi nuolankumo meną. Apie save šito pasakyti negaliu.

Vogčiomis žvilgteliu į savo atvaizdą – ne iš tuštybės, iš smalsumo. Per tris mėnesius žmogaus išvaizda gali smarkiai pasikeisti. Išvystu siaurą veidą, plačias, apskritas akis ir ilgą ploną nosį – vis dar atrodau kaip maža mergaitė, nors prieš kelis mėnesius nežinia kurią dieną man sukako šešiolika. Kiti luomai švenčia gimtadienius, mūsiškis – ne. Tai būtų nuolaidžiavimas sau.

– Štai ir viskas, – taria mama susmeigdama kuodą.

Mudviejų akys veidrodyje susitinka. Nespėju nusukti žvilgsnio, bet, užuot subarusi, ji nusišypso. Nustembu. Kodėl mama nepriekaištauja tuščiai stebeilijant?

– Taigi atėjo ta diena, – sako ji.

– Taip, – tariu.

– Ar jaudiniesi?

Vėl trumpai žvilgteliu į save. Šiandien bus atliekamas gabumų testas, parodysiantis, kuriam iš penkių luomų tinku. O rytoj, per Pasirinkimo ceremoniją, teks pasirinkti luomą, apsispręsti visam gyvenimui, ar likti su savo šeima, ar išeiti.

– Ne, – atsakau. – Testas nepakeis mūsų pasirinkimo.

– Teisybė, – šypteli mama. – Eime pusryčiauti.

– Ačiū, kad nukirpai plaukus.

Mama pabučiuoja man į skruostą ir užstumia veidrodį plokšte. Dingteli, kad kitokiame pasaulyje mama būtų laikoma gražuole. Pilkas chalatas slepia liekną kūną. Jos ryškūs skruostikauliai, ilgos blakstienos. Plaukai – mama paleidžia juos tik nakčiai – bangomis krinta ant pečių. Tačiau Nuolankiųjų luomo atstovai negali puikuotis grožiu.

Abidvi patraukiame į virtuvę. Kirpimo rytais pusryčius gamina brolis, tėtis, neatitraukdamas akių nuo laikraščio, ranka perbraukia man plaukus, o mama niūniuodama nurenka indus. Tokiais rytais jaučiu kaltę, kad noriu juos palikti.

+ + +

Autobusas dvokia išmetamosiomis dujomis. Kratydamasis duobėtu keliu mėto į šonus, nors laikausi stipriai įsikibusi į sėdynę.

Mano vyresnysis brolis Kalebas stovi praėjime įsitvėręs į turėklą virš galvos. Mudu nepanašūs. Iš tėčio jis paveldėjo tamsius plaukus ir kumpą nosį, iš mamos – žalias akis ir duobutes skruostuose. Kai buvo mažas, toks derinys atrodė keistai, bet dabar tinka. Jei brolis priklausytų kitam luomui, mergaitės mokykloje nenuleistų nuo jo akių.

Iš mamos Kalebas paveldėjo ir nesavanaudiškumą – tuoj pat užleido vietą surukusiam Teisuoliui.

Šis vilki juodu kostiumu ir ryši baltą kaklaraištį – įprastinę savo luomo uniformą. Teisuoliai labiausiai vertina tiesumą, pripažįsta tik juoda ir balta – tai rodo ir jų apranga.

Artėjant prie miesto centro pastatai glaudžiasi arčiau vienas kito, kelias pasidaro lygesnis. Iš rūko išnyra dangoraižis, kadaise pavadintas Sears bokštu, mums jis – tiesiog Centras. Nuo jo stogo į dangų šauna juodos antenos. Autobusas praneria po geležinkelio viaduku. Niekada nesu važiavusi traukiniu, nors jie nuolatos bilda pro šalį, miestas išraižytas bėgiais. Traukiniais važinėja tik Bebaimiai.

Prieš penkerius metus savanoriai darbininkai iš Nuolankiųjų aptvarkė kelius. Pradėjo nuo miesto centro. Pakraščiams pritrūko medžiagų. Mano rajone keliai išmalti ir duobėti, jais važinėti nesaugu. Šiaip ar taip, nė vienas Nuolankiųjų neturi automobilio.

Autobusui šokčiojant per duobes ir siūbuojant Kalebas stovi ramiu veidu. Kai norėdamas išlaikyti pusiausvyrą brolis tvirčiau įsikabina į turėklą, pilko drabužio rankovė atsismaukusi apnuogina dilbį. Iš akių matau, kad jis stebi keleivius – mato tik juos ir negalvoja apie save. Teisuoliai vertina tiesumą, o mūsų, Nuolankiųjų luomas, – nesavanaudiškumą.

Autobusui sustojus prie mokyklos pakylu ir braunuosi pro Teisuolį. Čiumpu Kalebą už rankos, nes užkliūvu už to vyriškio batų. Mano kelnės per ilgos, be to, nesu itin grakšti.

Aukštesniosios mokyklos pastatas seniausias iš visų trijų mokyklų mieste. Senesnis už viduriniosios ir žemesniosios. Kaip ir kiti aplinkiniai namai, jis iš stiklo ir plieno. Priešais mokyklą stovi didžiulė metalinė skulptūra. Ant jos po pamokų karstosi Bebaimiai, ragindami vienas kitą kopti kuo aukščiau. Mačiau, kaip praėjusiais metais viena drąsuolė nukrito ir susilaužė koją. Aš bėgau pakviesti seselės.

– Šiandien laukia gabumų testas, – sakau.

Kalebas yra mažiau nei metais vyresnis, todėl mudu mokomės toje pačioje klasėje.

Brolis linkteli ir mudu įeiname pro pagrindines duris. Raumenys įsitempia vos įėjus. Tvyro jaudulys, tarsi kiekvienas šešiolikmetis stengtųsi iki galo išnaudoti šią, paskutinę, dieną. Tikriausiai po Pasirinkimo ceremonijos jau nebevaikščiosime šiais koridoriais. Apsisprendus mūsų išsilavinimu rūpinsis nauji luomai.

Šiandien pamokos perpus sutrumpintos. Jos baigsis iki pietų, vėliau laikysime gabumų testą. Mano širdis jau dabar plaka greičiau.

– Negi visai nesijaudini, ką pasakys testuotojai? – klausiu Kalebo.

Mes stabtelime prie posūkio. Kalebas eis į sustiprintos matematikos klasę, aš drošiu kiton pusėn – į istorijos pamoką.

Brolis kilsteli antakį.

– O tu?

Galėčiau pasakyti, kad jau savaites nerimauju, ką parodys testas. Kuriam luomui būsiu priskirta: Nuolankiųjų, Teisuolių, Eruditų, Taikingųjų ar Bebaimių? Tačiau tik nusišypsau ir atsakau:

– Nė trupučio.

Brolis irgi šypteli.

– Na ką gi... sėkmės.

Kramtydama apatinę lūpą žingsniuoju į istorijos pamoką. Kalebas niekad neatsako į mano klausimus.

Koridoriai ankšti, bet pro langus krintanti šviesa sukuria erdvės iliuziją. Tai viena iš nedaugelio vietų, kur susiduria įvairių luomų paaugliai. Šiandien minia skleidžia kitokią energiją, visus apsėdusi paskutinės dienos manija.

Mergaitė ilgais garbanotais plaukais tiesiai man į ausį rikteli: „Sveika!“ ir pamoja tolėliau stovinčiai draugei, švarko rankove šiurkščiai brūkštelėdama man per skruostą. Paskui į mane atsitrenkia Eruditas mėlynu megztiniu. Praradusi pusiausvyrą visu ūgiu išsitiesiu ant grindų.

– Traukis iš kelio, Suske, – suurzgia jis ir nužingsniuoja.

Mano skruostai dega. Atsikeliu ir nusivalau dulkes. Man pargriuvus keli mokiniai stabtelėjo, bet nė vienas nepasisiūlė padėti. Jie nulydi mane akimis iki koridoriaus galo. Taip su maniškiais elgiamasi jau keli mėnesiai. Eruditai išplatino priešiškus atsiliepimus apie Nuolankiuosius ir nuteikė prieš mus kitus mokinius. Pilki drabužiai, kuklus kirpimas ir nusižeminimas, užuot padėję nekristi į akis, pavertė mane taikiniu.

Stabteliu prie lango E sparne ir laukiu atvažiuojant Bebaimių. Taip darau kiekvieną rytą. Lygiai septynios dvidešimt penkios Bebaimiai rodo drąsą šokdami iš važiuojančio traukinio.

Mano tėtis vadina Bebaimius nutrūktgalviais. Jie prisivėrę auskarų, išsitatuiravę ir vilki juodai. Svarbiausias jų tikslas – saugoti miestą juosiančią tvorą. Nuo ko, nežinau.

Bebaimiai turėtų mane gąsdinti. Stebinti – ką bendra turi jų labiausiai vertinama drąsa su metaliniais nosies žiedais. Tačiau slapta nenuleidžiu nuo jų akių.

Pasigirsta švilpukas, jo garsas atsimuša man krūtinėje. Traukiniui skriejant pro mokyklą, švysteli priekiniai žibintai, cypia metaliniai bėgiai. Iš paskutinių vagonų pasipila daugybė juodai vilkinčių jaunų vaikinų ir merginų. Vieni iššoka ir ritasi žeme, kiti – tiesiai ant kojų ir šiek tiek pasiūbavę atgauna pusiausvyrą. Vienas vaikinas apkabina merginą per pečius ir juokiasi.

Žiūrėti į juos – tuščias užsiėmimas. Nusigręžiu nuo lango ir per minią spraudžiuosi į istorijos klasę.

ANTRAS SKYRIUS

Testai prasideda po pietų. Sėdime prie ilgų stalų valgykloje, testuotojai kviečia po dešimt mokinių vienu metu, kiekvieną į atskirą kambarį. Aš sėdžiu greta Kalebo, priešais – mūsų kaimynė Siuzana.

Siuzanos tėtis darbo reikalais važinėja po visą miestą, todėl turi automobilį ir kasdien veža ją į mokyklą. Jis siūlėsi pavėžėti ir mus, tačiau Kalebas atsakė, kad mudu išeiname iš namų vėliau ir nenorime jo apsunkinti.

Žinoma, ne.

Dauguma testuotojų yra Nuolankiųjų savanoriai, bet viename kambaryje darbuojasi Eruditas, kitame – Bebaimis, nes pagal taisykles testuotojas negali būti iš to paties luomo kaip ir mokinys. Taisyklės draudžia ir ruoštis testui, taigi nežinau, ko tikėtis.

Pro Siuzaną mano žvilgsnis nukrypsta į Bebaimių stalą kitame valgyklos gale. Jie juokiasi, šūkauja ir žaidžia kortomis. Prie kito stalo, malšindami nepasotinamą žinių troškulį, Eruditai aptarinėja knygas ir spaudos naujienas.

Būrelis Taikingųjų mergaičių geltonais ir raudonais drabužiais susėdusios ratu ant valgyklos grindų žaidžia kažkokį žaidimą – pliaukši rankomis ir pritardamos dainuoja. Kaskart, kuriai nors žaidėjai suklydus, iš tos pusės ataidi juokas ir dar viena mergaitė įsitaiso rato viduryje. Dar toliau sėdintys Teisuoliai plačiai mostaguoja rankomis. Rodos, jie ginčijasi, bet nerimtai, nes kuris nors vis šypteli.

Nuolankiųjų stalas tyliai laukia. Mūsų luomo papročiai reikalauja santūrumo ir savęs išsižadėjimo net laisvalaikiu. Abejoju, ar visi Eruditai nuolat trokšta mokytis, o Teisuoliai džiaugiasi nepabaigiamais ginčais, bet kaip ir aš jie turi paklusti luomo taisyklėms.

Su kita grupe pakviečiamas Kalebas. Jis ryžtingai žengia prie durų. Man nėra reikalo linkėti jam sėkmės ar raminti. Brolis žino, kuriam luomui priklauso. Esu įsitikinusi, visada žinojo. Prisimenu jį nuo ketverių. Dar tada išbarė mane, kad neatidaviau šokdynės mergaitei, neturinčiai jokio žaislo. Kalebas pamokslaudavo retai, bet aš puikiai įsiminiau smerkiamą jo žvilgsnį.

Mėginau paaiškinti broliui, kad mudviejų polinkiai skiriasi, kad man net į galvą nebūtų šovę užleisti vietą autobuse Teisuoliui, tačiau Kalebas manęs nesuprato. „Elkis, kaip reikalauja mūsų luomas“, vis kartojo. Jam tai ėjosi lengvai. Man, deja, sunkiai.

Sugniaužia skrandį. Užmerkiu akis ir sėdžiu taip kokias dešimt minučių, kol grįžta Kalebas.

Jis išbalęs kaip popierius. Brolis spaudžia delnus prie šlaunų, tarsi norėdamas nusišluostyti prakaitą (taip darau aš), o kai atitraukia rankas, jo pirštai dreba. Knieti paklausti, bet neišspaudžiu nė žodžio. Man neleidžiama klausti Kalebo apie testo rezultatus, o jam draudžiama pasakoti.

Nuolankiųjų testuotojas išvardija dar dešimt pavardžių. Kviečiami du Bebaimiai, du Eruditai, du Taikingieji, du Teisuoliai. Pagaliau išgirstu:

– Iš Nuolankiųjų – Siuzana Blek ir Beatričė Prior.

Atsistoju, nes privalau. Jei būtų mano valia, likčiau sėdėti. Krūtinėje pučiasi burbulas, rodos, grasinantis suplėšyti mane iš vidaus. Paskui Siuzaną traukiu prie durų. Žmonės, pro kuriuos einame, tikriausiai mudviejų neskiria. Abi vilkime vienodais drabužiais, abi vienodai sušukuotais šviesiais plaukais. Tik Siuzanos nevimdo kaip manęs ir, kiek matau, jos rankos nedreba, o man reikia įsitverti marškinių skverno norint tai nuslėpti.

Testai atliekami dešimtyje kambarių už valgyklos. Jie skirti tiktai testavimui, todėl niekad anksčiau nesu ten lankiusis. Skirtingai negu kitus mokyklos kambarius, juos skiria ne stiklinės, o veidrodinės pertvaros. Žvilgteliu į savo atvaizdą – atrodau išblyškusi ir persigandusi. Įeidama į kambarį, pažymėtą penktu numeriu, Siuzana nervingai vypteli. Aš žengiu į šeštąjį – ten manęs laukia Bebaimė testuotoja.

Moteris ne tokia atšiauri kaip ką tik pro langą matyti jaunuoliai. Jos nedidelės tamsios akys įkypos, vilki juodu vyriško kirpimo švarku, mūvi džinsus. Kai testuotoja nusigręžia uždaryti durų, jai ant sprando šmėsteli tatuiruotė – juodas su baltu vanagas raudona akimi. Jei iš baimės širdis neliptų pro gerklę, paklausčiau, ką ji reiškia. Tikrai turi ką nors reikšti.

Kambario sienos irgi veidrodinės. Matau save iš visų pusių: pilko drabužio slepiamą nugarą, ilgą kaklą, plaštakas su išsišovusiais krumpliais, išvagotas raudonomis kraujagyslėmis. Nuo lubų sklinda ryški balta šviesa. Kambario viduryje stovi panaši į odontologo kėdė, šalia – kažkoks aparatas. Atrodo, čia dedasi siaubingi dalykai.

– Nesibaimink, – ramina moteris, – neskaudės.

Jos plaukai juodi ir tiesūs, bet ryškioje šviesoje suboluoja kelios žilos sruogelės.

– Sėsk ir patogiai įsitaisyk, – sako ji. – Mano vardas Torė.

Nerangiai atsisėdu ir atsiremiu, padedu galvą ant atlošo. Šviesa rėžia akis. Torė krapštosi prie aparato man iš dešinės. Stengiuosi žiūrėti jai į veidą, o ne į laidus jos rankose.

– Kodėl vanagas? – išpyškinu, kai Torė pritvirtina elektrodą prie kaktos.

– Dar nesu sutikusi smalsaus Nuolankiojo, – taria ji ir kilsteli antakį.

Sudrebu, rankų oda pašiurpsta. Smalsaudama padariau klaidą, išdaviau Nuolankiųjų vertybes.

Kiek pasikrapščiusi Torė pritvirtina man prie kaktos kitą elektrodą ir paaiškina:

– Kai kuriose Senojo Pasaulio šalyse vanagas simbolizavo saulę. Pasidariau tatuiruotę tikėdamasi nuolat būti nušviesta saulės ir nebijoti tamsos.

Noriu liautis klausinėjusi, bet neištveriu.

– Jūs bijote tamsos?

– Bijojau, – pataiso mane Torė. Ji prisitvirtina elektrodą prie kaktos, prijungia laidą ir gūžteli pečiais. – Dabar tatuiruotė man primena įveiktas baimes.

Torė atsistoja už manęs. Taip stipriai suspaudžiu ranktūrius, kad net krumpliai pabąla. Ji prisitraukia laidus, paskui prijungia juos prie savęs, prie manęs ir prie aparato. Tada paduoda buteliuką skaidraus skysčio.

– Išgerk, – liepia.

– Kas tai? – Mano gerklė kaip ištinusi, sunkiai nuryju seilę. – Kas bus?

– Negaliu tau šito sakyti. Tiesiog pasikliauk manim.

Iškvepiu orą ir susikliukinu skystį į burną. Mano akys užsimerkia.

+ + +

Tuoj pat atsimerkiu ir pasijuntu besanti kažkur kitur. Vėl stoviu mokyklos valgykloje, bet stalų eilės tuščios. Pro stiklines sienas matau sningant. Ant stalo priešais mane guli du krepšiai. Viename gabalas sūrio, kitame – peilis, ilgumo sulig mano dilbiu.

Moters balsas man už nugaros sako:

– Rinkis.

– Kodėl? – klausiu.

– Rinkis, – pakartoja moteris.

Žvilgteliu per petį, bet nieko nematau. Atsigręžiu į krepšius.

– Ką man su jais daryti?

– Rinkis! – surinka moteris.

Testuotojai aprėkus baimė išsisklaido – užleidžia vietą užsispyrimui. Susiraukiu ir sukryžiuoju ant krūtinės rankas.

– Kaip sau nori, – taria moteris.

Krepšiai dingsta. Išgirstu girgžtelint duris ir grįžteliu pasižiūrėti, kas atėjo. Tai ne žmogus, o gyvūnas. Per kelis metrus nuo manęs stovi smailiasnukis šuo. Prisiplojęs prie žemės, iššiepęs baltus dantis jis ima sėlinti artyn. Iš šuns galugerklio sklinda kimus urzgesys – dabar suprantu, kaip man būtų pravertęs sūris. Arba peilis. Bet šaukštai po pietų.

Šmėsteli mintis bėgti, tačiau šuo greitesnis. Nepajėgsiu ir pargriauti jo ant žemės. Galva tvinkčioja. Turiu apsispręsti. Gal pavyktų peršokti stalą ir prisidengti juo kaip skydu – ne, esu per mažo ūgio, kad peršokčiau, ir pritrūksiu jėgų jį apversti.

Šuo suurzgia pikčiau, tas garsas, rodos, atsimuša smegenyse.

Biologijos vadovėlyje rašoma, kad šunys užuodžia baimės kvapą, išskiriamą nusigandusio žmogaus liaukų. Tokį pat kvapą skleidžia ir šuns medžiojamas grobis. Baimės kvapas skatina juos pulti. Skrebindamas nagais grindis, šuo sėlina artyn.

Negaliu pabėgti. Negaliu ir pasipriešinti. Įkvepiu šuns nasrų dvoko, stengdamasi negalvoti, ką jis ėdė. Gyvūno akys visai juodos, blizgančios, be baltymų.

Ką dar žinau apie šunis? Negalima žiūrėti jiems į akis. Jie supranta tai kaip agresiją. Prisimenu, kaip vaikystėje prašiau tėvo nupirkti šuniuką, bet dabar, spoksodama į šuns letenas, negaliu prisiminti kodėl. Urgzdamas jis prislenka dar arčiau. Jei žvilgsnį į akis gyvūnas supranta kaip agresiją, koks tada yra nuolankumo ženklas?

Kvėpuoju garsiai, bet lygiai. Atsiklaupiu. Visai nenoriu gultis ant grindų ir išvysti šuns nasrus prie veido, bet turbūt tai geriausia išeitis. Ištiesiu kojas ir pasiremiu alkūnėmis. Šuo prislenka visai arti, jaučiu šiltą jo kvėpavimą. Man dreba rankos.

Gyvūnas suloja man į ausį ir aš sukandu dantis, kad nesurikčiau.

Šiurkštus, drėgnas daiktas paliečia man skruostą. Šuo liaujasi urzgęs. Pakėlusi galvą išvystu jį lekuojant. Gyvūnas palaižo man veidą. Šnairuodama į šunį atsitupiu ant kulnų. Šuo užkelia letenas man ant kelių ir lyžteli smakrą. Susigūžiu šluostydamasi seiles ir nusikvatoju.

– Juk tu visai nesi žiaurus žvėris, tiesa?

Lėtai atsistoju, kad neišgąsdinčiau gyvūno. Jis visai nepanašus į taip neseniai sėlinusį prie manęs padarą. Atsargiai atkišu ranką – jei prireiks, spėsiu atitraukti. Šuo pabaksnoja man delną snukiu. Staiga labai apsidžiaugiu nepasirinkusi peilio.

Mirkteliu ir tuoj pat pamatau kambaryje mergaitę balta suknele. Ištiesusi rankutes ji sušunka:

– Šuniukas!

Mergaitei pasileidus prie keturkojo, išsižioju norėdama įspėti, bet per vėlu. Šuo atsigręžia į mažylę. Jis neurzgia, bet loja, kriokia ir kaukši nasrais, raumenys įsitempia kaip stygos. Rengiasi pulti. Nemąstydama šoku pirma, užsiritu šuniui ant nugaros ir apsiveju rankomis storą kaklą.

Galva atsitrenkiu į grindis. Kai apsižiūriu, dingęs ir šuo, ir mergaitė. Aš viena tuščiame testavimo kambaryje. Lėtai apsisuku ratu, bet nematau savęs nė viename veidrodyje. Stumteliu duris ir išeinu į koridorių; tik atsiduriu autobuse. Visos vietos užimtos.

Stoviu praėjime įsikibusi į turėklą. Prie manęs sėdi vyriškis, jo veidą slepia laikraštis. Matau tik rankas. Jomis – randuotomis, tarsi apdegusiomis – jis labai stipriai spaudžia laikraštį, lyg norėdamas suglamžyti.

– Ar pažįsti šitą vaikiną? – klausia jis. Vyriškis baksteli į nuotrauką pirmame puslapyje.

Antraštė skelbia: „Pagaliau suimtas žiaurus žudikas!“ Stebeiliju į žodį „žudikas“. Seniai nesu girdėjusi šio žodžio, bet mane vis tiek užplūsta baimė.

Iš nuotraukos žvelgia jaunas vyras atviru veidu, su barzda. Man jis lyg ir matytas, bet neprisimenu kur. Drauge pajuntu, kad nedera šito sakyti vyriškiui.

– Na? – jo balse išgirstu pyktį. – Ar pažįsti jį?

Bloga mintis, labai bloga mintis. Mano širdis daužosi. Tvirtai įsikimbu į turėklus, kad manęs neišduotų drebančios rankos. Jei pasakysiu vyriškiui, kad pažįstu žmogų nuotraukoje, turėsiu bėdų. Tačiau aš galiu įtikinti jį, kad nepažįstu. Galiu atsikrenkšti ir gūžtelėti pečiais, bet tada apsimeluosiu.

Aš atsikrenkščiu.

– Tai ar pažįsti? – neatlyžta keleivis.

Patraukiu pečiais.

– Nagi?

Nukrečia šiurpas. Nors bijoti nėra ko; tai tik testas, ne tikrovė.

– Ne, – atsakau įprastu balsu. – Nenutuokiu, kas jis toks.

Vyriškis atsistoja ir aš pagaliau išvystu jo veidą. Jis su tamsiais saulės akiniais, piktai perkreipęs lūpas. Jo skruostas randuotas kaip ir rankos. Vyriškis prisikiša man prie veido. Nuo jo dvokia cigaretėmis. Tai netikra, primenu sau. Tai netikra.

– Tu meluoji, – pareiškia jis. – Tu meluoji!

– Nemeluoju.

– Matau iš akių.

Atsitiesiu.

– Tu negali matyti.

– Jeigu pažįsti jį, – sako vyriškis kimiu balsu, – gali mane išgelbėti. Gali mane išgelbėti!

Prisimerkiu.

– Labai gaila, – atsakau ir pro dantis iškošiu: – Bet nepažįstu.

TREČIAS SKYRIUS

Pabundu prakaituotais delnais, širdį graužia kaltė. Guliu ant kėdės kambaryje veidrodinėmis sienomis. Pasukusi galvą išvystu už nugaros Torę. Suspaudusi lūpas ji atjunginėja elektrodus. Laukiu, kol ji ką nors pasakys apie testą – kad jis baigtas ar kad gerai pasirodžiau. Kita vertus, kaip galėjau pasirodyti prastai? Bet Torė tyli, tik nuima laidus man nuo kaktos.

Atsisėdu tiesiau ir nusišluostau delnus į kelnes. Matyt, kažkur suklydau, tegu ir mintyse. Ar keistas Torės žvilgsnis reiškia, kad ji nežino, kaip man pasakyti, kokia esu baisi? Nekantrauju, kad ji viską išklotų.

– Tu mane pribloškei, – sako Torė. – Atsiprašau, greitai grįšiu.

Pribloškiau?

Prisitraukiu kelius prie krūtinės ir paslepiu veidą. Norėčiau apsiverkti, nes ašaros atneša palengvėjimą, bet neišeina. Kaip galima neišlaikyti testo, kuriam nebuvo leista ruoštis?

Kuo toliau, tuo labiau nerimauju. Vis šluostausi į kelnes sudrėkusius delnus – gal taip savotiškai raminuosi. Kas, jeigu testuotojai pasakys, kad likau beluomė? Tada teks gyventi gatvėje. Aš šito neištversiu. Beluomiai gyvena skurde ir nepritekliuje; jie yra atstumtieji ir atskirti nuo svarbiausio dalyko gyvenime – nuo bendruomenės.

Kartą mama sakė, kad po vieną mes neišliktume. O jei net ir pavyktų, nenorėtume. Be luomo gyvenimas neturi prasmės ir tikslo.

Papurtau galvą. Veju tokią mintį šalin. Turiu nusiraminti.

Pagaliau durys atsiveria ir grįžta Torė. Stipriau įsikimbu į ranktūrius.

– Atleisk, kad priverčiau jaudintis, – taria ji. Ji stovi mano kojūgalyje susikišusi rankas į kišenes. Atrodo susijaudinusi ir išbalusi.

– Beatriče, tavo rezultatai nelaukti, – praneša Torė. – Dažniausiai modeliuojant situacijas kiekvienoje pakopoje atmetamas vienas ar daugiau luomų, bet tu atmetei tik du.

Spoksau į Torę.

– Du? – klausiu. Mano gerklė taip išdžiūvusi, kad sunku kalbėti.

– Jeigu būtum iš karto atmetusi peilį ir pasirinkusi sūrį, modeliavimas būtų pateikęs kitą scenarijų ir tu būtum buvusi priskirta Taikingiesiems. Taip nenutiko, todėl Taikingieji atkrinta. – Torė pasikaso sprandą. – Įprastai modeliavimas vyksta linijiniu būdu – paliekamas tik vienas luomas, visi kiti atmetami. Tavo pasirinkimas parodė, kad netinki ir Teisuoliams, todėl man teko pakeisti modelį ir įlaipinti tave į autobusą. Atkakliai meluodama tik patvirtinai ankstesnį pasirinkimą. – Torė nusišypso puse lūpų. – Tik nesijaudink. Tokioj situacijoj tiesą pasako tik Teisuoliai.

Man šiek tiek atlėgo. Gal nesu toks baisus žmogus.

– Tačiau tai dar ne viskas. Tiesą pasako ne tik Teisuoliai, bet ir... Nuolankieji, – pareiškia Torė. – Taigi iškilo problema.

Nustebusi išsižioju.

– Viena vertus, tu sugriebei šunį ir neleidai pulti mergaitės – tai būdinga Nuolankiesiems. Antra vertus, kai vyriškis paprašė pasakyti tiesą ir jį išgelbėti, atsisakei. Nuolankusis taip nepasielgtų. – Torė atsidūsta. – Nuo šuns nebėgtų Bebaimiai, bet jie pasiimtų peilį, o tu neėmei. – Kostelėjusi Torė kalba toliau: – Tavo protingas elgesys su šuniu rodo tvirtą sąsają su Eruditais. Nenutuokiu, kodėl neapsisprendei pirmoje pakopoje, bet...

– Luktelėkit, – nutraukiu ją. – Tai jūs nežinot, kur aš tinku?

– Ir taip, ir ne. Mano manymu, – aiškina Torė, – tu turi po lygiai Nuolankiųjų, Bebaimių ir Eruditų bruožų. Tokie žmonės yra... – Torė žvilgteli per petį, lyg tikėdamasi, jog kas nors išdygs jai už nugaros. – ...vadinami... Divergentais. – Pastarąjį žodį ji ištaria taip tyliai, kad vos išgirstu, ir žiūri į mane labai susirūpinusi. Torė apeina kėdę ir palinksta prie manęs. – Beatriče, – sako ji, – kad ir kas nutiktų, su niekuo negali dalytis šia informacija. Tai labai svarbu.

– Mums draudžiama pasakoti apie testo rezultatus, – linkteliu. – Žinau tai.

– Kalbu apie kitką. – Torė atsiklaupia prie kėdės ir atsiremia į ranktūrius. Mūsų veidai atsiduria labai arti. – Turiu galvoje ne šią dieną. Negali prasitarti apie tai niekam ir niekada, kad ir kas nutiktų. Divergencija yra nepaprastai pavojinga. Supranti?

Nesuprantu, kuo nelaukti testo rezultatai gali būti pavojingi, bet linkteliu. Nenoriu jų su kuo nors aptarinėti – nei šiandien, nei kada nors vėliau.

– Gerai, – paleidžiu ranktūrius ir atsistoju. Jaučiuosi netvirtai.

– Eik namo, – sako Torė. – Turi daug ką apgalvoti ir laukti su kitais tau nėra prasmės.

– Turiu pasakyti broliui, kad einu namo.

– Aš jam pasakysiu.

Pasitrinu kaktą ir nudelbusi akis išeinu iš kambario. Nedrįstu pakelti į Torę akių. Nedrįstu pagalvoti apie rytoj vyksiančią Pasirinkimo ceremoniją.

Kad ir ką parodė testas, rinktis teks man.

Nuolankieji. Bebaimiai. Eruditai.

Divergentai.

+ + +

Nusprendžiu nevažiuoti autobusu. Jei grįšiu namo anksčiau, vakare tėtis patikrins signalizacijos pultelį ir man teks aiškintis, kas nutiko. Todėl einu pėsčiomis. Privalau įspėti Kalebą, kol jis neprasitarė tėvams, bet brolis moka laikyti paslaptis.

Žingsniuoju kelio viduriu. Paprastai autobusai laikosi arčiau kelkraščio, todėl viduryje saugiau. Eidama namo ant asfalto kai kur matau dar nenusitrynusias geltonas linijas. Mums jos nereikalingos, nes automobilių labai mažai. Šviesoforų mums irgi nebereikia, bet jie vis dar kur ne kur pavojingai tabaluoja ir bet kada gali nukristi ant galvos.

Miestas renovuojamas lėtai. Šalia naujų švarių pastatų riogso seni, aptrupėję. Dauguma naujų namų iškilę prie pelkės – kadaise čia tyvuliavo ežeras. Mano mama dirba įstaigoje, atsakingoje už miesto renovavimą. Čia triūsia Nuolankiųjų savanoriai.

Iš šalies Nuolankiųjų gyvenimas man atrodo gražus. Mūsų šeima puikiai sutaria. Nuėję į vakarėlius ir pavalgę žmonės draugiškai, neprašomi sutvarko stalus. Kai pamatau Kalebą, padedantį nepažįstamiems žmonėms nešti pirkinius, pamilstu tokį gyvenimą iš naujo. Bet kai pati mėginu gyventi pagal Nuolankiųjų taisykles, man iškyla sunkumų. Darau tai nenuoširdžiai.

Tačiau pasirinkdama kitą luomą, visam laikui išsižadėčiau savo šeimos.

Visai prie pat Nuolankiųjų rajono stūkso pastatų griaučiai, aš žingsniuoju duobėtais šaligatviais. Kai kur jų nebelikę, kyšo kanalizacijos vamzdžiai ir žioji nebenaudojamos požeminės perėjos. Jas rūpestingai apeinu. Nuo baisaus srutų ir šiukšlių dvoko tenka užsiimti nosį.

Čia gyvena beluomiai. Neišlaikę pasirinkto luomo iniciacijos jie vargsta skurde ir imasi darbų, kurių kiti atsisako. Jie sargauja, dirba statybose ir renka šiukšles; jie pluša fabrikuose, vairuoja traukinius ir autobusus. Už darbą jiems atlyginama valgiu ir drabužiais, bet, kaip sako mano mama, toli gražu nepakankamai.

Tolėliau, prie namo kampo, išvystu beluomį. Jis vilki rudais skarmalais, skruostų oda apdribusi. Jis spokso į mane, o aš į jį ir negaliu nusukti akių.

– Atsiprašau, – sako jis šiurkščiu balsu. – Ar turi ką nors valgomo?

Gerklėje įstringa gumulas. Griežtas vidinis balsas įsako: Nuleisk galvą ir žygiuok toliau.

Ne. Papurtau galvą. Man nėra ko bijoti šito žmogaus. Jam reikia pagalbos ir aš turiu padėti.

– Taip, – atsakau ir įkišu ranką į kuprinę. Todėl tėtis ir liepia nuolat nešiotis maisto. Paduodu vyrui maišelį džiovintų obuolių.

Jis tiesia ranką, bet, užuot paėmęs maišelį, čiumpa man už riešo. Ir šypsosi. Tarp priekinių dantų matyti švarplė.

– Dievulėliau, kokios gražios tavo akys, – sako vyras. – Gaila, kad visa kita paslėpta.

Širdis nusirita į kulnus. Trukteliu ranką, tačiau beluomis tik smarkiau ją suspaudžia. Užuodžiu aitrų ir šlykštų jo kvapą.

– Brangute, esi per jauna vaikščioti be palydovo, – sako jis.

Liaujuosi priešinusis ir atsitiesiu. Ir pati žinau, kad esu jauna; šito man priminti nereikia.

– Esu vyresnė, negu atrodo, – atkertu. – Šešiolikos.

Beluomis plačiai išsiviepia apnuogindamas pajuodusius krūminius dantis. Sunku pasakyti, ar jis šypsosi, ar vaiposi.

– Tai šiandien tau svarbi diena? Pasirinkimo išvakarės?

– Paleisk mane, – sakau. Man spengia ausyse. Kalbu aiškiai ir griežtai – visai ne tokį savo balsą tikėjausi išgirsti. Jis tarsi svetimo žmogaus.

Esu pasirengusi. Žinau, ką daryti. Įsivaizduoju, kaip smogiu beluomiui alkūne. Matau, kaip krinta maišelis su obuoliais. Girdžiu savo – bėgančios – žingsnius. Esu pasirengusi veikti.

Tačiau vyriškis paleidžia mano riešą, paima obuolius ir linki:

– Protingai pasirink, mergyte.

KETVIRTAS SKYRIUS

Savo gatvę prieinu penkiomis minutėmis anksčiau negu įprastai. Bent jau taip rodo mano laikrodis – vienintelis papuošalas, kurį leidžiama dėvėti Nuolankiesiems, ir tik todėl, kad jis yra naudingas. Pilka apyrankė ir stiklinis ciferblatas. Pakreipusi jį reikiamu kampu, beveik galiu matyti savo atvaizdą tarp rodyklių.

Visi namai mano gatvėje vienodi: pastatyti iš pilko cemento, su keliais langais, praktiški, neįmantrūs, stačiakampio formos. Pievelėse auga piktžolės, pašto dėžutės pilko metalo. Kai kam tai gali pasirodyti niūru, bet mane toks paprastumas ramina.

Šio paprastumo priežastis yra ne panieka individualumui, kaip kartais teigia kiti luomai. Viskas: mūsų namai, drabužiai, šukuosenos, – padeda mums pamiršti pačius save ir saugo nuo tuštybės, godumo ir pavydo – didžiausių ydų. Jei turi mažai, mažai ir nori. Mes visi lygūs, todėl nėra ko pavydėti.

Stengiausi pamėgti tokį gyvenimą.

Sėdžiu lauke ant laiptelio ir laukiu pargrįžtant Kalebo. Ilgai netruksiu. Po valandėlės išvystu gatve traukiančias figūras pilkais drabužiais. Girdžiu juoką. Mokykloje stengiamės neatkreipti į save dėmesio, bet namie mėgstame žaisti ir juokauti. Mano įgimtas polinkis pasišaipyti čia nėra sveikintinas. Pašaipa visada ką nors įžeidžia. Gal ir gerai, kad Nuolankieji skatina jį užgniaužti. Galbūt man nereikės palikti artimųjų. Jei prisiversiu susitaikyti su Nuolankiųjų įsitikinimais, galbūt juos imsiu laikyti savais.

– Beatriče! – sako Kalebas. – Kas atsitiko? Ar tau viskas gerai?

– Gerai, – atsakau. Kalebas grįžta su Siuzana ir jos broliu Robertu. Draugė nuveria mane keistu žvilgsniu, lyg būčiau nebe tas žmogus, kurį pažinojo šį rytą. Trūkteliu pečiais. – Po testo užėjo blogulys. Gal nuo gėrimo, kurį davė testuotoja. Bet dabar jau geriau.

Stengiuosi šypsotis nuoširdžiai. Rodos, pasisekė įtikinti Siuzaną ir Robertą – jie daugiau nebesirūpina mano psichikos stabilumu. Tačiau Kalebas prisimerkia ir stebeilija – tai daro, kai įtaria veidmainiaujant.

– Ar ir judu šiandien važiavote autobusu? – klausiu Siuzanos ir Roberto. Man visai nė motais, kaip jie parsirado iš mokyklos, tik noriu nukreipti pokalbį.

– Tėtis dirba iki vėlumos, – atsako Siuzana. – Jis liepė mums pamąstyti apie rytdienos ceremoniją.

Paminėjus ceremoniją, mano širdis šokteli.

– Jei norėsit, užeikit vėliau, – mandagiai kviečia Kalebas.

– Ačiū, – nusišypso jam Siuzana.

Žiūrėdamas į mane Robertas kilsteli antakį. Jau kokius metus mudu persimetame žvilgsniais, nes Siuzana su Kalebu flirtuoja droviu, tik Nuolankiesiems priimtinu būdu. Kalebas palydi akimis nueinančią Siuzaną. Čiumpu jį už rankos, kad atsitokėtų. Nusivedu namo ir uždarau duris.

Brolis atsigręžia į mane. Jis taip kilsteli tamsius, tiesius antakius, kad tarp jų susimeta raukšlė. Susiraukęs Kalebas tampa panašesnis į mamą negu į tėtį. Trumpai įsivaizduoju jo ateitį – tokią kaip tėvo: jis lieka Nuolankiųjų luome, išmoksta amato, veda Siuzaną ir susilaukia vaikų. Tai būtų nuostabu.

Aš galiu to nepamatyti.

– Ar pagaliau pasakysi tiesą? – švelniai klausia Kalebas.

– Tiesa yra tokia, – atsakau, – kad negaliu apie ją kalbėti. O tau nedera klausinėti.

– Tu nesilaikai daugelio taisyklių, tai ar būtina laikytis šito draudimo? Juk tai taip svarbu. – Kalebo antakiai nuo įtampos susiglaudžia, jis prikanda lūpą. Nors brolio žodžiai kaltinami, jis ragina mane atsiverti, tikrai nori išgirsti atsakymą.

Prisimerkiu.

– O tu? Ką parodė tavo testas, Kalebai?

Mudviejų akys susitinka. Išgirstu tolimą traukinio sireną – galėtum ją palaikyti ūžaujančiu vėju. Bet aš ją atpažįstu. Ji tarsi šaukia mane prisidėti prie Bebaimių.

– Tiesiog... tiesiog nesakyk tėvams, kas šiandien nutiko, – prašau Kalebo.

Brolis kelias sekundes įdėmiai žiūri man į akis, paskui linkteli.

Noriu užlipti viršun ir atsigulti. Testas, kelionė namo ir susidūrimas su beluomiu mane išsekino. Tačiau Kalebas šįryt ruošė pusryčius, mama įdėjo priešpiečius, o pietus vakar gamino tėtis, taigi dabar šeimininkauti mano eilė. Sunkiai atsidūstu ir sliūkinu į virtuvę imtis darbo.

Netrukus ateina Kalebas. Sugriežiu dantimis. Brolis visiems padeda. Mane labiausiai erzina jo nuoširdus gerumas ir įgimtas nesavanaudiškumas.

Mudu su Kalebu tylėdami darbuojamės drauge. Išverdu žirnelius. Jis atšildo keturis gabalus viščiuko. Daugiausia valgome šaldytus pusgaminius ar konservus, nes fermos yra labai toli. Kartą mama pasakojo, jog kadaise kai kurie žmonės nepirkdavo genetiškai modifikuotų produktų, nes laikė juos nesveikais. O mes neturime kito pasirinkimo.

Tėvams grįžus vakarienė paruošta, stalas padengtas. Tėtis numeta portfelį prie durų ir pabučiuoja mane į viršugalvį. Kiti žmonės jį laiko labai santūriu ir rimtu vyru, bet iš tiesų jis yra mylintis tėvas. Stengiuosi įžvelgti tik gerus jo bruožus. Stengiuosi.

– Kaip sekėsi testas? – klausia jis manęs.

Supilu žirnelius į didelį dubenį.

– Gerai, – atsakau. Teisuole nebūsiu. Per daug lengvai meluoju.

– Girdėjau, per vieną testą kilo nesusipratimų, – sako mama. Kaip ir tėvas, ji dirba valstybinėje įstaigoje, kuria miesto plėtros projektus. Ji atrenka savanorius, atliekančius gabumų testus. Bet daugiausia laiko mama skiria beluomiams: ieško žmonių, galinčių padėti maistu, surasti būstą ir darbą.

– Tikrai? – nusistebi tėtis. Nesusipratimų testuojant kyla retai.

– Girdėjau apie tai tik puse ausies, bet mano draugė Erina pasakojo, kad dėl keblumų per vieną testą rezultatus teko pranešti žodžiu. – Mama padeda prie lėkščių servetėles. – Matyt, testuojamajam pasidarė bloga ir jis buvo išsiųstas namo. – Mama trūkteli pečiais. – Viliuosi, jam viskas gerai. Ar judu nieko negirdėjote?

– Ne, – atsako Kalebas ir nusišypso mamai.

Jis irgi nebus Teisuolis.

Susėdame prie stalo. Visada paduodame valgį kaimynui iš dešinės. Pradedame valgyti tik tada, kai visi įsideda maisto. Tėvas paduoda rankas mamai ir broliui, jie paduoda rankas tėvui ir man, paskui tėvas dėkoja Dievui už valgį, darbą, draugus ir šeimą. Ne visos Nuolankiųjų šeimos yra tikinčios, bet tėvas sako, kad tai neturi mūsų piktinti ir skaldyti. Nelabai suprantu, kaip tai įgyvendinti.

– Na, – paragina mama tėvą, – pasakok.

Ji paima tėvo ranką ir nykščiu apskritimais glosto jam krumplius. Žiūriu į jų sunertas rankas. Tėvai myli vienas kitą, bet retai kada rodo švelnumą mūsų akivaizdoje. Jie išmokė mus, kaip stipriai veikia fizinis sąlytis, todėl aš nuo vaikystės jo vengiu.

– Papasakok, kas neduoda tau ramybės, – priduria ji.

Stebeiliju į lėkštę. Kartais mamos įžvalgumas mane stebina, bet šiandien imu sau priekaištauti. Kodėl taip susitelkiau į savo rūpesčius, kad nepastebiu gilios raukšlės tėvo kaktoje ir nusvirusių pečių?

– Buvo sunki diena, – atsako jis. – Iš tiesų sunki diena buvo Markui ir aš neturėčiau dėl to skųstis.

Markas yra tėvo bendradarbis; jie abu – politiniai lyderiai. Miestą valdo penkiasdešimties žmonių taryba, kurios daugumą sudaro Nuolankiųjų atstovai – mūsų luomas laikomas nepaperkamu, nes esame nesavanaudžiai. Lyderiai renkami atsižvelgiant į nepriekaištingą būdą, dorovinį tvirtumą ir gebėjimą vadovauti. Kitų luomų atstovai gali pasisakyti per susirinkimus itin svarbiais klausimais, bet galutinį sprendimą priima taryba. Teoriškai tarybos narių nuomonė turėtų būti nepriklausoma, bet Markas yra labai įtakingas ir sugeba ją paveikti.

Taip valdoma, kai susikūrus luomams įsigaliojo didžioji taika. Mano manymu, tokia tvarka nesikeičia tik todėl, kad bijome karo.

– Ar dėl to kaltas Džaninos Metju pranešimas? – klausia mama.

Džanina Metju yra vienintelė Eruditų atstovė taryboje, išrinkta dėl aukšto intelekto koeficiento. Mano tėvas dažnai ja skundžiasi.

Pakeliu akis.

– Pranešimas?

Kalebas įspėjamai į mane žvilgteli. Mums neleidžiama kalbėtis prie stalo, nebent ko nors paklaustų tėvai, o jie dažniausiai neklausia. Mokėjimas išklausyti yra dovana, sako tėvas. Tėvai mudviejų išklauso po vakarienės svetainėje.

– Taip, – prisimerkęs atsako tėtis. – Ta arogantiška, įsitikinusi savo teisumu... – Jis nutyla ir atsikrenkščia. – Atsiprašau. Bet ji pranešime supeikė Marko elgesį.

Kilsteliu antakius.

– Ką ji pasakė? – smalsauju.

– Beatriče, – tyliai įspėja Kalebas.

Nulenkiu galvą ir suku šakutę tol, kol nuo skruostų dingsta raudonis. Nemėgstu būti barama. Ypač savo brolio.

– Ji pasakė, – taria tėtis, – kad Marko pyktis ir žiaurumas privertė sūnų pasirinkti ne Nuolankiuosius, o Bebaimius.

Mažai gimusių Nuolankiaisiais pereina į kitą luomą. Tokie dalykai ilgai prisimenami. Prieš dvejus metus Marko sūnus Tobijas pasirinko Bebaimių luomą ir pribloškė savo tėvą. Tobijas buvo vienintelis Marko vaikas ir artimasis, nes jo žmona mirė gimdydama antrą kūdikį, kuris išgyveno tik kelias minutes.

Niekada nesu mačiusi Tobijo. Jis retai dalyvaudavo bendruomenės susibūrimuose ir niekada neateidavo su tėvu pietauti pas mus. Mano tėtis ne kartą tai pabrėžė, bet kas iš to.

– Žiaurus? Markas? – Mama papurto galvą. – Tas vargšas žmogelis. Kam dar reikia priminti jam netektį?

– Turbūt nori pasakyti – sūnaus išdavystę? – šaltai atkerta tėvas. – Visai dėl to nesistebiu. Jau kelis mėnesius Eruditai puldinėja mus tokia rašliava. Ir galo dar nematyti. Esu tikras, jie nesiliaus.

Turėjau prikąsti liežuvį, bet neiškentusi išpyškinu:

– Kodėl jie taip daro?

– Gal verčiau paklausyk, ką sako tėvas, – švelniai pataria mama. Jos žodžiai skamba kaip siūlymas, o ne kaip paliepimas. Pažvelgusi per stalą pamatau priekaištą Kalebo akyse.

Nudelbiu žvilgsnį į žirnelius. Vargu ar visą gyvenimą įstengsiu būti paklusni. Nesu tokia gera.

– Žinai kodėl, – atsako tėtis. – Mes turime tai, ko nori Eruditai. Jie naudojasi žiniomis trokšdami valdžios. Tai temdo protą ir kursto tuštybę. Ačiū Dievui, mes išmintingesni.

Linkteliu. Žinau nesirinksianti Eruditų, nors testo rezultatai parodė, kad galėčiau. Kaip dukra palaikau tėvą.

Po vakarienės tėvai nurenka indus. Jie net neleidžia Kalebui padėti. Šįvakar mudu turime pabūti vieni, todėl nesusirenkame svetainėje, o einame į viršų apmąstyti testo rezultatų.

Jei galėčiau papasakoti apie rezultatus, šeima galėtų man padėti rinktis. Tačiau aš negaliu. Kai noras tylėti susvyruoja, mintyse tuoj pat atgyja Torės perspėjimas.

Mudu su Kalebu užlipame viršun. Man nespėjus pasukti į savo kambarį, brolis uždeda ranką ant peties.

– Beatriče, – Kalebas griežtai žiūri man į akis. – Turime galvoti apie savo šeimą. – Jo balse justi įtampa. – Tačiau nepamirškim ir savęs.

Pašnairuoju į Kalebą. Jis visad buvo nesavanaudis ir reikalavo pasiaukojimo iš kitų.

Priblokšta jo pareiškimo pralemenu:

– Testas nepakeis mūsų pasirinkimo.

Kalebas šypteli.

– Tikrai?

Brolis spusteli man petį ir eina į savo kambarį. Žvilgtelėjusi pro duris pamatau nepaklotą lovą ir kaugę knygų ant stalo. Kalebas uždaro duris. Labai norėčiau jam pasakyti, kad išgyvename tą patį. Norėčiau nuoširdžiai su juo pasikalbėti, o ne laikytis draudimų. Nuveju šalin mintį, kad man reikia pagalbos, ir einu sau.

Įėjusi užsidarau duris. Apsispręsti bus paprasta. Rinkdamasi Nuolankiuosius, pasirodysiu visiška nesavanaudė, o jei pasirinksiu Bebaimius – tikra drąsuolė. Šis mano žingsnis ir atskleis, kuriam luomui priklausau. Rytoj iš dviejų kelių teks pasirinkti vieną.

PENKTAS SKYRIUS

Į Pasirinkimo ceremoniją važiuojame sausakimšu autobusu – keleiviai vilki pilkais marškiniais ir mūvi pilkomis plačiomis kelnėmis. Blyški saulė spįsčioja pro pilkus kaip cigaretės dūmai debesis. Niekada nerūkiau ir nerūkysiu – tai tuštybė. Bet Teisuoliai rūko. Kai išlipame iš autobuso, visas būrys peša dūmą prie Centro.

Norėdama pamatyti dangoraižio viršūnę, atlošiu galvą, bet ją vis tiek užstoja debesys. Tai aukščiausias miesto pastatas. Pro savo kambario langą galiu matyti dvi antenų švieseles ant jo stogo.

Einu paskui tėvus. Kalebas atrodo ramus. Aš irgi taip atrodyčiau, jei būčiau apsisprendusi. Širdis, rodos, išlips iš krūtinės, todėl lipdama laukujais laiptais, įsikabinu broliui į ranką.

Daug norinčiųjų keltis liftu, todėl tėvas užleidžia vietą Taikingiesiems. Mūsų šeima lipa laiptais, sekame įkandin tėvo nieko neklausinėdami. Mūsų pavyzdžiu paseka Nuolankiųjų vyrai ir berniukai, ir netrukus ant prieblandoje skendinčių laiptų mus tris praryja pilkai vilkinčių žmonių srautas. Prisitaikau prie jų žingsnio. Tolygus žingsnių aidas, skambantis ausyse, ir savotiškas susiliejimas ragina mane patikėti, kad galiu pasirinkti tokį gyvenimą. Galiu tapti Nuolankiųjų avilio bite ir paklusti nustatytai tvarkai.

Netrukus man paskausta kojas, ima trūkti kvapo ir aš vėl susimąstau apie save. Mums teks lipti į Pasirinkimo ceremoniją dvidešimt aukštų.

Dvidešimtame aukšte kaip sargybinis stovi mano tėvas ir laiko atidaręs duris. Pro jas eina Nuolankieji. Norėčiau palaukti tėvo, bet srautas nuneša pirmyn, tolyn nuo laiptų, į salę, kur turėsiu apsispręsti dėl ateities.

Salėje nubrėžti koncentriniai apskritimai. Aplink vieną stovi kiekvieno luomo šešiolikmečiai. Mes dar nesame tikri nariai. Apsisprendę tapsime naujokais, o išlaikę iniciaciją – tikrais pasirinkto luomo nariais.

Išsirikiuojame pagal abėcėlę, pagal pavardes, kuriomis gal daugiau nebesivadinsime. Aš atsiduriu tarp Danielės Poler – rausvaskruostės Taikingųjų mergaitės geltona suknele – ir Kalebo.

Kitą apskritimą sudaro eilėmis sustatytos kėdės mūsų artimiesiems. Jos suskirstytos į penkias dalis pagal luomus. Toli gražu ne visi luomų nariai atėjo į Pasirinkimo ceremoniją, bet minia vis tiek milžiniška.

Kiekvienais metais ceremonijai vadovauja kitas luomas. Šiais metais atsakomybė teko Nuolankiesiems. Markas pradės ceremoniją ir perskaitys pavardes iš abėcėlės galo, todėl Kalebas rinksis pirma manęs.

Paskutiniame apskritime stovi penki didžiuliai indai – panorėjusi į tokį susirangyčiau. Juose simboliai, įkūnijantys kiekvieno luomo dvasią: pilki Nuolankiųjų akmenys, Eruditų vanduo, Taikingųjų žemė, Bebaimių žarijos, Teisuolių stiklas.

Markui ištarus mano pavardę, turėsiu eiti į vidinio apskritimo centrą. Tylėsiu. Jis duos man peilį. Aš persirėžiu delną ir įlašinsiu kraujo į pasirinkto luomo indą.

Mano kraujas aptaškys akmenis arba ims šnypšti ant žarijų.

Prieš atsisėsdami tėvai prieina prie mūsų su Kalebu. Tėtis pabučiuoja mane į viršugalvį, patapšnoja Kalebui petį ir šypteli.

– Greitai susitiksim, – sako be lašo abejonės.

Mamai apkabinus mano ryžtas visai susilpnėja. Sukandu dantis ir įsispoksau į lubas. Nuo jų kabo apskriti šviestuvai, nutvieskiantys salę mėlyna šviesa. Mama dar ilgai laiko mane apglėbusi, nors aš jau nuleidau rankas. Prieš atsitraukdama ji pasuka galvą ir sušnibžda man į ausį:

– Kas ir kas nutiktų, aš tave mylėsiu.

Susirūpinusi žiūriu į nueinančią mamą. Ji žino, kaip galiu pasielgti. Turi žinoti, antraip nebūtų man to sakiusi.

Kalebas paima mano ranką ir iki skausmo suspaudžia pirštus, bet aš kenčiu. Paskutinį kartą mudu laikėmės už rankų per dėdės laidotuves, nes mano tėtis pravirko. Dabar, kaip ir tada, mudviem reikėjo vienas kito paramos.

Pamažu salėje įsivyrauja tvarka. Užuot žiūrėjusi į Bebaimius, stengusis juos perprasti, stebeiliju į šviestuvus kitoje salės pusėje. Mėginu užsimiršti mėlyname švytėjime.

Markas atsistoja ant pakylos tarp Erudito ir Bebaimio ir atsikrenkščia į mikrofoną.

– Sveiki atvykę, – sako jis. – Sveiki atvykę į Pasirinkimo ceremoniją. Sveiki sulaukę tos dienos, kai vėl pagerbsime demokratinius mūsų protėvių principus, leidžiančius kiekvienam žmogui pasirinkti savo gyvenimo kelią.

Mano manymu, leidžiama rinktis tik iš penkių pramintų kelių. Suspaudžiu Kalebo pirštus taip smarkiai kaip jis manuosius.

– Mūsų atžalos sulaukė šešiolikos. Jos stovi ant pilnametystės slenksčio ir dabar turi apsispręsti, kuo taps. – Markas kalba iškilmingai, pabrėždamas kiekvieną žodį. – Dar prieš šimtmečius mūsų protėviai suprato, jog karai drasko pasaulį ne dėl politinių ideologijų, religinių įsitikinimų, rasinių ar tautinių skirtumų. Jie nusprendė, kad dėl to kalčiausia žmogaus prigimtis – ji linkusi į blogį, įgyjantį įvairiausius pavidalus. Todėl mūsų protėviai susiskirstė į luomus, turinčius panaikinti ydas, sukeliančias pasaulyje netvarką.

Mano akys krypsta į indus salės viduryje. Kuo tikėti? Nežinau. Nežinau. Nežinau.

– Smerkiantieji agresiją susibūrė į Taikingųjų luomą.

Taikingieji šypsodamiesi susižvelgia. Jie vilki patogiais, gerais, raudonos su geltona spalvos drabužiais. Jie man atrodo malonūs, spinduliuojantys meilę, nesusikaustę. Bet man niekada nedingtelėjo prie jų prisidėti.

– Nekenčiantieji nemokšiškumo tapo Eruditais.

Eruditus atmečiau nė nemąstydama.

– Tie, kurie smerkia dviveidiškumą, pasirinko Teisuolių luomą.

Teisuolių niekada nemėgau.

– Labiau už viską vertinantieji nesavanaudiškumą tapo Nuolankiaisiais.

Aš irgi vertinu nesavanaudiškumą; tikrai vertinu.

– Niekinantieji bailumą susitelkė į Bebaimių luomą.

Tačiau esu šiek tiek savanaudė. Nors stengiausi atsikratyti šios ydos šešiolika metų.

Mano kojos aptirpo ir sumedėjo. Imu nuogąstauti, kaip pakviestai reikės eiti prie indo.

– Darbuodamiesi petys į petį penki luomai jau daug metų gyvena taikingai, kiekvienas rūpinasi tam tikra visuomenės gyvenimo sfera. Mūsų vyriausybę sudaro altruistai Nuolankieji; Teisuoliai kuria patikimus įstatymus ir rengia teisėjus; Eruditai rengia puikius mokytojus ir ugdo mokslininkus; Taikingieji darbuojasi patarėjais ir stebėtojais; Bebaimiai saugo mus nuo išorės ir vidaus pavojų. Tačiau luomų veikla yra kur kas įvairiapusiškesnė. Duodame vieni kitiems nesuskaičiuojamai daugiau. Savo luomuose mes randame gyvenimo prasmę ir tikslą. Jie ir yra mūsų gyvenimas.

Prisimenu motto iš istorijos vadovėlio: Luomas svarbesnis už kraują. Vadinasi, luomas svarbiau už šeimą. Argi tai teisinga?

Markas priduria:

– Be luomų mūsų visuomenė žlugtų.

Po jo žodžių įsiviešpatauja slogi tyla. Ji prisisunkusi didžiausios mūsų baimės, stipresnės net už mirtį – likti beluomiu.

Markas kalba toliau:

– Šiandien susirinkome čia dėl džiugios priežasties – mūsų luomai pasipildys naujokais, kurie drauge su mumis kurs geresnę visuomenę ir geresnį pasaulį.

Pasigirsta negarsūs plojimai. Stengiuosi visiškai nekrutėti. Stoviu suspaudusi kelius ir pastirusi. Markas ima skaityti pirmąsias pavardes, bet man jos susilieja į vieną. Kaip žinoti, kai būsiu pakviesta?

Vienas po kito šešiolikmečiai eina iš apskritimo ir traukia į salės vidurį. Pirmoji mergaitė pasirenka Taikinguosius, iš to luomo ji ir kilusi. Kraujui aptaškius žemę, ji atsistoja už Taikingųjų nugarų.

Ceremonija tęsiasi. Naujas vardas, naujas mokinys, naujas peilis ir naujas pasirinkimas. Daugumą jų pažįstu, bet abejoju, ar jie pažįsta mane.

– Džeimsas Takeris, – kviečia Markas.

Džeimsas Takeris, kilęs iš Bebaimių, eidamas prie indų suklumpa. Jis išskečia rankas stengdamasis išlaikyti pusiausvyrą ir nepargriūti. Išraudęs vaikinas skuba į salės vidurį. Atėjęs į vietą, Džeimsas žvilgčioja tai į Bebaimių, tai į Teisuolių indą. Iš pirmo veržiasi liepsnų liežuviai, antrame stiklas atspindi mėlyną šviesą.

Markas paduoda Džeimsui peilį. Vaikinas giliai įkvepia, matau, kaip kilojasi jo krūtinė. Paima peilį, greitai persirėžia delną ir atkiša ranką į šoną. Jo kraujas varva ant stiklo, jis pirmasis iš mūsų pasirenka kitą luomą. Pirmasis perbėgėlis. Iš Bebaimių pusės atsklinda murmesys, o aš nuleidžiu akis.

Nuo šiol Bebaimiai laikys Džeimsą išdaviku. Šeimai bus leista pamatyti jį po pusantros savaitės per Lankymo dieną, bet artimieji neateis, nes Džeimsas juos paliko. Kurį laiką jis dar vaidensis jiems prieškambaryje, nes tuštumos iškart neužpildysi. Laikui bėgant viskas prisimirš – išpjovus organą kūnas prisitaiko funkcionuoti toliau. Žmonės nepakenčia tuštumos.

– Kalebas Prioras, – kviečia Markas.

Kalebas paskutinį kartą suspaudžia man ranką, o nueidamas skvarbiai pasižiūri per petį. Stebiu, kaip jisai žingsniuoja į salės vidurį, ramiai paima iš Marko peilį ir suspaudžia tarp delnų. Paskui prikandęs lūpą stovi su kraujuojančia ranka.

Jis iškvepia, paskui įkvepia. Tada iškelia ranką virš Eruditų indo ir jo kraujas nurausvina vandenį.

Murmesys salėje virsta pasipiktinimo riksmais. Žemė slysta man iš po kojų. Mano brolis, mano nesavanaudis brolis – perbėgėlis? Mano brolis, kilęs iš Nuolankiųjų, pasirinko Eruditus.

Užsimerkiu. Priešais akis iškyla kaugės knygų ant Kalebo stalo ir drebančios rankos praėjus gabumų testą. Kodėl nesupratau, kad vakar, liepdamas man aklai nesiaukoti, jis kalbėjo ir apie save?

Apžvelgiu Eruditų minią – jie išdidžiai šypsosi ir kumščioja vienas kitą. Paprastai santūrūs Nuolankieji susijaudinę šnibždasi ir šnairuoja per salę į luomą, trumpam tapusį jų priešu.

– Dėmesio, – taria Markas, bet minia jo negirdi. Tada surinka: – Prašau tylos!

Salė nutyla. Net spengia ausyse.

Išgirstu savo pavardę ir drebėdama stumiuosi pirmyn. Pusę kelio iki indų tikiu pasirinksianti Nuolankiuosius. Įsivaizduoju savo gyvenimą šiame luome. Matau save suaugusią su Nuolankiųjų drabužiais, ištekėjusią už Siuzanos brolio Roberto, savaitgaliais dirbančia savanore, ramią kasdienybę, tylias naktis prie laužo, užtikrintą saugumą. Tai nėra mano svajonių įsikūnijimas, bet vis tiek jausčiausi geriau negu dabar.

Suvokiu, kad ausyse spengia tik man.

Žiūriu į už Eruditų nugarų stovintį Kalebą. Jis atsako man žvilgsniu ir vos linkteli, tarsi skaitydamas mintis ir pritardamas. Man pakerta kojas. Jeigu jau Kalebas netiko Nuolankiesiems, tai ką kalbėti apie mane? Tačiau ką man beliko daryti jam apsisprendus mus palikti? Nebeturiu kito pasirinkimo.

Sukandu dantis. Liksiu su tėvais. Privalau.

Markas duoda man peilį. Pažvelgiu jam į keistas tamsiai mėlynas akis ir paimu ginklą. Jis linkteli, aš suku prie indų. Bebaimių ugnis ir Nuolankiųjų akmenys atsiduria man iš kairės, vienas indas arčiau, kitas toliau. Paimu peilį dešine ranka ir priglaudžiu ašmenis prie kairiosios delno. Grieždama dantimis brūkšteliu per odą. Suskausta, bet nekreipiu dėmesio. Prispaudžiu rankas prie krūtinės ir drebėdama iškvepiu.

Atsimerkiu ir atkišu ranką. Mano kraujas varva ant kilimo tarp dviejų indų. Paskui aiktelėjusi žingteliu į priekį ir mano kraujas aptaško žarijas.

Aš esu savanaudė. Drąsi.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Nudelbusi akis atsistoju už Bebaimių jauniklių, pasirinkusių gimtąjį luomą. Jie visi aukštesni už mane, todėl net ir iškėlusi galvą matau tik pečius juodais drabužiais. Kai paskutinė mergaitė pasirenka Taikinguosius, ceremonija baigiasi. Bebaimiai išeina pirmieji. Žingsniuoju pro pilkai vilkinčius vyrus ir moteris iš savo buvusio luomo atkakliai spoksodama į kažkieno pakaušį.

Bet aš turiu dar vieną kartą pamatyti tėvus. Praėjusi pro juos dirsteliu per petį ir tuoj pat pasigailiu. Tėvas veria mane liepsnojančiomis akimis, smerkiamu žvilgsniu. Pajuntu degant akis. Topteli, kad tėvas nusprendė mane sudeginti, nubausti už išdavystę, bet paskui suprantu, jog akyse susitvenkė ašaros.

Šalia tėvo sėdinti mama šypsosi.

Minia stumia mane į priekį, tolyn nuo tėvų, nes Nuolankieji išeis paskutiniai. Pasilikę jie tvarkingai sustatys kėdes ir išvalys indus. Sukioju kaklą ieškodama Kalebo tarp Eruditų – jie seka paskui Bebaimius. Brolis stovi tarp naujokų ir spaudžia ranką perbėgėliui iš Teisuolių luomo. Išdavystę Kalebas dangsto šypsena. Man sugniaužia širdį, nusigręžiu. Jei taip lengvai einasi broliui, gal susitvarkysiu ir aš.

Žvilgteliu į berniuką iš kairės – buvusį Eruditą. Jis išbalęs ir jaudinasi taip pat kaip aš. Ilgai sukau galvą, kurį luomą rinktis, bet nesusimąsčiau, kas bus pasirinkus Bebaimius. Kas manęs laukia Bebaimių būstinėje?

Bebaimių būrys eina ne prie lifto, o prie laiptų. Maniau, jais naudojasi tik Nuolankieji.

Žmonės leidžiasi bėgti. Aplink aidi šauksmai, riksmai ir juokas, ir nedarnus daugybės kojų trypimas. Bebaimiai leidžiasi laiptais ne iš kilniaširdiškumo; jie elgiasi kaip laukiniai.

– Kas čia per velniava? – surinka vaikinas greta manęs.

Aš tik papurtau galvą ir skuodžiu. Pasiekusi pirmą aukštą pritrūkstu kvapo, Bebaimiai veržiasi pro laukujes duris. Oras gaivus ir šaltas, besileidžianti saulė nudažo dangų oranžine spalva. Spinduliai atsimuša nuo juodų Centro stiklų.

Bebaimiai metasi skersai gatvę užtverdami kelią autobusui. Aš iš paskutiniųjų stengiuosi neatsilikti. Bebėgant mano sumišimas sklaidosi. Jau seniai nesu taip lėkusi. Nuolankieji smerkė bet kokią veiklą, teikiančią pačiam žmogui džiaugsmą. Ir še tai tau: plaučiai plyšta, raumenys skauda, bėgimas iš pastato virsta kančia, o ne malonumu. Skuodžiu paskui Bebaimius gatve iki sankryžos ir išgirstu pažįstamą garsą – kaukia traukinys.

– Viešpatėliau, – murma Eruditų vaikinas. – Negi mums teks šokti į tą daiktą?

– Taip, – atsakau gaudydama kvapą.

Gerai, kad tiek laiko stebėjau, kaip Bebaimiai atvažiuoja į mokyklą. Būrys išsiskleidžia ilga eile. Traukinys rieda pro mus plieniniais bėgiais mirkčiodamas šviesomis ir kaukdamas. Atviros kiekvieno vagono durys laukia įšokant Bebaimių. Jie taip ir daro, vienas po kito, kol stovėti lieka tik naujokai. Bebaimių naujokai įpratę taip keliauti, todėl prie bėgių lieka vien perbėgėliai.

Su keliais kitais pasileidžiu greta traukinio. Pabėgėjame kelis žingsnius ir stengiamės pašokę įsikibti į vagono duris. Nesu tokia aukšta ar stipri kaip kiti naujokai, todėl neturiu jėgų prisitraukti. Pakimbu ant durų rankenos, petys daužosi į vagoną. Mano rankos dreba, pagaliau Teisuolių mergaitė griebia mane ir įtraukia vidun. Žiopčiodama jai padėkoju.

Išgirdusi riksmą žvilgteliu per petį. Raudonplaukis Eruditų vaikinas vejasi traukinį mėgindamas įšokti. Mergaitė, kilusi iš to paties luomo, mėgina jį nutverti už rankos ir padėti, bet jis per toli. Vaikinas suklumpa prie bėgių ir stveriasi už galvos, o mes tolstame.

Pasijuntu nesmagiai. Jis neišlaikė Bebaimių iniciacijos ir liko beluomis. Ir man taip gali nutikti bet kurią akimirką.

– Ar tau viskas gerai? – gyvai klausia Teisuolių mergaitė, padėjusi man įlipti. Ji aukšta, tamsiaodė, trumpais plaukais. Graži.

Linkteliu.

– Mano vardas Kristina, – sako ji ir paduoda ranką.

Jau seniai nesu niekam spaudusi rankos. Nuolankieji sveikinasi galvos linktelėjimu, taip išreiškiama pagarba. Neryžtingai paimu jos ranką ir dusyk pakratau. Tikiuosi, per daug nesuspaudžiu.

– Beatričė, – prisistatau.

– Ar žinai, kur važiuojam? – Kristina stengiasi perrėkti vis stiprėjantį vėjo, švilpiančio pro atviras duris, ūžimą.

Traukinys didina greitį. Atsisėdu ant grindų. Taip lengviau išlaikyti pusiausvyrą. Kristina kilsteli antakį.

– Kuo greičiau važiuojam, tuo stipresnis vėjas, – sakau. – Jis gali išversti iš kojų. Sėskis.

Kristina įsitaiso šalia ir atsargiai atsiremia į sieną.

– Turbūt važiuojame į Bebaimių būstinę, – tariu. – Bet nežinau, kur ji yra.

– Niekas nežino. – Purtydama galvą Kristina vypteli: – Rodos, jie tiesiog išdygsta iš po žemių.

Vėjas taip įsisiautėja vagone, kad parbloškia perbėgėlius vieną ant kito. Matau Kristiną juokiantis, bet negirdžiu, ir išspaudžiu šypseną.

Man iš kairės raudoni besileidžiančios saulės spinduliai atsimuša nuo stiklinių pastatų, tolumoje įžiūriu neryškius vienodus pilkus namus – ten kadaise gyvenau.

Šįvakar Kalebo eilė ruošti vakarienę. Kas užims jo vietą – mama ar tėtis? Ką tėvai ras tvarkydami jo kambarį? Knygų prikaišiota tarp staliuko ir sienos, jos sukištos po čiužiniu. Trokštantis žinių Kalebas išnaudojo visas slaptavietes. Ar jis seniai apsisprendė pasirinkti Eruditus? Jei taip, kodėl aš nepastebėjau?

Pasirodo, mano brolis puikus aktorius. Nuo tokios minties man pasidaro bloga. Aš irgi palikau tėvus, bet nors jau šitaip neapsimetinėjau. Jie galėjo bent įtarti, kad esu savanaudė.

Užsimerkiu ir įsivaizduoju tėvus, tyloje sėdinčius prie vakarienės stalo. Ar tai nesavanaudiškumo blyksnis, nes man išdžiūva gerklė apie juos pagalvojus. O gal tai egoizmas, nes žinau, kad nebesu jų duktė?

+ + +

– Jie šoka lauk!

Pakeliu galvą. Suskausta kaklą. Mažiausiai pusvalandį susigūžusi sėdėjau atrėmusi nugarą į sieną, klausydamasi vėjo ūžimo ir žiūrėdama į pro šalį plaukiantį miestą. Atsisėdu tiesiai. Traukiniui sulėtinus greitį suprantu, kad vaikinas nemelavo: Bebaimiai šokinėja iš priekinių vagonų ant namo stogo. Bėgiai nutiesti ties septintu aukštu.

Nuo minties, kad teks šokti iš važiuojančio traukinio ant stogo, juos skiriant nemenkam plyšiui, mane supykina. Atsistoju ir nusvirduliuoju į kitą galą, kur perbėgėliai jau sustoję į eilę.

– Tai mums irgi teks šokti, – sako Teisuolių mergaitė didele nosimi ir kreivokais dantimis.

– Nekvailiok, – atkerta Teisuolių vaikinas. – Mole, juk tai beprasmiška. Šokti iš važiuojančio traukinio ant namo stogo.

– Mes patys tai pasirinkome, Piteri, – atšauna Molė.

– Aš nešoksiu, – sako rusvaodis Taikingųjų vaikinas man už nugaros. Jis vilki rudus marškinius ir yra vienintelis perbėgėlis iš to luomo. Jo skruostai šlapi nuo ašarų.

– Turi šokti, – įtikinėja Kristina, – antraip susimausi. Pirmyn, viskas bus gerai.

– Ne, nešoksiu! Verčiau liksiu be luomo, negu mirsiu! – Vaikinas tirta, jo balse girdėti panika. Kratydamas galvą jis spokso į sulig kiekvienu mirksniu artėjantį stogą.

Aš nesutinku su vaikinu. Verčiau mirsiu, negu liksiu be luomo.

– Nepriversi jo, – dirsteliu į Kristiną. Rudos jos akys išsiplėtusios, lūpos sučiauptos taip kietai, kad net pabąla. Ji paduoda man ranką.

– Imk, – liepia ji. Nustebusi žvilgteliu į atkištą ranką ir jau noriu sakyti, kad man nereikia pagalbos, bet Kristina priduria: – Tiesiog... neiššoksiu, jei niekas nepadės.

Paimu jos ranką ir mudvi stovime prie pat vagono durų. Privažiavus stogą imu skaičiuoti:

– Vienas... du... trys!

Sulig skaičiumi trys, puolame iš vagono. Pakimbame ore ir po akimirkos su trenksmu nusileidžiame ant stogo. Blauzdas nudiegia skausmas. Nerangiai nuvirtusi skruostu pajuntu žvyrą. Paleidžiu Kristinos ranką. Ji kvatojasi.

– Buvo smagu, – sako.

Kristina pritaps prie ieškančių aštrių pojūčių Bebaimių. Nusibraukiu nuo skruosto žvyrą. Visi naujokai, be Taikingųjų vaikino, daugiau ar mažiau apsidaužę nusileidžia ant stogo. Molė, Teisuolių mergaitė kreivais dantimis, susiraukusi trinasi kulkšnį, šviesiaplaukis Piteris iš to paties luomo išdidžiai šypsosi – jis nušoko ant pėdų.

Paskui išgirstu klyksmą. Atsigręžusi pamatau ant stogo atbrailos Bebaimių merginą. Ji žiūri žemyn ir rėkia. Bebaimių vaikinas sugriebęs laiko ją už liemens, kad nenukristų.

– Nusiramink, Rita, – sako jis. – Nusiramink...

Prieinu prie krašto ir žvilgteliu žemyn. Ant šaligatvio guli kūnas. Tai mergina, netvarkingai išsikėtojusiomis rankomis ir kojomis, kaip vėduoklė išsiskleidusiais plaukais. Sutraukia skrandį ir aš nusuku akis į bėgius. Ne visiems pasisekė. Mirtis tyko ir Bebaimių.

Rita raudodama susmunka ant kelių. Nusigręžiu. Jei dar į ją žiūrėsiu, apsiverksiu, o aš negaliu verkti šiems žmonėms matant.

Griežtai pasakau sau, kad taip gyvena Bebaimiai. Jie lenda pavojui į nasrus ir žūva. Vieni žūva, o kiti traukia patirti naujų išmėginimų. Kuo greičiau tai įsisąmoninsiu, tuo didesnę turėsiu galimybę patekti į šį luomą.

Dabar jau nebesu tikra, kad man pavyks.

Liepiu sau suskaičiuoti iki trijų ir tada judėti toliau. Vienas. Akyse stovi merginos kūnas ant šaligatvio ir mane nukrečia šiurpas. Du. Girdžiu, kaip rauda Rita, o vaikinas ją ramina. Trys.

Sučiaupusi lūpas pasitraukiu nuo Ritos ir stogo atbrailos.

Maudžia alkūnę. Atsismaukiu rankovę apsižiūrėti – ranka virpa. Oda nubrozdinta, bet nekraujuoja.

– Oho! Koks vaizdelis! Suskė apsinuogino!

Pakeliu galvą. Suskiais pravardžiuojami visi Nuolankieji, bet čia aš tokia viena. Vaipydamasis Piteris duria į mane pirštu. Girdžiu juoką. Mano skruostai iškaista, užsismaukiu rankovę.

– Dėmesio! Mano vardas Maksas! Esu vienas jūsų naujojo luomo vadų! – rėkia vyras nuo kito stogo galo. Jis vyresnis už mus, tamsią odą vagoja raukšlės, smilkiniai žilstelėję. Ant stogo atbrailos jis stovi laisvai kaip ant šaligatvio. Tarsi ką tik nebūtų nukritusi ir žuvusi mergina. – Mūsų būstinė – keliais aukštais žemiau. Jeigu pristigsite valios šokti žemyn, jums čia ne vieta. Pirmenybė – naujokams.

– Norite, kad šoktume nuo stogo? – klausia Eruditų mergina. Ji truputį aukštesnė už mane, pilkai rusvais plaukais, storomis lūpomis. Iš nustebimo jai atvimpa žandikaulis.

Nesuprantu, ko ji taip stebisi.

– Taip, – linksmai atsako Maksas.

– Ar apačioje vanduo?

– Kas žino? – Maksas kilsteli antakius.

Bebaimių būrys prasiskiria padarydamas mums platų kelią. Apsižvalgau. Rodos, niekas netrokšta šokti žemyn – visi vengia Makso akių. Kai kurie naujokai apsimeta tyrinėjantys įbrėžimus ar braukiantys žvirgždelius nuo drabužių. Dirsteliu į Piterį. Jis krapštinėja nago odelę. Mėgina elgtis įprastai.

Aš pasijuntu išdidi. Gal kurią dieną dėl tos drąsos turėsiu bėdų, bet šiandien nieko nebijau. Patraukiu prie stogo atbrailos, už nugaros girdžiu kikenant.

Maksas žingteli į šalį, duodamas man kelią. Priėjusi prie krašto pažiūriu žemyn. Vėjas plaiksto dukslius mano drabužius. Namas, ant kurio stogo esu, kartu su trimis kitais supa betonuotą aikštę. Jos centre žioji milžiniška duobė. Dugno nematyti.

Svarbu įveikti baimę. Aš saugiai nusileisiu. Tik šitas žinojimas padeda man užlipti ant atbrailos. Kalenu dantimis. Neturiu kur trauktis. Kai tiek žmonių kerta lažybų, kad aš susimausiu. Apsičiupinėju švarkelio apykaklę ir surandu viršutinę sagą. Kiek pasikrapščiusi atsagstau visas ir nusimetu švarkelį nuo pečių.

Po apačia vilkiu pilkus marškinėlius. Skirtingai negu kiti mano drabužiai, jie prigludę prie kūno. Dar niekas nėra matęs manęs taip vilkinčios. Susuku švarkelį ir per petį dirsteliu į Piterį. Sukandusi dantis iš visų jėgų sviedžiu į jį medžiagos gniutulą. Pataikau į krūtinę. Piteris į mane spokso. Už nugaros girdžiu švilpiant ir rėkiant.

Vėl žvilgteliu į duobę. Rankų oda pašiurpsta, pilvas gurguliuoja. Dabar arba niekada. Sunkiai nuryju seilę.

Negalvoju. Tiesiog sulenkiu kelius ir šoku.

Ausyse švilpia oras, nesuvokiu, ar grindinys artėja prie manęs, ar aš prie jo. Širdis skausmingai daužosi, kūnas įsitempęs, krisdama juntu tuštumą po krūtine. Duobė mane praryja, panyru į tamsą.

Smarkiai atsitrenkiu į kažkokį daiktą. Jis yra ir šalia, ir po manimi. Jis mane sūpuoja. Nuo smūgio užgniaužia kvapą. Sušvokščiu, mėgindama įkvėpti. Skauda rankas ir kojas.

Tinklas. Duobės dugne ištemptas tinklas. Žiūriu aukštyn į namą ir vos ne verkdama kvatojuosi. Drebėdama užsidengiu veidą delnais. Ką tik nušokau nuo stogo.

Nekantrauju atsistoti ant tvirtos žemės. Nuo duobės krašto kyšteli kelios rankos. Čiumpu artimiausią ir kaborojuosi viršun. Persiverčiu per kraštą ir vos neišsitiesiu kniūbsčia ant medinių grindų, bet jis mane sugauna.

Pasirodo, mane ištraukė jaunas vyras. Jo viršutinė lūpa plona, apatinė – putli. Jo tamsiai mėlynos, svajingos, paslaptingos akys įsodintos taip giliai, kad blakstienos remiasi į odą.

Jis paleidžia mano rankas tą pat akimirką, kai atsitiesiu.

– Ačiū, – sakau.

Mes stovime ant pakylos per dešimt pėdų virš žemės. Aplink žioji tuštuma.

– Negaliu patikėti, – girdžiu kažką sakant jam už nugaros. Taip pareiškia tamsiaplaukė mergina, įsivėrusi tris sidabrinius žiedus į dešinį antakį. Ji nusivaipo. – Suskė nušoko pirmoji? Kur tai girdėta.

– Lorena, kaip tik todėl ji ir pakeitė luomą, – sako vyrukas. Jo balsas sodrus ir žemas. – Kuo tu vardu?

– Hmm... – nesuprantu, kodėl dvejoju. Bet liežuvis nesiverčia ištarti „Beatričė“.

– Pagalvok, – jis šypteli puse lūpų. – Gerai pasvarstyk prieš rinkdamasi. Kitos progos nebeturėsi.

Nauja vieta, naujas vardas. Čia aš galiu pasikeisti.

– Tričė, – tvirtai atsakau.

– Tričė, – vaipydamasi pakartoja Lorena. – Pranešk apie ją, Ketverte.

Vaikinas pažvelgia per petį ir surinka:

– Pirmoji nušoko Tričė!

Akims apsipratus su tamsa pamatau minią. Jie ploja, šūkauja ir kelia kumščius. Tuo metu ant tinklo nukrinta dar vienas žmogus. Krisdama ji rėkia. Kristina. Visi kvatojasi, bet dar labiau džiūgauja ir sveikina.

Ketvertas patapšnoja man per nugarą ir taria:

– Sveika atvykusi į Bebaimių luomą.

SEPTINTAS SKYRIUS

Nušokus visiems naujokams, Lorena ir Ketvertas nusiveda mus siauru tuneliu. Jo sienos akmeninės, lubos nuožulnios, rodos, leidžiamės į pačias žemės gelmes. Tunelis menkai apšviestas. Ilgi tarpai tarp blausių žibintų tamsūs ir aš kaskart baiminuosi pasiklysti, kol į mane atsitrenkia kieno nors petys. Priėjus apšviestą vietą vėl pasijuntu saugi.

Eruditų vaikinas priešais mane netikėtai stabteli ir aš stipriai įsibedu nosimi jam į petį. Atsitraukiu ir trindamasi nosį mėginu susivokti. Sustoja visa minia. Priešais sukryžiavę rankas lūkuriuoja trys vadai.

– Čia skirstysimės, – sako Lorena. – Gimę Bebaimiais naujokai eis su manim. Tikiuosi, jums nereikės aprodyti mūsų valdų.

Ji nusišypso ir pamoja saviškiams. Šie atsiskiria nuo būrio ir pranyksta šešėliuose. Nulydžiu juos akimis ir apžvelgiu perbėgėlius. Dauguma naujokų kilę iš Bebaimių, todėl mūsų lieka devyni. Aš vienintelė perbėgusi iš Nuolankiųjų, Taikingųjų vaikinas nedrįso šokti iš traukinio. Kiti atėję iš Eruditų ir, kas keisčiausia, iš Teisuolių. Pasirodo, nuolat būti sąžiningam reikia drąsos. Nė nebūčiau žinojusi.

Ketvertas kreipiasi į mus:

– Daugiausia dirbu valdymo kambaryje, bet kelias ateinančias savaites būsiu jūsų instruktoriumi. Mano vardas – Ketvertas.

Kristina pasitikrina:

– Ketvertas? Kaip skaičius?

– Taip, – atsako jis. – Ar dėl to kyla keblumų?

– Ne.

– Puiku. Eisime į Pragarą, vieną dieną jį pamėgsite. Ten...

Kristina sukikena.

– Pragaras? Koks taiklus pavadinimas.

Ketvertas žengia prie Kristinos ir prisikiša jai prie veido. Primerkęs akis veria ją žvilgsniu.

– Kuo tu vardu? – klausia tyliai.

– Kristina, – cypteli ji.

– Paklausyk, Kristina, jei būčiau norėjęs taikstytis su aštrialiežuviais Teisuoliais, būčiau perėjęs į jų luomą, – sušnypščia Ketvertas. – Išmok prikąsti liežuvį – tokia pirmoji taisyklė. Supratai?

Mergina linkteli.

Ketvertas patraukia į šešėlius tunelio gale. Sekame paskui jį tylėdami.

– Koks šunsnukis, – sumurma Kristina.

– Jis turbūt nemėgsta pašaipų, – atsakau.

Protingiausia su Ketvertu nejuokauti. Ant pakylos jis man atrodė ramus, bet ramumas gali būti grėsmingas.

Ketvertas atidaro dvivėres duris ir mes patenkame į vadinamąjį Pragarą.

– Ak, – sušnibžda Kristina, – dabar suprantu.

„Pragaras“ – tinkamiausias žodis šiai vietai apibūdinti. Mes atsiduriame milžiniško požeminio urvo dugne. Kito jo galo nematyti. Grublėtos akmeninės sienos statmenai šauna į viršų. Jose iškaltos patalpos: valgykla, drabužinė, sandėliai, poilsio kambariai. Jas jungia siauri takai ir sienose iškalti laiptai. Nėra jokių turėklų įsitverti, jei paslystum.

Oranžinė šviesa įstrižai krinta ant vienos sienos. Mums virš galvų – tikriausiai per kelis aukštus virš žemės – Pragarą gaubia stiklinis stogas, pro jį sklinda saulės spinduliai. Važiuojant traukiniu šis pastatas atrodo kaip visi kiti.

Mėlyni nevienodais atstumais sukabinti žibintai, panašūs į tuos, kuriuos mačiau per Pasirinkimo ceremoniją, apšviečia akmeninius takus. Nusileidus saulei jie ima šviesti ryškiau.

Visur knibžda žmonių juodais drabužiais, jie šūkaloja, kalbasi, išraiškingai gestikuliuoja. Vien jaunimas. Ar Bebaimių luome nėra senių? Ar jie nesulaukia vyresnio amžiaus, ar yra kur nors išsiunčiami, kai nebepajėgia šokinėti iš važiuojančių traukinių?

Būrelis vaikų galvotrūkčiais leidžiasi siaurais laiptais be turėklų ir man apmiršta širdis. Noriu sušukti jiems, kad taip nelėktų ir nesusižeistų. Atmintyje iškyla Nuolankiųjų gatvė: žmonės tvarkingai eina šaligatviu, gražiai prasilenkia, nusišypso ir tylėdami linkteli. Man nudiegia paširdžius. Tačiau Bebaimių chaosas turi savotiško žavesio.

– Sekit paskui mane, parodysiu bedugnę, – sako Ketvertas.

Jis mostu kviečia eiti. Iš pirmo žvilgsnio kaip Bebaimis Ketvertas atrodo nuobodžiai. Tačiau kai jis pasisuka, atsismaukus marškinėlių apykaklei pamatau tatuiruotę. Ketvertas vedasi mus į dešinį Pragaro kraštą. Ten įtartinai tamsu. Prisimerkusi įžiūriu, kad grindinys baigiasi geležine užtvara. Kai prisiartiname prie jos, girdžiu vandens šniokštimą – greitai krintančio, srūvančio per uolas vandens.

Žvilgteliu žemyn. Grindinys baigiasi stačiu skardžiu, gilumoje teka upė. Sraunus jos vanduo taško urvo sienas ir tykšta purslais. Man iš kairės tėkmė ramesnė, iš dešinės atsimušusios į uolas sūkuriuoja baltos putos.

– Bedugnė primena mums, kad nuo drąsos iki kvailumo tik vienas žingsnis! – rėkia Ketvertas. – Jei nutrūktgalviškai šoksite nuo šito skardžio, užsimušite. Taip jau yra buvę ir dar bus. Aš jus įspėjau.

– Tai neįtikima, – sako Kristina, mums pasitraukus nuo užtvaros.

– Tiesa, – linkteliu.

Skersai Pragarą Ketvertas vedasi mus į uolos plyšį. Pro jį patenkame į valgyklą. Čia užtektinai šviesu, todėl matau, kas dedasi. Valgykloje pilna žmonių, tarška sidabriniai indai. Mums įėjus valgantieji atsistoja ir ima ploti. Trypia kojomis ir rėkia. Apkvaištu nuo triukšmo. Kristina šypsosi, netrukus ir aš paseku jos pavyzdžiu.

Dairomės, kur atsisėsti. Mudvi su Kristina randame laisvą staliuką prie sienos. Įsitaisau tarp jos ir Ketverto. Stalo viduryje stovi lėkštė, prikrauta nematyto maisto: mėsos griežinėliai įsprausti tarp apskritų duonos riekelių. Paimu vieną ir nustebusi apžiūrinėju.

Ketvertas kumšteli man alkūne.

– Tai jautiena, – sako jis. – Užsitepk. – Ir paduoda indelį raudono padažo.

– Ar niekada nesi valgiusi mėsainio? – Kristina išpučia akis.

– Ne, – atsakau. – Ar šis valgis taip vadinamas?

– Suskiai valgo prastą maistą, – Ketvertas linkteli Kristinai.

– Kodėl? – klausia ši.

Patraukiu pečiais.

– Vergavimas pilvui laikomas silpnybe ir smerkiamas.

Kristina nusivaipo.

– Nenuostabu, kad iš ten pabėgai.

– Taigi, – užverčiu akis. – Valgis ir buvo svarbiausia priežastis.

Ketvertas šypteli puse lūpų.

Valgyklos durys atsiveria ir visi nuščiūva. Dirsteliu per petį. Įeina jaunas vyras, tyloje girdėti jo žingsniai. Jo veidas išvagotas daugybės randų, plaukai ilgi, tamsūs ir susiriebalavę. Bet grėsmingas jis atrodo ne dėl to. Vyras nužvelgia valgytojus – gąsdina ledinis jo akių žvilgsnis.

– Kas čia toks? – sušnabžda Kristina.

– Erikas, – atsako Ketvertas. – Jis – Bebaimių vadas.

– Tikrai? Bet jis toks jaunas.

Ketvertas reikšmingai žvilgteli į Kristiną.

– Amžius mūsų luome nesvarbus.

Žinau, kad Kristinai knieti paklausti to paties, ko ir man: Kas tada svarbu? Tačiau Erikas liaujasi skenavęs kambarį akimis ir patraukia prie stalo. Prie mūsų stalo ir atsidrebia šalia Ketverto. Jis nepasisveikina, mes irgi tylime.

– Nagi, nesiruoši manęs pristatyti? – klausia jis linktelėdamas mudviejų su Kristina pusėn.

Ketvertas sako:

– Tai Tričė ir Kristina.

– Oho, Suskė, – Erikas nusivaipo. Krūpteliu, nes šypsena ištempia žiedų privarstytas lūpas ir išryškina dūrių žymes. – Įdomu, kiek ilgai ištempsi.

Turėčiau ką nors atsakyti, patikinti, kad žadu ištempti ilgai, tačiau prarandu žadą. Nežinia kodėl trokštu, kad Erikas liautųsi į mane spoksojęs. Iš viso daugiau nebežiūrėtų.

Erikas pabarbena pirštais į stalą. Jo krumpliai nubrozdinti, tarsi ką tik būtų kam nors smogęs.

– Ką veiksi vėliau, Ketverte? – klausia jis.

Šis gūžteli pečiais.

– Nieko ypatingo, – atsako.

Ar juodu draugai? Mano akys laksto nuo Eriko prie Ketverto. Eriko laikysena rodo, kad taip – jis kaip niekur nieko atsisėda šalia Ketverto ir šnekučiuojasi, o šis įsitempęs kaip styga – tad gal jie ir ne draugai. Gal varžovai, bet ar tai įmanoma, jei Erikas vadas, o Ketvertas – ne?

– Maksas sakė norėjęs su tavim susitikti, bet tu neatėjai, – sako Erikas. – Jis prašė manęs sužinoti, kas tau darosi.

Prieš atsakydamas Ketvertas žvilgteli į Eriką.

– Perduok Maksui, kad esu patenkintas užimama padėtimi.

– Vadinasi, jis nori duoti tau darbo.

Lempos šviesoje blyksteli Eriko antakio žiedas. Galbūt Erikas įtaria Ketvertą kėsinantis užimti jo vietą? Mano tėvas sako, kad trokštantys valdžios žmonės ją įgiję labai bijo prarasti. Todėl turime suteikti valdžią tiems, kurie jos nenori.

– Bus matyti, – atsako Ketvertas.

– Tavęs tai visai nedomina.

– Jau dveji metai nedomina.

– Tikėkimės, Maksas tave supras, – sako Erikas.

Erikas stiprokai paplekšnoja Ketvertui per petį ir pakyla. Jam nuėjus mano pečiai nusvyra. Nė nepastebėjau, kaip buvau įsitempusi.

– Ar judu... draugai? – neįstengiu užgniaužti smalsumo.

– Mudu buvome tame pačiame naujokų būryje, – atsako Ketvertas. – Jis – perbėgėlis iš Eruditų.

Būgštavimai, kad reikia saugotis Ketverto, išgaruoja.

– Tai tu irgi perbėgėlis?

– Maniau, turėsiu bėdų tik su per daug smalsiais Teisuoliais, – šaltai atšauna Ketvertas. – Bet ir Suskiai įkyrūs.

– Tikriausiai todėl, kad atrodai labai draugiškas, – atkertu. – Kaip vinių prikalinėtas gultas.

Ketvertas spokso į mane, bet aš nenusuku akių. Jis ne šuo, bet vadovaujuosi ta pačia taisykle. Nusukdama akis pripažinsiu jo viršenybę. Dėbsodama metu jam iššūkį. Toks mano pasirinkimas.

Iškaista skruostai. Kuo baigsis žvilgsnių dvikova?

Tačiau Ketvertas tik įspėja:

– Būk atsargi, Triče.

Man taip sutraukia skrandį, lyg būčiau nurijusi akmenį. Bebaimis nuo kito stalo pakviečia Ketvertą, aš atsigręžiu į Kristiną. Ji kilsteli antakius.

– Kas atsitiko? – klausiu.

– Kuriu teoriją.

– Kokią?

Ji paima mėsainį, vypteli ir sako:

– Tu trokšti mirties.

+ + +

Po pietų Ketvertas dingsta netaręs nė žodžio. Erikas tylėdamas veda mus klaidžiais koridoriais. Nesuprantu, kodėl Bebaimių vadas tamposi su savim naujokų būrelį, gal taip bus tik šįvakar.

Kiekvieno koridoriaus gale dega mėlynas žibintas, tačiau tarpuose tamsu, todėl einu atsargiai, kad neparklupčiau ant nelygios žemės. Kristina be žodžių žygiuoja šalia. Nors niekas neliepė mums tylėti, kėbliname kaip užsiūti.

Sustojęs priešais medines duris Erikas susikryžiuoja rankas. Susispiečiame aplink.

– Mano vardas Erikas, – sako jis. – Esu vienas iš penkių Bebaimių vadų. Mes teikiame didžiulę reikšmę iniciacijai, todėl aš savanoriškai pasisiūliau stebėti pratybas.

Nuo jo žodžių man supyksta širdis. Baugina jau vien mintis, kad naujokų pratybas stebės Bebaimių vadas, bet dar blogiau, jog tai bus Erikas.

– Išvardysiu pagrindines taisykles, – sako jis. – Į treniruočių salę kasdien turite ateiti prieš aštuonias. Pratybos vyks nuo aštuonių ryto iki šešių vakaro, su pietų pertrauka. Po šešių galėsite veikti ką panorėję. Be to, gausite šiek tiek atsikvėpti tarp iniciacijos pakopų.

Pasakymas „galėsite veikti ką panorėję“ įstringa man į galvą. Namie niekad negalėjau daryti ką panorėjusi, net ir vakarais. Pirmiausia turėjau pasirūpinti kitais. Net nežinau, kuo norėčiau užsiimti.

– Išeiti iš teritorijos leidžiama tik lydimiems Bebaimio, – priduria Erikas. – Kambarys už šių durų kelias savaites bus jūsų miegamuoju. Pamatysite, kad ten yra dešimt lovų, o jūsų tik devyni. Tikėjomės, jūsų bus daugiau.

– Tačiau iš pradžių mūsų buvo dvylika, – pareiškia Kristina.

Užsimerkiu ir laukiu įspėjimo. Ji turi išmokti prikąsti liežuvį.

– Paprastai bent vienas perbėgėlis nepasiekia būstinės, – atsako Erikas, krapštinėdamas nagų odeles, ir trūkteli pečiais. – Šiaip ar taip, per pirmą iniciacijos pakopą perbėgėlius ir saviškius naujokus apgyvendiname skyrium, bet tai nereiškia, kad skyrium būsite ir vertinami. Baigiantis iniciacijai, jūsų rezultatai bus vertinami kartu su naujokų, gimusių mūsų luome. Jie jau turi aukštesnį atskyrį. Todėl tikiuosi...

– Rezultatai? – klausia Eruditų mergina pilkšvais plaukais, stovinti man iš dešinės. – Kokie rezultatai?

Erikas nusišypso. Mėlynoje žibinto šviesoje jo randuotas veidas atrodo baisus, šypsena bloga lemianti.

– Vertindami siekiame dviejų tikslų, – dėsto jis. – Pirmasis: pagal rezultatus jums bus parinktas darbas išlaikius iniciaciją. O gerų darbų yra labai nedaug.

Man sugniaužia paširdžius. Pažvelgusi į Eriko šypseną kaip ir per gabumų testą suprantu, kad bus blogai.

– Antras tikslas, – sako jis, – atrinkti dešimt geriausiųjų, kurie ir taps mūsų luomo nariais.

Skausmas raižo vidurius. Stovime apmirę. Paskui Kristina klausia:

– Kaip suprasti?

– Yra vienuolika gimusiųjų Bebaimiais naujokų ir devyni jūsiškiai, – kalba toliau Erikas. – Po pirmos pakopos bus atsijoti keturi. Kiti – atlikus paskutinį testą.

Vadinasi, net įveikus visas iniciacijos pakopas, šeši naujokai netaps Bebaimių luomo nariais. Akies kampučiu matau Kristinos žvilgsnį, bet negaliu į ją pažiūrėti. Nepajėgiu atplėšti akių nuo Eriko, stoviu lyg įkasta.

Kaip pati mažiausia ir perbėgėlė iš Nuolankiųjų, turiu nedaug galimybių.

– Kas laukia atsijotųjų? – klausia Piteris.

– Teks palikti Bebaimių teritoriją, – abejingai atsako Erikas, – ir tapti beluomiais.

Mergina pilkšvais plaukais užsidengia burną slopindama raudą. Prisimenu beluomį vyrą pajuodusiais dantimis, kuris čiupo maišelį obuolių man iš rankų. Jo blausias apatiškas akis. Bet kitaip negu Eruditų mergina neverkiu, o susitvardau. Pasirodau kietesnė.

Aš tapsiu Bebaime. Tapsiu.

– Tačiau tai... tai neteisinga! – sušunka plačiapetė mergina iš Teisuolių, vardu Molė. Nors ji kalba piktai, atrodo persigandusi. – Jeigu būtume žinoję...

– Nori pasakyti, kad jei būtum žinojusi tai prieš ceremoniją, nebūtum pasirinkusi Bebaimių luomo? – atšauna Erikas. – Jeigu taip manai, gali tuoj pat nešdintis. Jeigu nori tapti viena iš mūsiškių, tai neturi bijoti pralaimėjimo. Antraip esi bailė.

Erikas atidaro miegamojo duris.

– Jūs pasirinkote mus, – sako jis. – Dabar mes rinksimės jus.

+ + +

Guliu lovoje ir klausausi likimo draugų kvėpavimo.

Niekada nesu miegojusi viename kambaryje su vaikinais, bet čia nėra kito pasirinkimo, nebent miegoti koridoriuje. Visi kiti persirengė Bebaimių duotais drabužiais, tik aš atsiguliau su Nuolankiųjų rūbais. Jie vis dar kvepia muilu ir gaiviu oru, kaip namie.

Esu pripratusi ilsėtis atskirame kambaryje. Pro savo langą matydavau mūsų pievelę, už jos – ūkanotą horizontą. Esu pripratusi miegoti tyloje.

Prisiminus namus akys sudrėksta. Sumirksiu, ir ašara nurieda skruostu. Prisidengiu burną slopindama verksmą.

Nevalia verkti, tik ne čia. Turiu išlikti rami.

Viskas bus gerai. Galiu žiūrėti į save veidrodyje kada panorėjusi. Galiu susidraugauti su Kristina, trumpai nusikirpti plaukus ir nemėžti svetimo mėšlo.

Rankos dreba, ašaros srūva vis smarkiau, nieko nebematau.

Man nerūpi, kad per Lankymo dieną tėvai sunkiai mane atpažins – jeigu išvis ateis. Man nerūpi, kad suspaudžia širdį nors ir labai trumpam prisiminus jų veidus. Net ir Kalebo, nors brolis labai įskaudino mane slapukaudamas. Stengiuosi kvėpuoti lygiai, kaip ir kiti naujokai. Įkvepiu ir iškvepiu. Man nerūpi.

Ritmingą kvėpavimą pertraukia prislopintas kūkčiojimas. Verčiantis sunkiam kūnui sugirgžda lova, net ir pagalvė nesugeria verksmo, sklindančio nuo gretimo gulto. Ten įsitaisęs Teisuolių vaikinas Alas, stambiausias ir aukščiausias iš visų naujokų. Maniau, jis tvirtas kaip uola.

Jo kojos yra vos per porą centimetrų nuo mano galvos. Turėčiau jį paguosti – norėti jį paguosti, nes taip buvau mokoma. Bet jaučiu tik pasibjaurėjimą. Kaip toks stiprus vaikinas gali taip išskysti? Kodėl jis tiesiog neužgniaužia raudos kaip visi kiti?

Nuryju seilę.

Jeigu mama išgirstų tokias mano mintis, liūdnai pažiūrėtų. Jos lūpų kampučiai nusvirtų. Ji nesiraukydama nudelbtų akis, lyg būtų labai pavargusi. Atpakalia ranka nusišluostau skruostus.

Alas nesiliauja sriūbavęs. Beveik jaučiu ašarų skonį gerklėje. Vaikinas guli prie pat manęs – turėčiau jį paguosti.

Ne. Atitraukiu ranką ir apsiverčiu ant šono, nusigręžiu į sieną. Niekas neturi sužinoti, kad aš nenoriu jam padėti. Tegu tai lieka paslaptimi. Užmerkiu akis ir imu snausti, bet kaskart pabundu nuo Alo verksmo.

Gal mano bėda ne ta, kad negaliu grįžti namo. Pasiilgsiu mamos, tėčio ir Kalebo, vakarų prie židinio, mamos virbalų tarškėjimo, bet ne vien dėl to jaučiu tuštumą po krūtine.

Galėjau grįžti, bet būčiau jautusis svetima tarp žmonių, kurie duoda nesusimąstydami ir neverčiami rūpinasi kitais.

Nuo tos minties sugriežiu dantimis. Užsidengiu veidą ir ausį pagalve, kad nebegirdėčiau Alo verksmo, ir užmiegu. Drėgnas užvalkalas spaudžiasi man prie skruosto.

AŠTUNTAS SKYRIUS

– Šiandien pirmiausia mokysitės šaudyti. Paskui – muštis. – Nežiūrėdamas į mane Ketvertas įbruka ginklą ir žingsniuoja toliau. – Ačiū Dievui, kad jau sugebate įsikabaroti ir iššokti iš važiuojančio traukinio, bent šito nebereikės jūsų mokyti.

Turbūt Bebaimiai tikisi, kad ne tik mokame iššokti iš traukinio, bet ir tvirtai nusileidžiame ant kojų. Bet prieš tai darydama norėčiau numigti daugiau negu šešias valandas. Esu dar mieguista, kūnas nelankstus.

– Iniciaciją sudaro trys pakopos. Per kiekvieną jų vertinsime jūsų pažangą ir laimėjimus. Svarbiausia yra trečioji pakopa, todėl atsilikusieji per dvi pirmąsias galės pagerinti savo rezultatus, nors tai ir mažai tikėtina.

Spoksau į šautuvą. Niekada nesu laikiusi rankose ginklo, tuo labiau šaudžiusi. Tas daiktas atrodo man pavojingas, tarsi vos prisilietusi galėčiau ką nors sužeisti.

– Tikimės, per pratybas atsikratysite baimės. Ji yra didžiausia nesėkmės priežastis, – aiškina Ketvertas. – Per kiekvieną pakopą mokysitės skirtingų dalykų. Pirmiausia grūdinsitės fiziškai, paskui emociškai ir galiausiai – protiškai.

– Tačiau... – Piteris nesulaiko žiovulio. – Tačiau kaip šaudymas susijęs su drąsa?

Ketvertas staigiai apsuka šautuvą, įremia vamzdį Piteriui į kaktą ir atlaužia gaiduką. Piteris sustingsta taip ir nespėjęs susičiaupti.

– Pagaliau atsibusk, – atkerta Ketvertas. – Kvaily, tu laikai užtaisytą šautuvą. Tai ir elkis atitinkamai.

Ketvertas nuleidžia ginklą. Vos grėsmei atslūgus, žalios Piterio akys plyksteli pykčiu. Stebiuosi, kaip jis susitvardo neatšovęs, nes iki šiol gyveno tarp Teisuolių ir rėždavo tik tiesą. Bet vaikinas susilaiko, tik išrausta.

– O dabar atsakysiu į tavo klausimą... Mano manymu, užuot apsigynęs, tu prileisi kelnes ir šauksiesi mamytės. – Ketvertas sustoja rikiuotės gale ir apsisuka ant kulno. – Tiek jums pakaks žinoti pirmoje pakopoje. O dabar stebėkit mane.

Ketvertas atsigręžia į sieną su taikiniais – kiekvienam mūsų skirtas faneros kvadratas su trimis raudonais apskritimais. Jis tvirtai atsistoja, suima šautuvą abiem rankom ir šauna. Kurtinamas garsas užgula man ausis. Pasuku galvą ir pažvelgiu į taikinį. Kulka pramušė viduriniojo apskritimo centrą.

Atsigręžiu į savo taikinį. Mano šeima niekada nepritartų tokiam užsiėmimui. Tėvai pasakytų, kad ginklai skirti apsiginti, o ne pulti, ir jais naudojasi savanaudžiai.

Išveju tokias mintis iš galvos, plačiai atsistoju ir nedrąsiai suimu buožę abiem rankom. Šautuvas sunkus, bet aš stengiuosi jį laikyti kuo toliau nuo veido. Atsargiai imu spausti gaiduką, padvejojusi spusteliu stipriau ir susigūžiu. Šūvis mane apkurtina, atatranka kerta per rankas ir ginklas žiebia į nosį. Susvyruoju ir atsiremiu ranka į sieną stengdamasi išlaikyti pusiausvyrą. Nenutuokiu, kur nušvilpė kulka, bet tikrai ne į taikinio centrą.

Šaudau toliau, bet vis netaikliai.

– Pagal statistiką, – nusivaipo Vilas, perbėgėlis iš Eruditų, – iš tiekos bandymų bent kartą turėjai pataikyti, nors ir atsitiktinai. – Vaikinas šviesiais susitaršiusiais plaukais, šypsantis jam tarp antakių susimeta raukšlelė.

– Turėjau, – abejingai atsakau.

– Taip, – sako Vilas. – Tu tikrai pažeidi gamtos dėsnius.

Sugriežiu dantimis ir atsisuku į taikinį nusprendusi nepasiduoti. Jeigu nesusidoroju su pirmąja užduotimi, kaip pateksiu į kitą pakopą?

Šį sykį stipriai spaudžiu gaiduką ir pasiruošiu atatrankai. Rankos sudreba, bet kojos lyg įaugusios į žemę. Taikinio pakraštyje pamatau skylę ir dėbteliu į Vilą.

– Matai, buvau teisus. Statistika nemeluoja, – sako jis.

Šypteliu puse lūpų.

Tuštindama penktą apkabą pataikau į centrą – kūnu nuvilnija karštis. Atkuntu, akys išsiplečia, rankos sušyla. Nuleidžiu ginklą. Šaunu mokėti valdyti tokį pavojingą daiktą – tegu ir trumpai.

Galbūt mano vieta čia.

+ + +

Atėjus pietų pertraukai, nuo šautuvo svorio man virpa rankos, o pirštai sustingsta. Eidama į valgyklą juos trinu. Kristina pakviečia prie mūsų stalo Alą. Kaskart žvilgtelėjusi į vaikiną, prisimenu jo kūkčiojimą, todėl nusuku akis.

Šakute knebinėdama žirnelius mintimis vis grįžtu prie gabumų testo. Tada Torė įspėjo mane, kad būti Divergente pavojinga. Rodos, tai parašyta man ant kaktos, ir jei pasuksiu galvą, kas nors pamatys tą užrašą. Iki šiol niekas šito nepastebėjo, bet nesijaučiu saugi. Kas, jeigu prarasiu budrumą ir nutiks kas nors baisaus?

– Nagi, sėskis. Juk prisimeni mane, – kviečia Kristina tepdamasi sumuštinį. – Vos prieš kelias dienas mudu kartu lankėme matematiką. Manęs sunku nepastebėti.

– Per matematiką dažniausiai miegodavau, – atsako Alas. – Tai būdavo pirmoji pamoka!

Kas, jeigu pavojus užklups ne dabar? Jeigu smogs po daugelio metų, kai aš nebesitikėsiu?

– Triče, – Kristina spragteli pirštais man priešais nosį. – Ar tu su mumis?

– Ką? Ką sakei?

– Klausiau, ar lankėme drauge kokias nors pamokas? – taria ji. – Neįsižeisk, bet aš tavęs neprisimenu. Visi Nuolankieji atrodė man vienodi. Ir dabar atrodo, tik tu jiems nebepriklausai.

Spoksau į Kristiną. Ar dar reikia man tai priminti?

– Atleisk, jeigu tave užgavau, – atsiprašo ji. – Esu pratusi sakyti tą, ką manau. Mama mokė, kad mandagumas yra gražiai įpakuota apgavystė.

– Štai kodėl mūsų luomai nebendrauja, – trumpai nusijuokiu. – Teisuoliai neniekina Nuolankiųjų taip stipriai kaip Eruditai, bet vieni kitų vengia. Teisuoliai rimtai nesutaria su Taikingaisiais. Pastarieji labiau už viską vertina taiką ir linkę verčiau veidmainiauti, negu kivirčytis.

– Ar galiu atsisėsti prie jūsų? – Vilas pabarbena pirštu į stalą.

– Ką, nebenori bendrauti su savo draugeliais Eruditais? – klausia Kristina.

– Jokie jie man ne draugeliai, – Vilas padeda ant stalo lėkštę. – Nors esame kilę iš to paties luomo, nebūtinai turime bičiuliautis. Be to, Edvardas ir Mira susitikinėja, o kur du, ten trečias nereikalingas.

Edvardas ir Mira, kiti du Eruditų perbėgėliai, sėdi per porą stalų nuo mūsų taip susiglaudę, kad darbuodamiesi peiliais ir šakutėmis liečiasi alkūnėmis. Mira liaujasi kramtyti ir lenkiasi pabučiuoti Edvardo. Vogčiomis juos stebiu. Nuolankieji bučiuojasi labai retai.

Edvardas pasuka galvą ir jų lūpos susitinka. Garsiai atsidūstu ir nusisuku. Viena vertus, kyla noras juos sudrausti. Antra vertus, beviltiškai spėlioju, ką pajusčiau, jei kas nors mane pabučiuotų.

– Ar jie visai nesidrovi? – stebiuosi.

– Mergina tiesiog pabučiavo vaikiną. – Alas pašnairuoja į mane ir stori jo antakiai susiliečia su blakstienomis. – Jie juk neapsinuogino.

– Nedera bučiuotis viešai.

Alas, Vilas ir Kristina pašaipiai mane nužvelgia.

– Kas yra? – klausiu.

– Tavo auklėjimas kyšo kaip yla iš maišo, – pareiškia Kristina. – Niekas kitas nesipiktina.

– Ak, – gūžteliu pečiais. – Manau, priprasiu.

– Arba liksi frigidiška, – sako Vilas šelmiškai blykstelėdamas žaliomis akimis. – Na, žinai. Jeigu norėsi.

Kristina meta į jį bandelę. Jis pagauna ir atsikanda.

– Nesikabinėk prie jos, – sudraudžia ji. – Frigidiškumas Tričei įgimtas, kaip tau – žinių troškimas.

– Aš ne frigidiška! – surinku.

– Nesijaudink, – sako Vilas. – Tai žavinga. Pažiūrėk, visa išraudai.

Išgirdusi jo pastabą dar labiau iškaistu. Visi aplink kikena. Prisiverčiu nusijuokti, o paskui iš tikrųjų pratrūkstu kvatotis.

Kaip smagu vėl juoktis.

+ + +

Po pietų Ketvertas vedasi mus į kitą salę. Ji didžiulė, supleišėjusios medinės grindys girgžda. Viduryje nupieštas didžiulis apskritimas. Ant kairės sienos kabo žalios spalvos mokyklinė lenta. Tokioje rašydavo pradinių klasių mokytoja, vėliau tokių nebemačiau. Turbūt šitokia yra Bebaimių taktika: pirma praktika, paskui teorija.

Lentoje abėcėlės tvarka surašyti mūsų vardai. Kitame salės gale per tris pėdas viena nuo kitos sukabintos nutriušusios juodos bokso kriaušės.

Išsirikiuojame už jų, per vidurį, kad visi matytų, atsistoja Ketvertas.

– Kaip jau sakiau rytą, – taria Ketvertas, – dabar mokysimės muštis. Šių pratybų tikslas – parengti jus fiziškai. Ištreniruoti jūsų kūnus, kad gebėtumėte atremti ir priimti iššūkius – to jums prireiks, jei norite išgyventi Bebaimių luome.

Dar negalvojau, koks gyvenimas manęs laukia Bebaimių luome. Svarbiausia – ištverti iniciaciją.

– Šiandien mokysimės smūgiuoti, o rytoj grumsitės vienas su kitu, – aiškina Ketvertas. – Todėl būkite dėmesingi. Lėtapėdžiai skaudžiai nukentės.

Ketvertas išvardija smūgių pavadinimus. Parodo juos – pirmiausia smūgiuoja į orą, paskui – į kriaušę.

Ketverto pamoką perprantu tik pabandžiusi pati. Kaip ir šaudant, tik po keleto mėginimų pavyksta tvirtai atsistoti ir pakartoti mokytojo judesius. Spirti einasi sunkiau, nors esame mokomi tik pagrindų. Nusidaužau į kriaušę rankas ir kojas, oda parausta. Kad ir kaip stipriai smūgiuoju, ji vos sujuda. Aplink aidi duslūs smūgiai.

Ketvertas vaikštinėja tarp naujokų ir žiūri, kaip mums sekasi. Kai jis stabteli priešais mane, nudiegia vidurius, tarsi kas būtų smeigęs šakute. Ketvertas atidžiai tyrinėja mane nuo galvos iki kojų, be jokio smalsumo, griežtu trenerio žvilgsniu.

– Turi mažai raumenų, – sako jis, – todėl daugiau darbuokis alkūnėmis ir keliais. Tada smūgis bus stipresnis.

Staiga Ketvertas prispaudžia ranką man prie saulės rezginio. Jo plaštaka tokia ilga, kad delnas liečia vieną šonkaulių lanką, o pirštų galai – kitą. Spoksau į Ketvertą išpūtusi akis, širdis daužosi kaip pašėlusi.

– Niekada neatpalaiduok saulės rezginio, – ramiai sako jis.

Ketvertas atitraukia ranką ir nueina. Dar ilgai jaučiu jo prisilietimą. Keista, bet turiu stabtelėti ir įkvėpti oro, tik paskui galiu vėl treniruotis.

Kai Ketvertas paleidžia vakarienės, Kristina baksteli man alkūne.

– Stebiuosi, kad mokytojas neperlaužė tavęs per pusę, – sako ji ir suraukia nosį. – Aš jo velniškai bijau. Ir to ramaus jo balso.

– Taip. Jis... – Per petį dirsteliu į Ketvertą. Jis santūrus ir labai savimi pasitikintis. Bet aš nebijojau, kad mane užgaus. – ...tikrai grėsmingas, – galiausiai išspaudžiu.

Priėjus Pragarą, Alas atsigręžia ir pareiškia:

– Noriu pasidaryti tatuiruotę.

Mums už nugarų Vilas klausia:

– Kokią?

– Dar nežinau, – juokiasi Alas. – Noriu pajusti nebepriklausąs senajam luomui. Nebeverkti jo netekęs. – Visi tyli, todėl jis priduria: – Žinau, kad girdėjot.

– Taip, išmok tvardytis, – Kristina stukteli jam į tvirtą dilbį. – Ko gero, tu teisus. Mes viena koja čia, kita ten. Jei norime pritapti, turime nesiskirti nuo jų. – Kristina meta į mane reikšmingą žvilgsnį.

– Ne. Nesikirpsiu plaukų ir nedažysiu jų keista spalva. Nesiversiu auskarų į nosį, lūpas ar antakius.

– O į bambą? – klausia ji.

– Ar į spenelį? – prunkšteli Vilas.

Sunkiai atsidūstu.

Šiandien pratybos baigtos, galime veikti ką panorėję, kol ateis laikas gulti. Nuo šios minties man susvaigsta galva, kita vertus, gal iš nuovargio.

Pragare knibždėte knibžda žmonių. Kristina pareiškia, kad mudvi susitiksime su Alu ir Vilu tatuiruočių salone, o pati nusitempia mane į drabužinę. Klupinėdamos, spardydamos akmenukus pakylame laiptais.

– Kuo tau nepatinka mano drabužiai? – klausiu. – Jau nebevilkiu pilkai.

– Jie bjaurūs ir tau per dideli. – Kristina atsidūsta. – Leisk tau padėti, gerai? Jei nepatiks mano išrinkti apdarai, galėsi nevilkėti. Pažadu.

Po dešimties minučių stoviu priešais drabužinės veidrodį su kelius siekiančia juoda suknele. Sijonas ne per daug platus, bet ir neaptempia šlaunų kaip pirmasis, kurį buvo išrinkusi Kristina. Mano nuogos rankos pašiurpsta. Kristina atriša kasą, aš papurtau galvą ir plaukai bangomis pasklinda ant pečių.

Paskui ji išsitraukia juodą pieštuką.

– Paryškinsim akis, – sako.

– Pati žinai, kad gražuolės iš manęs nepadarysi. – Užsimerkiu ir stoviu ramiai. Kristina pieštuku nupiešia liniją prie pat blakstienų. Įsivaizduoju save su šiais drabužiais namiškių akivaizdoje – susuka pilvą lyg užėjus bloguliui.

– Kam rūpi grožis? Noriu padaryti tave pastebimą.

Atsimerkiu ir pirmą kartą nevaržoma spoksau į savo atvaizdą. Pulsas pagreitėja, lyg būčiau sulaužiusi taisykles ir laukčiau bausmės. Bus sunku pakeisti giliai įsišaknijusius Nuolankiųjų mąstymo stereotipus, kaip ištaisyti kreivą siūlę, gadinančią visą siuvinį. Bet aš išsiugdysiu naujus įpročius, naują mąstyseną, įprasiu prie naujų taisyklių. Tapsiu kitokia.

Mano akys mėlynos, blankios, pilkšvai melsvos. Akių pieštukas jas išryškino. Palaidų plaukų įrėmintas mano veidas atrodo švelnesnių bruožų ir apvalesnis. Nesu graži – akys per didelės, nosis per ilga – bet Kristina teisi. Dabar esu pastebima.

Pirmą kartą netrukdomai žiūrėdama į savo atvaizdą matau ne save – matau kažkokią kitą merginą. Beatričė vogčiomis žvilgčiodavo į veidrodį ir tyliai sėdėdavo prie vakarienės stalo. O ši mergina turi mano akis ir negali nuo jos atplėšti žvilgsnio – tai Tričė.

– Matai? – sako Kristina. – Atrodai pritrenkiamai.

Tokiomis aplinkybėmis geresnio pagyrimo ir negalėjau išgirsti. Nusišypsau jai veidrodyje.

– Patinka? – klausia Kristina.

– Taip. – Linkteliu. – Atrodau tarsi visai kitas žmogus.

Kristina nusikvatoja.

– Tai gerai ar blogai?

Dar kartą nužvelgiu save nuo galvos iki kojų. Pirmą sykį manęs nesujaudina mintis, kad reikės atsisakyti Nuolankiųjų luomo įpročių; nušvinta viltis.

– Gerai. – Palinguoju galva. – Suprask, man tiesiog nebuvo leidžiama tiek ilgai spoksoti į veidrodį.

– Nejuokauji? – Kristina purto galvą. – Turiu tau pasakyti, kad Nuolankiųjų įpročiai labai keisti.

– Eime pažiūrėti, kaip sekasi Alui, – pakviečiu. Nors ir nebepriklausau senajam luomui, dar nesu pasirengusi jo peikti.

Namie mudvi su mama maždaug kas šešis mėnesius gaudavome po krūvą beveik vienodų drabužių. Lengva skirstyti išteklius, kai visi gauna vienodus daiktus. Tačiau Bebaimiai tvarkosi kitaip. Kiekvienas jų per mėnesį surenka tam tikrą kiekį taškų ir gali įsigyti drabužių.

Mudvi su Kristina siauru taku nusileidžiam į tatuiruočių saloną. Alas jau sėdi kėdėje, o smulkus siauraveidis gausiai išsitatuiravęs vyras piešia jam ant rankos vorą.

Vilas su Kristina imasi vartyti tatuiruočių albumus ir radę ką nors įdomaus, kumščioja vienas kitą alkūnėmis. Jiems sėdint greta pastebiu, kokie jie skirtingi: Kristina tamsiaodė ir liekna, Vilas baltaodis ir kresnas, bet abiejų šypsenos nuoširdžios.

Vaikštinėju po kambarį apžiūrinėdama išpaišytas sienas. Menais užsiima tik Taikingieji. Nuolankiesiems menas – nenaudingas, tuščias laiko leidimas, verčiau tarnauti kitiems. Todėl meno kūrinių nuotraukas esu mačiusi tik vadovėliuose, dar nesu buvusi tokiame ištapytame kambaryje. Jis jaukus ir šiltas, su malonumu leisčiau čia valandų valandas. Liečiu sienas pirštų galiukais. Ant vienos nupieštas vanagas primena man Torės tatuiruotę. Žemiau matyti skrendančio paukščio eskizas.

– Tai kranklys, – išgirstu balsą už nugaros. – Gražus, tiesa?

Atsigręžusi išvystu Torę. Pasidingoja, kad vėl atsidūriau testavimo kambaryje veidrodinėmis sienomis ir kad man prie kaktos pritvirtinti laidai. Nesitikėjau dar kada nors ją pamatyti.

– Sveika atvykusi, – šypsosi Torė. – Nemaniau, jog dar kada susitiksim. Tu Beatričė, ar ne?

– Dabar Tričė, – sakau. – Tu čia dirbi?

– Taip. Paliepta vadų dalyvavau testuojant. Daugiausia laiko praleidžiu čia. – Torė pabarbena pirštais smakrą. – Prisimenu tą vardą. Nušokai pirmoji, tiesa?

– Taip, tiesa.

– Šaunuolė.

– Ačiū. – Paliečiu kranklio eskizą. – Paklausyk... Man reikia pasikalbėti apie... – Dirsteliu į Vilą su Kristina. Negaliu kamantinėti Torės dabar – sukelsiu visų smalsumą. – ...šį bei tą. Vėliau.

– Vargu ar tai protinga, – tyliai atsako Torė. – Padėjau tau, kiek galėjau, dabar turi suktis pati.

Sučiaupiu lūpas. Ji žino atsakymus; žinau, kad žino. Jeigu neatsakys dabar, prigriebsiu kitą kartą.

– Norėtum tatuiruotės? – klausia Torė.

Kranklio eskizas prikausto mano dėmesį. Eidama čia neketinau vertis auskarų ar tatuiruotis. Taip padarydama įkalsiu tarp savęs ir artimųjų dar vieną pleištą ir nebegalėsiu jo ištraukti. Kuo ilgiau gyvensiu tarp Bebaimių, tuo labiau nutolsiu nuo savo tėvų.

Dabar suprantu, ką turėjo galvoje Torė sakydama, kad jos tatuiruotė simbolizuoja jau įveiktą baimę – primena, kokia ji buvo ir kokia tapo. Gal tai būdas pagerbti senąjį ir pasitikti naująjį gyvenimą.

– Taip, – sakau. – Trijų tokių skrendančių paukščių. – Paliečiu raktikaulį parodydama, kurion pusėn turi skristi krankliai – mano širdies link. Po vieną paukštį kiekvienam paliktam šeimos nariui.

DEVINTAS SKYRIUS

Jūsų yra nelyginis skaičius, todėl vienas šiandien nekovosit, – sako Ketvertas, traukdamasis nuo lentos treniruočių salėje, ir žvilgteli į mane. Prie mano vardo nieko neparašyta.

Man palengvėja. Atokvėpis.

– Tai negerai, – Kristina baksteli man alkūne ir užkliudo skaudantį raumenį. Šį rytą man skauda beveik visus raumenis, todėl krūpteliu.

– Oi!

– Atleisk, – sako ji. – Tik pažiūrėk, man teks kovoti su Tanku.

Mudvi su Kristina kartu pusryčiavome, šįryt ji užstojo mane nuo kitų naujokų, kai persirenginėjau. Anksčiau nesu turėjusi tokios draugės. Siuzana daugiau draugavo su Kalebu negu su manimi, o Robertas eidavo ten, kur vesdavo Siuzana.

Apskritai nesu turėjusi draugės. Draugystė neįmanoma, jei negali priimti pagalbos ar išsipasakoti bėdų. Čia viskas kitaip. Žinau apie Kristiną daug daugiau negu apie Siuzaną, nors pažįstu ją tik porą dienų.

– Su Tanku? – akimis susirandu Kristinos vardą lentoje. Šalia parašyta „Molė“.

– Taip, ji tokio sudėjimo kaip Piteris, tik mergina. – Kristina linkteli į būrelį prie kitos salės sienos. Molė ir Kristina vienodo ūgio, bet tuo panašumas ir baigiasi. Molė plačiapetė, rusvaodė, nosis kaip bulvė.

– Šita trijulė, – Kristina iš eilės parodo į Piterį, Driu ir Molę, – galima sakyti, neišskiriami nuo gimimo. Nekenčiu jų.

Vilas su Alu stoja vienas priešais kitą salės viduryje. Pakelia rankas užsidengdami veidus, kaip buvo mokęs Ketvertas, ir ima sukti ratus. Alas yra puse pėdos aukštesnis už Vilą ir dukart stambesnis. Ir jo veidas nedailus – didelė nosis, storos lūpos, didžiulės akys. Ši dvikova baigsis greit.

Pašnairuoju į Piterį ir jo sėbrus. Driu žemesnis ir už Piterį, ir už Molę, bet labai kresnas, kaklas kone įaugęs į pečius. Jo plaukai ugniniai, kaip prinokusi morka.

– Kuo jie tau neįtinka? – klausiu.

– Piteris yra tikras pašlemėkas. Vaikystėje jis tyčia susikibdavo su kitų luomų vaikais. Kai suaugusieji ateidavo skirti, jis verkdamas pasakodavo nebūtas istorijas, kaip buvo užpultas pirmas. Žinoma, suaugusieji juo patikėdavo, nes mes, Teisuoliai, nemeluojame. Cha cha. – Kristina suraukia nosį ir priduria: – Driu yra Piterio bendras. Jis nemąsto savo galva. O Molė... iš tokių, kuriems patinka padegti skruzdėles didinamuoju stiklu ir žiūrėti, kaip jos čirška.

Alas stipriai vožteli Vilui į žandikaulį. Krūpteliu. Kitame salės gale stovintis Erikas mirkteli Alui ir pasukinėja auskarą antakyje.

Vilas atšoka į šalį vieną ranką prispaudęs prie veido, o laisvąja atremia kitą Alo smūgį. Sprendžiant iš Vilo veido, jam labai suskausta. Alas lėtas, tačiau be galo stiprus.

Piteris, Driu ir Molė slapčiomis mus nužvelgia ir sukišę galvas ima šnibždėtis.

– Turbūt suprato, kad kalbėjomės apie juos, – sakau.

– Na ir kas? Jie žino, kad nekenčiu jų.

– Žino? Iš kur?

Kristina dirbtinai nusišypso jiems ir pamojuoja. Nudelbiu akis, skruostai iškaista. Nevalia liežuvauti. Apkalbinėti kitus smerktina.

Vilas pakiša Alui koją ir tas parvirsta ant grindų, bet atsistoja.

– Nes aš jiems tai pasakiau, – aiškina Kristina iššiepusi dantis. Viršutiniai jos dantys tiesūs, apatiniai kreivoki. Ji žvilgteli į mane. – Teisuoliai nepratę slėpti savo jausmų. – Daugybė žmonių yra pasakę, kad manęs nemėgsta. Ir aš esu pasakiusi tai ne vienam. Kas kam darbo?

– Mes tiesiog nenorime įskaudinti kitų, – sakau.

– Manau, neslėpdama tiesos jiems padedu, – dėsto Kristina. – Primenu, kad jie yra tikra Dievo rykštė.

Sukikenu ir vėl sutelkiu dėmesį į kovotojus. Aiškiai kamuojami dvejonių varžovai trumpai žiūri vienas į kitą. Vilas nusibraukia nuo akių šviesius plaukus. Vaikinai žvilgčioja į Ketvertą, lyg laukdami paliepimo nutraukti kovą, bet šis stovi sukryžiavęs rankas ir tyli. Per kelis žingsnius nuo jo Erikas dirsteli į laikrodį.

Priešininkai sukasi ratu ir po kelių sekundžių Erikas surinka:

– Atėjote čia poilsiauti? Gal reikėtų padaryti pertraukėlę ir nusnūsti? Kovokit!

– Tačiau... – Alas atsitiesia, nuleidžia kumščius ir klausia: – Tai vertinsite balais ar kaip? Kada kova baigsis?

– Tada, kai vienas jūsų gulės paslikas, – taria Erikas.

– Pagal Bebaimių taisykles, – įsiterpia Ketvertas, – vienas jūsų gali pasiduoti.

Erikas prisimerkęs dėbteli į Ketvertą.

– Pagal senąsias taisykles, – patikslina jis. – Naujosios tokio atvejo nenumato.

– Drąsus žmogus pripažįsta kito jėgą, – atrėžia Ketvertas.

– Drąsus žmogus niekada nepasiduoda.

Trumpam Ketverto ir Eriko žvilgsniai susikryžiuoja. Dingteli, kad matau du skirtingus Bebaimių atstovus – garbingą žmogų ir kietaširdį žiauruolį. Bet net aš suprantu, kad šioje salėje lemiamas žodis Eriko – jis jauniausias iš Bebaimių vadų.

Prakaito lašai ritasi Alo kakta; jis nusibraukia juos atpakalia ranka.

– Tai juokinga, – vaikinas purto galvą. – Kokia prasmė jį sumušti? Mudu priklausom tam pačiam luomui!

– Manai, taip lengvai mane sudorosi? – nusivaipo Vilas. – Nagi, pirmyn. Pulk mane, drimba.

Vilas vėl pasirengia gintis. Jo akys užsidega nematytu ryžtu. Ar jis tikrai tikisi laimėsiąs? Vienas stiprus smūgis į galvą, ir Alas išvers jį iš padų.

Taip ir bus, jei tik Alui pavyks pričiupti Vilą. Alas smūgiuoja, Vilas staigiai pasilenkia ir išvengia kumščio, vaikino sprandas blizga nuo prakaito. Vilas išsisuka nuo dar vieno smūgio, apeina priešininką ir stipriai vožteli šiam į nugarą. Alas susverdėja, paskui atsigręžia.

Prisimenu kadaise vaikystėje skaitytą knygą apie grizlius. Joje buvo paveikslėlis: lokys riaumoja, pasistojęs ant užpakalinių letenų, atkišęs priešakines. Kaip tik šitaip dabar atrodo Alas. Jis puola Vilą, sugriebia už rankos, kad tas negalėtų pasprukti, ir žiebia į žandikaulį.

Matau, kaip šviesiai žalios lyg pavasario žolė Vilo akys aptemsta. Vaikinas netenka sąmonės, jo kūnas suglemba. Vilas sunkiai susmunka ant grindų. Šiurpas perbėga man nugara, šaltis surakina krūtinę.

Alas išplečia akis ir atsiklaupia greta Vilo, tapšnoja jam per skruostą. Salėje įsivyrauja tyla, laukiame, kol vaikinas atsipeikės. Kelias minutes jis tyso nekrutėdamas, prigulęs sulenktą ranką. Galiausiai pramerkia akis, apsvaigęs sumirksi.

– Pakelkite jį, – įsako Erikas. Jis spokso į parkritusį vaikiną godžiomis akimis, tarsi išbadėjęs žmogus po kelių savaičių pamatęs mėsą. Lūpas iškreipia žiaurus vypsnys.

Ketvertas prieina prie lentos ir ratu apibrėžia Alo vardą. Pergalė.

– Kita pora – Molė ir Kristina! – sušunka Erikas.

Alas užsimeta ant pečių Vilo ranką ir nutempia jį į šalį.

Kristina patraškina krumplius. Palinkėčiau jai sėkmės, tik nežinau, ar tai duos kokios naudos. Kristina gana stipri, tik daug smulkesnė negu Molė. Viliuosi, kovojant jai padės ūgis.

Ketvertas, prilaikydamas Vilą per liemenį, išveda iš salės. Alas stabteli prie durų ir nulydi juos akimis.

Ketvertui išėjus sunerimstu. Palikti mus su Eriku yra tas pat, kaip samdyti auklę, laisvalaikiu mėgstančią galąsti peilius.

Kristina užsikiša plaukus už ausų. Plaukai juodi, siekia smakrą, susegti sidabriniais smeigtukais. Ji vėl patraškina krumplius. Atrodo, nervinasi. Visai tuo nesistebiu – kas išliktų ramus pamatęs, kaip Vilas susmuko lyg skudurinė lėlė?

Jeigu kova Bebaimių luome baigiasi tik tada, kai priešininkas nejudėdamas guli ant žemės, kas manęs laukia šios pakopos gale? Ar tapsiu tokia kaip Alas, stovėsiu greta sukniubusio priešininko kūno žinodama, kad jis krito nuo mano smūgio, ar manęs laukia Vilo likimas – bejėgė tysosiu paslika? Ar savanaudiška trokšti pergalės, o gal toks noras rodo drąsą? Nusišluostau suprakaitavusius delnus į kelnes.

Kai Kristina spiria Molei į šoną, atitokstu. Molė aikteli ir sugriežia dantimis – garsas labiau primena urzgimą. Jai ant veido užkrinta plona juodų plaukų sruoga, bet ji nekreipia į tai dėmesio.

Alas stovi greta, bet aš per daug susitelkusi į kovą ir nė nedirsteliu į jį. Nepasveikinu ir su pergale, nors manau, jis šito laukia. O gal ir ne.

Molė nusiviepia ir staigiai puola Kristiną, ištiesusi rankas griebia už liemens. Ji parverčia Kristiną ir prispaudžia prie žemės. Ši mėgina ištrūkti, bet Molė prislegia ją visu svoriu ir nesijudina.

Molė užsimoja, Kristina pasuka galvą norėdama išvengti smūgio. Tačiau Molė nesiliauja smūgiavusi, galiausiai ji pataiko į žandikaulį, sugurina Kristinai nosį, praskelia lūpą. Nieko negalvodama čiumpu Alą už rankos ir iš visų jėgų suspaudžiu. Turiu už ko nors nusitverti. Kraujas teka Kristinos veidu ir tykšta ant grindų. Pirmą kartą gyvenime meldžiuosi, kad žmogus prarastų sąmonę.

Bet Kristina nepraranda. Ji suklinka ir išlaisvina vieną ranką. Tada vožia Molei į veidą, ši praranda pusiausvyrą, ir Kristina išsirango iš po varžovės. Atsiklaupia ir susiima veidą. Jos pirštus tuoj pat sulipina iš nosies tekantis tirštas raudonas kraujas. Kristina dar kartą surinka ir ropoja tolyn nuo varžovės. Merginos pečiai krūpčioja – suvokiu, kad ji verkia, bet vos girdžiu, nes baisiai ūžia ausyse.

Meldžiu, prarask sąmonę.

Molė spiria Kristinai į šoną ir ši parkrinta ant nugaros. Alas išlaisvina ranką ir stipriai mane apkabina. Sukandu dantis, kad nepratrūkčiau verkti. Neužjaučiau Alo pirmąją naktį Pragare, bet nesu žiauri. Matau, kaip Kristina griebiasi už šonkaulių – trokštu įsikišti, atsistoti tarp jos ir Molės.

– Liaukis! – sudejuoja Kristina, kai Molė pakelia koją vėl spirti. Kristina atkiša ranką. – Liaukis! Aš... – Ji užsikosėja. – Man jau gana.

Molė nusišypso, aš su palengvėjimu atsidūstu. Alas irgi atsidūsta, jo besikilojanti krūtinė remiasi man į petį.

Erikas lėtai ateina į salės vidurį ir sukryžiavęs rankas atsistoja prie Kristinos. Jis tyliai klausia:

– Atsiprašau, ką pasakei? Tau jau gana?

Kristina atsiklaupia. Kai atitraukia ranką nuo grindų, lieka raudonas atspaudas. Ji suspaudžia nosį mėgindama sustabdyti kraują ir linkteli.

– Stokis, – įsako Erikas. Jeigu būtų užrikęs, nebūčiau taip siaubingai persigandusi. Jeigu būtų ėmęs rėkti, būčiau supratusi, kad šituo viskas ir baigsis. Tačiau Erikas kalba tyliai, pabrėždamas kiekvieną žodį. Jis čiumpa Kristiną už rankos, pastato ant kojų ir išvelka pro duris.

– Sekit paskui mane, – paliepia.

Mes paklūstame.

+ + +

Upės šniokštimas atsimuša mano krūtinėje.

Stovime prie turėklo. Pragaras beveik tuščias; dabar vidurdienis, tačiau atrodo, kad čia tvyro amžina prieblanda.

Abejoju, ar kas nors padėtų Kristinai, net jei čia būtų pilna žmonių. Viena vertus, dėl to, kad mūsų vadas – Erikas, antra vertus – Bebaimiai laikosi kitokių taisyklių, čia žiaurumas nesmerkiamas.

Erikas stumteli Kristiną prie turėklo.

– Lipk į kitą pusę, – įsako jis.

– Ką? – Kristina klausia, lyg ir vildamasi Eriko pasigailėjimo, bet iš baimės išplėstos akys ir papilkėjęs veidas byloja ką kita. Erikas tikrai nenusileis.

– Lipk per turėklą, – lėtai, pabrėždamas kiekvieną žodį pakartoja jis. – Jei išsilaikysi virš bedugnės penkias minutes, atleisiu tavo bailumą. Jeigu ne, neleisiu tęsti iniciacijos.

Turėklas siauras, metalinis. Jis šaltas ir slidus, nuolat taškomas vandens purslų. Net jei Kristinai nepritrūks drąsos kabėti virš prarajos penkias minutes, ji gali tiesiog neišsilaikyti. Arba ji pasirinks beluomės dalią, arba rizikuos gyvybe.

Užsimerkusi įsivaizduoju, kaip ji krinta ant aštrių uolų, ir suvirpu.

– Gerai, lipsiu, – drebančiu balsu sako Kristina.

Ji tokia aukšta, kad permeta koją per turėklą. Koja dreba. Mergina pirštų galais atsiremia į skardžio kraštą ir perkelia kitą koją. Atsigręžusi į mus, Kristina nusibraukia rankas į kelnes ir taip stipriai įsikimba, kad net krumpliai pabąla. Paskui nuleidžia nuo skardžio vieną koją. Tada kitą. Tarp turėklo skersinių matau jos ryžtingą veidą, kietai suspaustas lūpas.

Greta manęs stovintis Alas nustato laikrodį.

Pusantros minutės Kristina laikosi puikiai. Ji tvirtai įsikibusi turėklo, rankos nedreba. Sužimba viltis, kad jai pavyks įrodyti Erikui, jog šis be reikalo suabejojo jos drąsa.

Upės vanduo atsimuša į sieną ir balta banga aptaško Kristinai nugarą. Mergina atsitrenkia veidu į turėklą ir suklinka. Rankos slysta, ji laikosi tik pačiais pirštų galiukais. Stengiasi įsikibti tvirčiau, bet rankos šlapios.

Jeigu mėginsiu jai padėti, Erikas pasmerks mane tokiam pat žygiui. Turiu rinktis: ar leisti jai žūti, ar likti beluome? Kas blogiau: abejingai stebėti draugės mirtį ar būti ištremtai?

Mano tėvams nebūtų kilę abejonių, kaip pasielgti.

Bet aš esu kitokia.

Mums čia atvykus negirdėjau Kristinos verkiant. Dabar jos veidas persikreipęs, rauda nustelbia vandens ūžimą. Dar viena banga trenkiasi į sieną ir užlieja jos kūną. Purslas užtykšta man ant skruosto. Kristinos rankos vėl slysta, šįsyk viena atsileidžia, ji laikosi tik keturiais pirštais.

– Laikykis, Kristina, – ragina Alas. Žemas jo balsas skamba stebėtinai garsiai. Kristina sužiūra į jį. Alas suploja delnais. – Nagi, kabinkis į turėklą. Tu sugebėsi. Čiupk jį.

Ar man pakaktų jėgų ištraukti Kristiną? Ar verta dėti bergždžias pastangas, jeigu jaučiuosi per silpna?

Suprantu, kad tokie svarstymai yra tik išsisukinėjimas. Žmogaus prigimtis gali pateisinti bet kokį blogį; todėl taip svarbu jam atsispirti. Tai mano tėvo žodžiai.

Kristina tiesia ranką grabinėdama turėklo. Niekas kitas jos nepalaiko. Tik Alas įsmeigęs akis sudeda rankas prie burnos ir rėkia ragindamas. Ir aš norėčiau padėti; norėčiau pagelbėti, bet tik spoksau į Kristiną ir svarstau, ar seniai virtau tokia šlykščia savanaude.

Nenuleidžiu akių nuo Alo laikrodžio. Prabėgo keturios minutės. Skeryčiodamasis Alas alkūne užkliudo man petį.

– Nagi, – sušnibždu. Paskui atsikrenkščiu. – Liko viena minutė, – sakau jau garsiau.

Kristinai pavyksta nutverti turėklą antra ranka. Jos baisiai dreba. Topteli, kad man po kojomis siūbuoja žemė, todėl tavaruoja akyse, tik aš šito iki šiol nepastebėjau.

– Laikykis, Kristina! – šaukiame abudu su Alu. Susilieję mūsų balsai, tikiuosi, labiau pagelbės Kristinai.

Aš jai padėsiu. Jeigu ji dar kartą nuslys, pulsiu į pagalbą.

Dar viena banga trenkiasi Kristinai į nugarą. Suklikusi ji paleidžia turėklą. Riksmas veržiasi ir iš mano burnos. Neatpažįstu savo balso.

Tačiau Kristina išsilaiko. Ji įsikimba į apatinį turėklo skersinį. Jos rankos slysta metalu, kol nebematau galvos; tik pirštus.

Pagal Alo laikrodį penkios minutės jau prabėgo.

– Laikas, – beveik spjaute išspjauna Alas Erikui.

Erikas pasižiūri į savo laikrodį. Jis neskuba, lėtai sukinėja riešą, o man raižo paširdžius ir trūksta kvapo. Sumirksėjusi prisimenu Ritos sesers kūną, tysantį ant grindinio po geležinkelio bėgiais, keistai išsikėtojusiomis rankomis ir kojomis; girdžiu šaukiant ir raudant Ritą; matau nusigręžiant save.

– Gerai, – sako Erikas. – Gali išlipti, Kristina.

Alas patraukia prie turėklo.

– Ne, – sudraudžia Erikas. – Ji turi išsikabaroti pati.

– Neturi, – suurzgia Alas. – Ji įvykdė tavo užduotį. Ji ne bailė. Padarė, kaip liepei.

Erikas tyli. Alas persilenkia per turėklą – būdamas aukštas jis pasiekia Kristinos riešą. Mergina įsikabina jam į dilbį. Išraudęs nuo įtampos Alas tempia ją į viršų, aš prišoku padėti. Esu per maža ir per silpna, taip ir maniau, bet kai Alas kilsteli Kristiną pakankamai aukštai, sugriebiu už pažastų ir mudu abu perverčiame ją per turėklą. Ji drebėdama susmunka ant žemės: veidas kruvinas ir sudaužytas, nugara šlapia.

Atsiklaupiu šalia draugės. Ji pasižiūri į mane, paskui į Alą ir visi trys atsidūstame.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Tą naktį sapnuoju, kad Kristina vėl kabo ant turėklo laikydamasi kojų pirštais, o kažkas rėkia, kad jai padėti gali tik Divergentė. Todėl puolu jos traukti, bet kažkas nustumia mane nuo skardžio. Atsibundu dar nespėjusi ištikšti ant uolų.

Permirkusi prakaitu ir drebėdama po naktinio košmaro einu į mergaičių dušinę nusiprausti ir persirengti. Grįžusi ant paklodės randu raudonai išpurkštą žodį „suskė“. Smulkesnėmis raidėmis tas pats žodis išpieštas ant lovos rėmo ir ant pagalvės. Dusinama pykčio apsidairau.

Piteris švilpaudamas stovi man už nugaros ir purena pagalvę. Sunku patikėti, kad neapkenčiu tokio dailaus vaikino – jo antakiai gražiai išlenkti, plačiai šypsantis blyksi balti dantys.

– Įspūdingos dekoracijos, – pareiškia jis.

– Gal netyčia tau prasikaltau? – reikalauju pasiaiškinti. Griebiu už kampo paklodę ir nutraukiu nuo čiužinio. – Atsipeikėk, dabar mudu priklausom tam pačiam luomui.

– Nenutuokiu, apie ką šneki, – linksmai sako Piteris. Paskui žvilgteli į mane. – Tu ir aš niekada nebūsime tame pačiame luome.

Purtydama galvą nuplėšiu pagalvės užvalkalą. Nesileisk užvaldoma pykčio. Piteris nori išvesti mane iš pusiausvyros; jam nepasiseks. Vaikinas vis stypso ir purena pagalvę, o man kyla noras žiebti jam į pilvą.

Įeina Alas ir man net nereikia prašyti pagalbos; jis tiesiog prisiartina ir padeda nuvilkti patalynę. Lovos rėmą nušveisiu vėliau. Alas suglėbęs išmeta šiukšlinėn krūvą paklodžių ir mudu žingsniuojame į treniruočių salę.

– Nekreipk dėmesio, – guodžia Alas. – Piteris – kvailys. Jeigu nesiduosi įsiutinama, galiausiai jis atstos.

– Aha, – numykiu ir pasitrinu skruostus. Jie dar dega išmušti raudonio. Stengiuosi nukreipti mintis kitur. – Ar kalbėjaisi su Vilu? – tyliai klausiu. – Po... na, pats žinai.

– Aha. Jam viskas gerai. Jis nepyksta. – Alas atsidūsta. – Dabar visi prisimins, kad aš pirmasis sumušiau draugą iki sąmonės netekimo.

– Yra ir blogesnių būdų įsiamžinti. Vilas bent jau negriežia ant tavęs danties.

– Bet yra ir geresnių būdų. – Alas kumšteli man alkūne ir nusišypso. – Pirmoji šuolininkė.

Gal aš ir pagarsėjau kaip pirmoji šuolininkė, bet baiminausi, kad netrukus mano šlovė tarp Bebaimių išblės.

Atsikrenkščiu.

– Pats žinai, laimėti galėjo tik vienas. Arba tu, arba jis.

– Vis dėlto nenorėčiau šito pakartoti. – Alas ryžtingai purto galvą ir sušnarpščia. – Tikrai nenorėčiau.

Priėjus treniruočių salės duris sakau:

– Tačiau privalėsi.

Alo veidas geraširdiškas. Per daug geraširdiškas Bebaimiams.

Įžengusi vidun pažvelgiu į lentą. Vakar nesikoviau, bet šiandien tikrai teks. Suradusi savo vardą net stabteliu.

Mano priešininkas – Piteris.

– Jergutėliau! – aikteli paskui mus atkiūtinusi Kristina. Jos veidas sumuštas, ji iš paskutiniųjų stengiasi nešlubuoti. Pamačiusi užrašą lentoje, Kristina suglamžo keksiuko popierėlį. – Gal jie juokauja? Negi iš tikrųjų nori priversti tave kautis su juo?

Piteris yra visa pėda aukštesnis už mane. Vakar įveikti Driu jam nereikėjo nė penkių minučių. Šiandien Driu veidas sudaužytas kaip obuolys.

– Gal po poros smūgių apsimesk netekusi sąmonės, – siūlo Alas. – Niekas tavęs nekaltins.

– Taip, – atsakau. – Galbūt.

Spoksau į savo vardą lentoje. Skruostai iškaista. Alas ir Kristina tik mėgina padėti, bet man neduoda ramybės mintis, kad jiedu nė per nago juodymą netiki, jog sugebėsiu pasipriešinti Piteriui.

Stoviu salės pakraštyje, viena ausimi klausausi, ką plepa Alas ir Kristina, ir stebiu Molės dvikovą su Edvardu. Edvardas daug vikresnis – esu tikra, šiandien Molė pralaimės.

Kova vyksta toliau, mano susierzinimas atslūgsta, imu nervintis. Vakar Ketvertas aiškino, kad norėdami laimėti turime surasti priešininko gynybos spragas. Piteris yra labai bjauraus būdo, bet puikus kovotojas. Jis ganėtinai aukštas ir stiprus, bet ne drimba, todėl juda greitai; jis lengvai pastebi kitų silpnybes; jis žiaurus ir tikrai manęs nepasigailės. Labai norėčiau pasakyti, kad Piteris manęs neįvertina, bet meluočiau. Jis neklysta – esu netikusi kovotoja.

Galbūt Alas teisus, gal po poros smūgių turėčiau apsimesti netekusi sąmonės.

Tačiau turiu pamėginti kovoti. Antraip pakopos gale liksiu paskutinė.

Pirmoji kova baigiasi. Edvardui pasistengus Molė su vargu atsiplėšia nuo grindų, atrodo, sunkiai suvokia, kas vyksta. Mano širdis daužosi taip smarkiai, kad tvinksniai atsimuša pirštų galiukuose. Neprisimenu, kaip atsistoti gynybine poza. Neprisimenu, kaip smūgiuoti. Žengiu į salės vidurį – pamačius artėjant Piterį, pasidaro bloga. Jis aukštesnis, negu įsivaizdavau, pūpso rankų raumenys. Piteris nusišypso. Svarstau, ar būtų naudos, jeigu jį apvemčiau.

Vargu bau.

– Viskas gerai, Suske? – klausia Piteris. – Rodos, tuoj pravirksi. Jei apsiašarosi, stipriai tavęs nemušiu.

Pro Piterio petį matau prie durų Ketvertą sukryžiuotomis ant krūtinės rankomis. Jo lūpos perkreiptos, tarsi būtų užkandęs ką rūgštaus. Greta Erikas nekantriai trepsi koja. Greičiau, negu plaka mano širdis.

Trumpai žiūrime vienas į kitą, paskui Piteris sulenkia alkūnes ir tarsi gindamasis pakelia rankas prie veido. Jo keliai irgi sulenkti, lyg būtų pasirengęs šokti į priekį.

– Nagi, Suske, – Piteris žybteli akimis. – Išspausk nors vieną ašarėlę. Prašyk pasigailėti.

Nuo minties prašyti Piterio pasigailėjimo man sukyla tulžis, apimta pykčio spiriu jam į šoną. Tiksliau, būčiau įspyrusi, jeigu jis nebūtų pagavęs mano kojos, truktelėjęs ir pargriovęs ant žemės. Galva trinkteliu į grindis, ištraukiu koją ir kuo greičiau atsistoju.

Turiu laikytis stačia, tada Piteris negalės spirti man į galvą. Tik ši mintis sukasi smegeninėje.

– Liaukis su ja žaidęs! – piktai rikteli Erikas. – Nestypsosiu čia visą dieną.

Žaismingas Piterio žvilgsnis dingsta. Jo rankos raumenys sujuda ir skausmas nutvilko man žandikaulį, aptemsta akys, ausyse spengia. Mirksėdama svirduliuoju, salė sukasi ir linguoja. Nė nepastebėjau artėjant Piterio kumščio.

Esu per daug apkvaitusi, kad pasipriešinčiau, todėl tik kuo toliau traukiuosi nuo priešininko. Jis prišoka iš priekio ir smagiai spiria man į pilvą. Rodos, smūgis išmuša iš plaučių orą, suskausta taip baisiai, kad negaliu įkvėpti. Gal nuo spyrio, o gal nuo oro stygiaus parkrintu ant grindų.

Turi išsilaikyti ant kojų, – tik ši mintis sukasi galvoje. Šiaip ne taip atsistoju, bet Piteris jau čia pat. Viena ranka sugriebia mane už plaukų, kitos kumščiu vožia į nosį. Skausmas kitoks, veria ne kaip durklas, bet girdžiu treškant kremzlę, rodos, braška net smegenys, akyse mirga mėlyni, žali ir raudoni taškeliai. Mėginu atstumti Piterį, sugriebti už rankų. Jis vėl man trinkteli, šįkart į šonkaulius. Mano veidas šlapias. Iš nosies teka kraujas. Tikriausiai esu visa kruvina, bet per daug apsvaigusi, kad žvalgyčiausi.

Piteris pastumia mane ir vėl parkrintu. Kabinuosi rankomis į grindis, lėtai mirksiu degančiomis akimis. Atsikosėjusi sunkiai pakylu. Tai keista, nes salė greitai sukasi ir Piteris sukasi aplink mane; aš esu besisukančios planetos centras, vienintelis nejudantis kūnas. Kažkas trenkia man į šoną ir aš vėl vos nepargriūvu.

Laikykis ant kojų, laikykis ant kojų. Priešais akis dūluoja didžiulis pavidalas, kūnas. Smogiu iš visų jėgų ir pataikau į minkštą vietą. Piteris vos inkšteli ir tyliai juokdamasis žiebia skiausčiu delnu man per ausį. Suskamba ausyse, akyse mirga juodi taškeliai; kokio galo prikrito man į akis?

Akies krašteliu matau, kaip Ketvertas stumteli duris ir išeina. Tikriausiai ši kova jam neįdomi. O gal jis eina sužinoti, kodėl sukasi salė, ir aš jo nekaltinu; ir pačiai smalsu.

Man sulinksta keliai, skruostu priglundu prie vėsių grindų. Gavusi spyrį į šoną pirmą kartą surinku, taip šaižiai klykiu ne aš, kas nors kitas. Gaunu dar vieną spyrį, nieko nebematau, netgi to, kas yra priešais nosį, sąmonė temsta. Kažkas surinka: „Pakaks!“ ir man dingteli: su kaupu ir aš neprieštarauju.

+ + +

Pabudusi nelabai ką jaučiu, tik mintys pinasi, tarsi įvyniotos į vatą.

Žinau, kad pralaimėjau. Vienintelis būdas neskaudinti savęs – apie tai negalvoti, nors ir labai sunku.

– Ar jos akis jau pajuodo? – kažkas klausia.

Atmerkiu vieną akį – kita prilipusi kaip užklijuota. Man iš dešinės sėdi Vilas ir Alas. Kristina įsitaisiusi ant lovos man iš kairės ir laiko prispaudusi prie žandikaulio ledą.

– Kas tavo veidui? – klausiu. Mano lūpos sukepusios ir ištinusios.

Kristina nusikvatoja.

– Tau dar rūpi mano veidas? Pačiai reikia akies raiščio.

– Na, aš prisimenu, kas nutiko mano veidui. Pati dalyvavau. Tam tikru atžvilgiu.

– Tu dar sugebi juokauti, Triče? – nusivaipo Vilas. – Reikėtų tau dažniau duoti nuskausminamųjų – imi laidyti sąmojus. Dabar atsakysiu į tavo klausimą – aš sumušiau Kristiną.

– Negaliu patikėti, kad pralaimėjai Vilui, – Alas purto galvą.

– Kodėl? Jis stiprus varžovas. – Kristina gūžteli pečiais. – Pagaliau supratau, kas trukdo man laimėti. Turiu saugoti nuo smūgių žandikaulį.

– Rodos, jau anksčiau turėjai šitai suprasti. – Vilas mirkteli Kristinai. – Dabar aišku, kodėl nenuėjai pas Eruditus. Per skystos smegenėlės, tiesa?

– Kaip jautiesi, Triče? – klausia Alas. Tamsiai rudos jo akys beveik tokios pat spalvos kaip Kristinos oda. Vaikino skruostai apšepę, tarsi būtų nesiskutęs, jam želia barzda. Sunku patikėti, jog Alui tik šešiolika.

– Pati nežinau, – atsakau. – Norėčiau čia likti visam laikui ir daugiau nebesusitikti Piterio.

Tik aš nežinau, kur tas „čia“. Guliu dideliame, siaurame kambaryje, lovos sustatytos palei vieną sieną. Kai kurios atskirtos užuolaidomis. Dešinėje kertėje – seselės staliukas. Čia turbūt atvežami apsirgę ar susižeidę Bebaimiai. Moteris pakelia akis nuo segtuvo ir pažvelgia į mus. Dar nesu mačiusi seselės, prisivėrusios į ausį šitiek auskarų. Kai kurie Bebaimiai savanoriškai dirba darbus, šiaip jau atliekamus kitų luomų. Žinoma, būtų neprotinga susižalojusius Bebaimius vežti ilgą kelią į miesto ligoninę.

Pirmą kartą apsilankiau ligoninėje būdama šešerių. Mama parkrito ant šaligatvio prie mūsų namų ir susilaužė ranką. Išgirdusi jos riksmą apsižliumbiau, o Kalebas, netaręs nė žodžio, nubėgo pakviesti tėčio. Ligoninėje moteris iš Taikingųjų luomo su geltonais marškiniais ir švariomis panagėmis pamatavo mamai kraujospūdį ir šypsodamasi sugipsavo ranką.

Prisimenu, kaip Kalebas guodė mamą, kad po mėnesio ji bus sveika, nes kaulas ne lūžo, o tik įskilo. Pamaniau, jis ją ramina, kaip ir dera nesavanaudiškam žmogui, bet dabar svarstau, kad jis kartojo išmoktus žodžius. Elgdamasis kaip dera Nuolankiesiems Kalebas slapta jau buvo apsisprendęs pasirinkti Eruditus.

– Nesuk galvos dėl Piterio, – sako Vilas. – Jis tikrai gaus į kaulus nuo Edvardo, nes jis nuo dešimties metų mokėsi Rytų dvikovų. Tiesiog šiaip sau, dėl įdomumo.

– Metas, – Kristina žvilgteli į laikrodį. – Praleisime vakarienę. O gal nori, kad liktume, Triče?

Papurtau galvą.

– Man viskas gerai.

Kristina su Vilu atsistoja, Alas sėdėdamas jiems mosteli eiti. Jis kvepia ypatingai, švelniai, gaiviai, kaip šalavijai ir citrinžolės. Naktimis Alas dažnai vartosi ir blaškosi, nes sapnuoja košmarus, o šis kvapas kutena man nosį.

– Tu negirdėjai Eriko skelbimo. Rytoj važiuojame prie tvoros pažiūrėti, kuo užsiima Bebaimiai, – sako jis. – Turime būti prie traukinio aštuonios penkiolika.

– Gerai, ačiū, – padėkoju.

– Ir nekreipk dėmesio į Kristiną. Tavo veidas ne taip jau baisiai nukentėjo. – Alas šypteli puse lūpų. – Atrodo gražiai. Visada atrodo gražiai. Tu tikra drąsuolė. Bebaimė.

Mudviejų akims susitikus Alas pasikaso pakaušį. Nejaukiai tylime. Jis gražiai kalbėjo, bet, rodos, pasakė ne viską. Viliuosi klystanti. Man negali patikti Alas, negali patikti nė vienas toks pažeidžiamas vaikinas. Nusišiepiu, kiek leidžia sumuštas skruostas, tikėdamasi išsklaidyti įtampą.

– Leisiu tau pailsėti. – Jis atsistoja, bet aš sučiumpu jį už riešo ir sulaikau.

– Alai, ar tau viskas gerai? – klausiu. Jis pažiūri man tiesiai į akis ir aš priduriu: – Turiu galvoje, ar tau kiek palengvėjo?

– Na... – Alas gūžteli. – Mažumėlę.

Jis ištraukia ranką ir įsikiša į kišenę. Klausimas, matyt, jį suglumino, dar nesu mačiusi šio vaikino tokio išraudusio. Jeigu naktimis sriūbaučiau įsikniaubusi į pagalvę, turbūt irgi jausčiausi suglumusi. Tačiau aš moku nuslėpti ašaras.

– Aš pralaimėjau Driu. Po tavo kovos su Piteriu. – Alas žvilgteli į mane. – Praleidau keletą smūgių, pargriuvau ir nebesikėliau. Nors ir galėjau. Pamaniau... Pamaniau, kad nugalėjau Vilą, todėl jei pralaimėsiu kitas kovas, paskutinis vis tiek neliksiu. Užtat nieko nebeįskaudinsiu.

– Tikrai šito nori?

Alas nuduria akis.

– Tiesiog negaliu daužyti žmonių. Gal esu bailys.

– Tu nesi bailys tik todėl, kad nenori žaloti kitų, – pareiškiu, nes tokio atsakymo Alas tikisi, bet pati abejoju savo žodžių nuoširdumu.

Mudu trumpai tylomis žiūrime vienas į kitą. Galbūt aš manau kitaip. Alas bailys ne dėl to, kad nesimėgauja kitų kančia, o dėl to, kad atsisako kovoti.

Metęs į mane skausmingą žvilgsnį vaikinas klausia:

– Kaip manai, ar artimieji mus aplankys? Vadai sako, kad per Lankymo dieną perbėgėlių artimieji niekada neateina.

– Nežinau, – tariu. – Net nežinau, ar tai būtų gerai, ar blogai.

– Turbūt blogai, – linkteli Alas. – Na, ir taip jau užtektinai sunku. – Jis dar kartą linkteli, lyg patvirtindamas savo žodžius, ir išeina.

Praėjus maždaug savaitei po Pasirinkimo ceremonijos Nuolankiųjų naujokams leidžiama pirmą kartą aplankyti artimuosius. Jie galės grįžti į namus, atsisėsti svetainėje ir bendrauti su tėvais jau kaip suaugusieji.

Anksčiau aš laukiau šitos dienos. Galvodavau, ką pasakysiu mamai ir tėčiui, kai man bus leidžiama klausinėti prie vakarienės stalo.

Maždaug po savaitės gimusieji Bebaimiais naujokai susitiks su namiškiais Pragaro dugne ar stikliniame pastate, stūksančiame virš jo, ir užsiims tuo, kuo yra įpratę. Gal svaidys peilius vieni kitiems į galvas – nė kiek nenustebčiau.

Perbėgėliams iš kitų luomų irgi bus leista pasimatyti su artimaisiais, jeigu tie jiems atleido. Įtariu, maniškių tarp jų nebus. Nepamiršau pikto tėvo riksmo per ceremoniją. Negaliu tikėtis atlaidumo iš žmonių, kuriuos išdavė abu vaikai.

Jeigu galėčiau jiems prisipažinti, kad sužinojus, jog esu Divergentė, man buvo be galo sunku pasirinkti, galbūt jie mane suprastų. Galbūt padėtų suvokti, kas yra tie Divergentai ir kodėl pavojinga jais būti. Bet aš nesiryšiu atskleisti jiems šios paslapties, taigi nieko ir nesužinosiu.

Sukandu dantis, nes akyse tvenkiasi ašaros. Aš jau soti. Iki kaklo soti ašarų ir silpnumo. Tačiau nepajėgiu susitvardyti.

Gal ir buvau sudėjusi bluostą, o gal ir ne. Vėlai naktį ištykinu iš palatos ir grįžtu į miegamąjį. Jau gana, kad per Piterį pakliuvau į ligoninę – dar blogiau būtų, jeigu per jo malonę praleisčiau ten visą naktį.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Kitą rytą negirdžiu žadintuvo, kojų šlepsenimo ir atsikėlusių naujokų kalbų. Kristina pabudina mane tik viena ranka papurčiusi už peties, o kita paplekšnojusi skruostą. Ji jau apsivilkusi juodą striukę, užtraukiamą iki pat smakro. Jeigu draugė ir nukentėjo per vakarykštę kovą, tamsi oda puikiai slepia mėlynes.

– Nagi, – sako Kristina. – Kelkis ir ruoškis.

Sapnavau, kad Piteris pririšo mane prie kėdės ir kvotė, ar esu Divergentė. Neigiau, ir jis mane daužė tol, kol prisipažinau. Pabudau šlapiais nuo ašarų skruostais.

Noriu atsakyti Kristinai, bet tik sudejuoju. Taip skauda, kad vos galiu įkvėpti. Priedo, nuo verksmo užputo akys. Kristina paduoda man ranką.

Laikrodis rodo aštuonias. Po penkiolikos minučių turime būti prie bėgių.

– Nubėgsiu į valgyklą ir pagriebsiu ką nors pusryčiams. O tu... apsirenk. Regis, tau lėtokai einasi.

Pritariamai suniurnu. Stengdamasi nesilenkti ieškau stalčiuje po lova švarių marškinių. Laimė, Piteris nemato mano pastangų. Kristinai išėjus miegamasis tuščias.

Atsisagsčiusi marškinius apsižiūriu – kūnas nusėtas kraujosruvų. Spalvų vaivorykštė akimirką mane pribloškia: ryškiai žalia sumišusi su tamsiai mėlyna ir ruda. Persirengiu taip greitai, kaip įstengiu, plaukus palieku palaidus, nes negaliu pakelti rankų ir jų surišti.

Žvilgtelėjusi į nedidelį veidrodį ant galinės sienos savęs neatpažįstu. Matau siauraveidę blondinę, panašią į save, bet visa kita svetima. Po akimi mėlynė, lūpa prakirsta, žandikaulis nubrozdintas. Išbalusi kaip paklodė. Taigi tai ne aš, bet mergina veidrodyje atkartoja mano judesius.

Tuo metu grįžta Kristina su dviem keksiukais. Sėdėdama ant lovos krašto spoksau į nesurištus batus. Turėčiau pasilenkti ir užsirišti, bet neleidžia skausmas.

Kristina tylėdama paduoda man keksiuką, pritupia ir užriša batus. Krūtinė prisipildo dėkingumo – šilta ir šiek tiek graudu. Gal kiekviename mūsų slypi šiek tiek nuolankumo, bet mes to nežinome.

Tik Piteris neturi šio bruožo.

– Ačiū, – padėkoju.

– Nėra už ką, – atsako Kristina. – Mudvi niekaip nebūtumėm spėjusios laiku, jei būtum rišusis pati. Paskubėkim. Juk gali suvalgyti keksiuką ir eidama, tiesa?

Greitai žingsniuojame per Pragarą. Keksiukas yra bananų skonio, su graikiniais riešutais. Mama kepdavo panašią duoną beluomiams, bet aš niekada jos neragavau. Savo vaikų Nuolankieji nelepina. Kaskart prisiminus mamą man suspaudžia širdį, bet stengiuosi nekreipti į tai dėmesio. Tai einu, tai risnoju paskui Kristiną, nes ji pamiršo, kad jos kojos daug ilgesnės už manąsias.

Užkopiame laiptais iš Pragaro į stiklinį pastatą ir pasileidžiame prie išėjimo. Kiekvienas žingsnis skaudžiai atsimuša šonkauliuose, bet kenčiu. Atlekiame prie bėgių kaip tik traukiniui artėjant, išgirstame jo švilpuką.

– Kur tiek ilgai krapštėtės? – Vilas stengiasi perrėkti triukšmą.

– Trumpakojė per naktį virto senute, – sako Kristina.

– Užsičiaupk, – piktokai mesteliu.

Ketvertas stovi būrio priešakyje, taip arti prie bėgių, kad jei pasislinktų nors per plauką, traukinys užkabintų jam nosį. Jis pasitraukia ir leidžia kitiems šokti pirma. Vilas nerangiai įsikabaroja į vagoną, drebiasi ant pilvo ir tik paskui prisitraukia kojas. Ketvertas įsikimba į turėklą prie vagono durų ir lengvai įšoka vidun, nors yra vos ne dviejų metrų ūgio.

Risnoju greta vagono krūpčiodama nuo kiekvieno judesio, paskui įsikimbu į turėklą prie durų. Šokant labai skaudės.

Alas sugriebia mane už pažastų ir lengvai įkelia vidun. Skausmas nuveria šoną. Už Alo nugaros pamatau Piterį, mano skruostai iškaista. Alas pasielgė draugiškai, todėl nusišypsau jam, bet kartais žmonės persistengia. Piteris ir taip jau turi dėl ko iš manęs tyčiotis.

– Ar gerai jautiesi? – klausia Piteris apsimestinai susirūpinęs – nuleidžia lūpų kampučius, suraukia lenktus antakius. – O gal esi tik maža... Suskė?

Suskėlęs pokštą Piteris pratrūksta juoku, prie jo prisideda Molė ir Driu. Molė juokiasi tikrai šlykščiai, šnarpščia, net pečiai purtosi, o Driu kvatojasi tylomis, gali net pamanyti, kad jam skauda.

– Tavo sąmojis pribloškiantis, – taria Vilas.

– Piteri, galbūt tavo vieta Eruditų luome? – priduria Kristina. – Girdėjau, jie su mielu noru priima lepūnėlius.

Piteriui nespėjus atsikirsti, įsiterpia vagono tarpduryje stovintis Ketvertas:

– Ar visą kelią iki tvoros turėsiu klausytis jūsų barnių?

Visi nutyla, Ketvertas vėl nusigręžia. Jis plačiai išskėtęs rankas ir įsikibęs į turėklus abipus durų. Vaikinas palinkęs į priekį, jo kūnas beveik lauke, bet kojos tvirtai remiasi į vagono grindis. Vėjas prispaudžia marškinius Ketvertui prie krūtinės. Pro jo petį stengiuosi įžiūrėti kraštovaizdį – matau daugybę apirusių, apleistų pastatų. Traukiniui didinant greitį, jie tolsta.

Vis dėlto mano akys vis grįžta prie Ketverto. Tiesą sakant, nežinau, ką tikiuosi išvysti. Taip elgiuosi nevalingai.

– Kaip manai, ką ten rasime? – klausiu Kristinos ir linkteliu durų pusėn. – Ten, anapus tvoros?

Ji gūžteli pečiais.

– Tikriausiai daugybę fermų.

– Taip, bet kas už tų fermų? Nuo ko turime saugoti miestą?

Kristina gąsdindama išskečia pirštus.

– Nuo pabaisų!

Užverčiu akis.

– Prieš penkerius metus prie tvoros nebuvo jokių sargybinių, – taria Vilas. – Juk prisimenate, kaip Bebaimių policija budėdavo ir beluomių rajone?

– Taip, – atsakau. Prisimenu ir kitką: mano tėvas balsavo už tai, kad Bebaimiai liautųsi patruliavę beluomių rajone. Tėvas sakė, kad vargšams nereikalinga policija, jiems reikia padėti, o mes galime tą pagalbą suteikti. Bet čia ir dabar verčiau šito neminėti. Šį nutarimą Eruditai prikiša Nuolankiesiems kaip nesugebėjimo tvarkytis mieste įrodymą.

– Beje, – priduria Vilas, – kertu lažybų, tu dažnai matydavai beluomius.

– Kodėl taip manai? – atšaunu šiek tiek suirzusi. Visai nenoriu būti siejama su beluomiais.

– Todėl, kad eidama į mokyklą kasdien turėdavai kirsti beluomių rajoną, tiesa?

– Tu ką, savo malonumui įsiminei miesto žemėlapį? – klausia Kristina.

– Taip, – suglumęs atsako Vilas. – O tu ne?

Sucypia stabdžiai, traukinys sumažina greitį ir mes pasvyrame į priekį. Nudžiungu, nes taip lengviau atsistoti. Apgriuvusių pastatų nebematyti, tik geltoni laukai ir bėgiai. Traukinys sustoja po stogine. Laikydamasi už turėklo, nusileidžiu ant žolės.

Priešais išvystu metalinio tinklo tvorą, jos viršuje ištempta spygliuota viela. Paėjėjusi porą žingsnių suprantu, kad tvoros galo nematyti, ji tęsiasi kiek akys užmato. Kitoje pusėje auga medžiai – dauguma nudžiūvę, žaliuoja tik vienas kitas. Ten vaikštinėja ir Bebaimių sargybiniai su šautuvais.

– Sekite paskui, – liepia Ketvertas. Laikausi arčiau Kristinos. Net pati sau nenoriu pripažinti, bet greta jos jaučiuosi ramiau. Jei Piteris mėgins tyčiotis, Kristina mane apgins.

Tylomis koneveikiu save už bailumą. Turėčiau neimti į galvą Piterio pašaipų. Turėčiau galvoti, kaip išmokti geriau kautis, o ne mąstyti apie vakarykštį pralaimėjimą. Ir išmokti apsiginti pati, užuot tikėjusis kitų žmonių pagalbos.

Ketvertas nusiveda mus prie vartų. Jie platūs kaip liūto nasrai, už jų apiręs takas veda į miestą. Esu čia buvusi vaikystėje su tėvais. Autobusu atvažiuodavome į Taikingųjų fermas ir visą dieną permirkę prakaitu rinkdavome pomidorus.

Vėl sugelia širdį.

– Jeigu pasibaigus iniciacijai nepateksite į pirmąjį penketuką, greičiausiai gausite dirbti čia, – priėjęs vartus sako Ketvertas. – Tapus tvoros sargybiniu galimas šioks toks paaukštinimas, tiesa, ne per didžiausias. Galbūt galėsite eiti sargybą už Taikingųjų fermų, bet...

– Kam reikalingi tie sargybiniai? – klausia Vilas.

Ketvertas trūkteli pečiais.

– Jeigu tapsite sargybiniais, tai ir sužinosite. Kaip jau sakiau, dauguma jų dirba šį darbą visą gyvenimą. Galbūt jus paguos, kad patys žmonės tvirtina, jog šis darbas visai neblogas.

– Na, žinoma. Bent jau nereikės vairuoti autobusų ar rinkti šiukšlių kaip beluomiams, – sušnibžda Kristina man į ausį.

– O kelintas sąraše buvai tu? – Piteris klausia Ketverto.

Nesitikiu atsakymo, bet Ketvertas ramiai nužvelgia vaikiną ir taria:

– Aš buvau pirmas.

– Ir pasirinkai šitokį darbą? – Piteris išplečia tamsiai žalias akis. Gal ir patikėčiau jo nuoširdumu, jei nežinočiau, koks jis niekšas. – Kodėl negavai darbo vyriausybėje?

– Nenorėjau, – atkerta Ketvertas.

Prisimenu, kaip pirmą dieną Ketvertas sakė dirbąs valdymo centre, prie miesto apsaugos kompiuterių. Sunku jį įsivaizduoti tarp daugybės technikos. Mano supratimu, jo vieta treniruočių salėje.

Apie tai, ką dirba įvairių luomų atstovai, sužinojome mokykloje. Bebaimių pasirinkimas ribotas. Galime saugoti tvorą arba užtikrinti tvarką mieste. Dar galime dirbti Bebaimių būstinėje, daryti tatuiruotes, gaminti ginklus, o laisvailaikiu tobulinti kovos įgūdžius. Galime tapti Bebaimių vadų padėjėjais. Man tai patraukliausias darbas.

Bėda ta, kad mano rezultatai labai prasti. Pasibaigus pirmajai parengimo pakopai, galiu likti beluome.

Stoviniuojame prie vartų. Keli Bebaimių sargybiniai dirsteli mūsų pusėn. Kiti labai užsiėmę, pūkšdami rengiasi krauti į sunkvežimį nepaprastai aukštas ir plačias duris.

Barzdotas vairuotojas dėvi skrybėlę ir šypsosi. Pastatęs sunkvežimį prie pat vartų, išlipa. Kėbulas atidarytas, jame tarp dėžių sėdi keletas Taikingųjų. Spoksau į pilnas obuolių dėžes.

– Beatriče? – pašaukia Taikingųjų vaikinas.

Išgirdusi savo vardą staigiai pasuku galvą. Vienas iš Taikingųjų kėbulo gale atsistoja. Šviesiaplaukis garbanius pažįstama, plačiomis šnervėmis, link tarpuakio siaurėjančia nosimi. Robertas. Mėginu prisiminti jį per Pasirinkimo ceremoniją, bet galvoje tuščia, tik daužosi širdis. Kas dar perbėgo? Ar ir Siuzana? Ar šiais metais Nuolankieji turi naujokų? Jeigu Nuolankiųjų luomas išnyks, tai bus mūsų – Roberto, Kalebo ir mano – kaltė. Mano. Veju šią mintį šalin.

Robertas iššoka iš sunkvežimio. Jis vilki pilkus marškinėlius ir mūvi mėlynus džinsus. Trumpai padvejojęs patraukia prie manęs ir apkabina. Sustingstu. Tik Taikingieji glėbesčiuojasi sveikindamiesi. Nejudu, kol Robertas paleidžia mane.

Nužvelgęs mane vaikinas liaujasi šypsotis.

– Beatriče, kas tau nutiko? Kas sužalojo veidą?

– Niekas, – atsakau. – Užsigavau per treniruotę. Nesvarbu.

– Beatričė? – kažkas bjauriai klausia pro nosį. Molė sukryžiuoja rankas ant krūtinės ir kvatojasi. – Tai toks tavo tikras vardas, Suske?

Dėbteliu į ją.

– Tai ką, jau nebesupranti, kokio vardo trumpinys yra Tričė?

– Ak, aš nežinau... gal Sisė? – Molė paliečia smakrą. Jei jos smakras būtų didesnis, derėtų prie nosies, bet dabar jis beveik susilieja su kaklu. – Palauk, tai neturi nieko bendra su Triče. Suklydau.

– Nesikabinėk prie jos, – taikiai sako Robertas. – Mano vardas Robertas, o tavo?

– Nusišvilpt man ant tavo vardo, – atšauna Molė. – Kėblink atgal į sunkvežimį. Mes neketiname broliautis su kitų luomų nariais.

– Gal pagaliau atstosi nuo mūsų? – iškošiu.

– Gerai. Netrukdysiu tau ir tavo vaikinui. – Molė šypsodamasi pasitraukia.

Robertas liūdnai į mane žvilgteli.

– Bebaimiai nelabai malonūs žmonės.

– Kai kurie tokie ir yra.

– Juk žinai, kad gali grįžti namo. Esu tikras, Nuolankieji padarys tau išimtį.

– Kodėl nutarei, kad noriu grįžti? – Mano skruostai liepsnoja. – Manai, nesusidorosiu?

– Nemanau. – Robertas papurto galvą. – Tikiu, kad susidorosi, bet ar tau šito reikia? Ar būsi laiminga?

– Aš pati šitai pasirinkau. – Žvilgteliu Robertui per petį. Bebaimių sargybiniai baigė tikrinti sunkvežimį. Barzdočius atsisėda į vairuotojo sėdynę ir uždaro duris. – Beje, Robertai, mano gyvenimo tikslas – ne vien laimė.

– Gal būtų lengviau apsiriboti vien laime? – klausia jis.

Nespėjus atsakyti vaikinas paliečia man petį ir patraukia prie sunkvežimio. Mergina kėbule laiko ant kelių bandžą. Robertui įlipus ir sunkvežimiui pajudėjus, ji ima brązginti stygas. Automobiliui tolstant melodingas jos balsas, lydimas instrumento garsų, silpsta.

Robertas man pamojuoja ir šmėkšteli mintis, kad galėjau pasirinkti kitokį gyvenimą. Įsivaizduoju save sunkvežimio kėbule dainuojančią kartu su ta mergaite, nors anksčiau niekad nesu dainavusi. Besikvatojančią, kai nepataikau į gaidą. Laipiojančią į medžius skinti obuolių, visada draugišką ir saugiai besijaučiančią.

Bebaimių sargybiniai uždaro ir užrakina vartus. Spyna kabo iš lauko pusės. Prikandu lūpą. Kodėl jie rakina vartus ne iš vidaus? Atrodo, lyg nenorėtų ko nors išleisti, ketintų laikyti mus užrakintus.

Atsikratau tos minties. Ji beprasmiška.

Ketvertas pasitraukia nuo tvoros – ten jis kalbėjosi su sargybine, persimetusia per petį šautuvą.

– Nuogąstauju, kad turi įprotį neišmintingai elgtis, – sako Ketvertas laikydamasis per pėdą nuo manęs.

Susikryžiuoju rankas.

– Šnekėjausi tik porą minučių.

– Svarbiausia ne pokalbio trukmė, o pats faktas. – Ketvertas suraukia antakius ir pirštų galiukais paliečia sumuštos mano akies kamputį. Staigiai atsilošiu, bet jis neatitraukia rankos. Tik pakreipia galvą ir atsidūsta. – Tau eitųsi geriau, jei išmoktum pulti pirmoji.

– Pulti pirmoji? – perklausiu. – Kokia iš to nauda?

– Tu esi greita. Jei sugebėtum kirsti keletą smūgių, kol priešininkas nesusivokė, laimėtum kovą. – Ketvertas gūžteli pečiais ir nuleidžia ranką.

– Stebiuosi, kodėl taip manai, – tyliai tariu, – juk išėjai įpusėjus mano dvikovai.

– Ne tai norėjau matyti, – atsako Ketvertas.

Kaip suprasti?

Ketvertas atsikrenkščia.

– Traukinys jau atvažiavo. Laikas eiti, Triče.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Nuvirtau skersai čiužinio ir sunkiai atsidusau. Nuo kovos su Piteriu praėjo dvi dienos ir mano mėlynės nusidažė raudonai violetine spalva. Kaskart pasijudinus gėlė kūną, bet su skausmu apsipratau, jaučiausi gerėliau – tik toli gražu nepasveikusi.

Nors buvau dar nepagijusi, šiandien vėl turėjau kautis. Laimė, gavau į priešininkes Mirą, o ji nemokėjo muštis niekieno nevadovaujama. Smagiai jai trinktelėjau jau antrą minutę. Mira parkrito ir apsvaigusi nebeatsikėlė. Turėjau pajusti pergalės džiaugsmą, bet visai nesididžiavau įveikusi tokią silpną varžovę.

Vos padedu galvą ant pagalvės, miegamojo durys atsiveria ir vidun suguža būrys žmonių su žibintuvėliais. Staigiai sėsdamasi vos nesusitrenkiu galvos į antro aukšto lovos rėmą ir prisimerkusi stengiuosi ką nors įžiūrėti tamsoje.

– Kelkitės! – kažkas suriaumoja. Žmogui už galvos blyksi žibintuvėliai, sublizga auskarai ausyse. Erikas. Jį supa kiti Bebaimiai. Kai kurių veidus jau esu mačiusi Pragare, kiti nepažįstami. Būryje yra ir Ketvertas.

Jis atkakliai stebeilija į mane. Spoksau į jį viską pamiršusi, o kiti perbėgėliai tuo metu ropščiasi iš lovų.

– Gal apkurtai, Suske? – surinka Erikas.

Grįžtu į tikrovę ir nusimetu antklodę. Džiaugiuosi, kad miegojau su drabužiais, nes Kristina stovi ant grindų vienmarškinė, ilgos kojos nuogos. Sukryžiavusi rankas ji dėbso į Eriką. Staiga ir aš užsinoriu sugebėti spoksoti į žmogų taip įžūliai būdama beveik nuoga. Deja, tai ne mano nosiai.

– Turite penkias minutes apsirengti ir ateiti prie bėgių, – sako Erikas. – Vėl važiuosim už miesto.

Įsispiriu į batus ir susigūžusi skuodžiu paskui Kristiną prie traukinio. Keberiojantis stačiais akmeniniais laiptais į viršų ir stumdant kitus Bebaimius, sprandu nusirita prakaito lašeliai. Jie visai nesistebi. Svarstau, kiek paklaikusių bėgančių žmonių jiems tenka matyti kiekvieną savaitę.

Atbėgame tuoj pat po Bebaimių luome gimusių naujokų. Šalia bėgių stūkso juoda krūva. Įžiūriu suremtus ilgavamzdžius šautuvus su saugikliais.

– Ar mums reikės į ką nors šaudyti? – sušnypščia Kristina man į ausį.

Greta ginklų sukrautos panašios į šaudmenų dėžės. Pasilenkiu artyn ir perskaitau užrašą: „Dažų rutuliukai“.

Niekada nesu apie tokius girdėjusi, bet pavadinimas nereikalauja paaiškinimo. Nusikvatoju.

– Čiupkit šautuvus! – rėkia Erikas.

Pasileidžiame prie stirtos. Aš stoviu arčiausiai, todėl stveriu pirmą po ranka pasitaikiusį ginklą. Jis sunkus, bet pakeliamas. Dar nugriebiu dėžutę su rutuliukais. Įsikišu ją į kišenę, šautuvą pasikabinu ant nugaros taip, kad diržas juosia krūtinę.

– Kada atvažiuos traukinys? – klausia Erikas Ketverto.

Tas žvilgteli į laikrodį.

– Bet kurią minutę. Kada pagaliau įsiminsi tvarkaraštį?

– Kam man to reikia, jei turiu, kas primena? – atkerta Erikas stuktelėdamas Ketvertui per petį.

Toli kairėje pamatau šviesos apskritimą. Jis vis didėja ir ryškėja, nušviečia pusę Ketverto veido, o kita pusė skendi šešėliuose.

Ketvertas pirmas įšoka į traukinį ir aš bėgu įkandin nelaukdama Kristinos, Vilo ar Alo. Risnoju šalia vagono, o Ketvertas apsigręžia ir paduoda man ranką. Įsikimbu ir jis įtraukia mane vidun. Matau, kaip nuo įtampos išryškėja jo dilbio raumenys.

Nežiūrėdama jam į akis greitai paleidžiu ranką ir atsisėdu kitoje vagono pusėje.

Visiems sulipus Ketvertas prabyla:

– Pasidaliję į dvi komandas žaisime vėliavos užgrobimą. Abi komandos bus mišrios, sudarytos iš perbėgėlių ir gimusiųjų Bebaimių luome. Viena komanda išlips anksčiau ir kur nors paslėps vėliavą. Antra išlips vėliau ir darys tą patį. – Vagonui susiūbavus, Ketvertas įsikimba į duris, kad neprarastų pusiausvyros. – Šis žaidimas – Bebaimių tradicija, tad stenkitės iš visų jėgų.

– Kas laukia nugalėtojų? – kažkas šaukia.

– Tokio klausimo Bebaimiai neužduoda, – atsako Ketvertas kilstelėdamas antakį. – Turi laimėti, ir tiek.

– Mudu su Ketvertu būsime komandų kapitonai, – įsiterpia Erikas ir dirsteli į draugą. – Pirmiausia pasiskirstykime perbėgėlius.

Atlošiu galvą. Nujaučiu, kad renkantis liksiu paskutinė.

– Pradėk, – sako Ketvertas.

Erikas trūkteli pečiais.

– Edvardas.

Ketvertas atsiremia į durų staktą ir linkteli. Mėnesienoje jo akys atrodo labai šviesios. Jis trumpai nužvelgia perbėgėlių būrelį ir nesvarstydamas sako:

– Imu Suskę.

Vagone nuaidi prislopintas juokas. Mano skruostai iškaista. Nežinau, ar pykti ant besijuokiančiųjų, ar jaustis pamalonintai, kad Ketvertas išsirinko mane pirmą.

– Nori ką nors įrodyti? – Erikas išlaužia savo bjaurią šypseną. – Ar tyčia renkiesi silpnuosius, kad pralaimėjęs žaidimą turėtum ką apkaltinti?

Ketvertas gūžteli pečiais.

– Gal ir taip.

Pyktis. Žinoma, turėčiau pykti. Susiraukusi apžiūrinėju savo rankas. Kad ir kokią taktiką pasirinko Ketvertas, ji paremta tuo, kad esu silpnesnė negu kiti naujokai. Burnoje pajuntu kartumą. Turiu įrodyti, kad jis klysta – tiesiog privalau.

– Tavo eilė rinktis, – sako Ketvertas.

– Piteris.

– Kristina.

Toks pasirinkimas neparemia mano spėjimo. Kristina tikrai ne iš silpnųjų. Ką jis čia rezga?

– Molė.

– Vilas, – kramtydamas nykščio nagą taria Ketvertas.

– Alas.

– Driu.

– Paskutinė liko Mira, vadinasi, ji bus mano komandoje, – nutaria Erikas. – Dabar pasiskirstykime saviškius.

Kai jie pasidalija mūsų būrelį, liaujuosi klausyti. Galbūt Ketvertas ne šiaip sau renkasi silpnuosius, gal tikrai turi kokį tikslą? Nužvelgiu jo išsirinktus perbėgėlius. Kas mus sieja?

Bebaimių luome gimusių naujokų rinkimui įpusėjus, rodos, suvokiu, ką sumanė Ketvertas. Išskyrus Vilą ir dar porą kitų, mūsų komandos nariai yra smulkaus kūno sudėjimo, siaurų pečių. O Eriko pasirinktieji stambūs ir plačiapečiai. Vakar Ketvertas man sakė, kad esu greita. Vadinasi, mūsų komanda judės greičiau negu Eriko. Žinoma, stipruoliai gali lengviau užgrobti vėliavą. Nesu žaidusi tokio žaidimo, bet tikiuosi, kad čia svarbiau greitis, o ne šiurkšti jėga. Nusišypsau ir prisidengiu burną ranka. Erikas žiauresnis, bet Ketvertas protingesnis.

Rinkimai baigiasi, Erikas nusiviepia Ketvertui.

– Tavo komanda gali išlipti antroji, – siūlo Erikas.

– Man nereikia nuolaidų, – šyptelėjęs atsako Ketvertas. – Juk žinai, ne pergalė man svarbiausia.

– Esu tikras, kad pralaimėsi – nesvarbu, kada išlipsi, – atkerta Erikas ir prikanda lūpos auskarą. – Susirink savo džiūsnų komandą ir lipk pirmas.

Visi atsistojame. Alas meta man nelaimingą žvilgsnį, ir aš pasistengiu raminamai nusišypsoti. Jei vienam iš mūsų keturių lemta atsidurti Eriko komandoje su Piteriu ir Mole, džiaugiuosi, kad tai Alas. Paprastai jie neužkabina jo.

Traukinys rieda palei pat žemę ir aš pasiryžusi nušokti ant kojų.

Prieš pat šokant kažkas stumteli mane į petį ir aš vos neišvirstu iš vagono. Nė neatsigręžiu pažiūrėti, kas – Molė, Driu ar Piteris, nesvarbu. Kol jie manęs neišstūmė, šoku pati. Esu pasirengusi atlaikyti atatranką, pabėgėju keletą žingsnių ir išlaikau pusiausvyrą. Labai nudžiungu ir išsišiepiu. Tai nedidelis laimėjimas, bet pasijuntu tikra Bebaimė.

Viena tikroji naujokė paliečia Ketverto petį ir klausia:

– Anąsyk tavo komanda laimėjo. Kur padėjot vėliavą?

– Žaidimo taisyklės neleidžia šito atskleisti, Marlena, – šaltai atsako jis.

– Nagi, pasakyk, Ketverte, – zirzia mergina ir koketiškai nusišypso.

Ketvertas nusipurto Marlenos ranką nuo peties, o aš nežinia kodėl nusiviepiu.

– Prieplauka, – sako kitas tikrasis naujokas. Jis aukštas, oda rusva, akys tamsios. Gražus. – Mano brolis buvo laimėtojų komandoje. Jie paslėpė vėliavą karuselėje.

– Tai ten ir eikim, – siūlo Vilas.

Niekas neprieštarauja, todėl traukiame į rytus prie užpelkėjusio ežero. Vaikystėje mėgindavau įsivaizduoti, kaip turėjo atrodyti ežeras, kai dar nebuvo užpelkėjęs, o miesto nejuosė apsauginė tvora. Tačiau man sunkiai sekėsi.

– Esame netoli Eruditų būstinės, tiesa? – klausia Kristina petimi stuktelėdama Vilą.

– Taip, šiek tiek piečiau, – atsako jis. Vaikinas žvilgteli per petį – akimirką jo veide šmėsteli ilgesys. Paskui pranyksta.

Esu vos per mylią nuo savo brolio. Dar prieš savaitę mudu buvome tokie artimi. Papurtau galvą stengdamasi atsikratyti šios minties. Šiandien negaliu galvoti apie Kalebą, turiu susikaupti ir įveikti pirmą iniciacijos pakopą. Apskritai negaliu apie jį galvoti.

Žingsniuojame per tiltą. Tiltai nutiesti virš klampios purvynės, nelaikančios žmogaus svorio. Svarstau, kiek laiko prireiks pelkei išdžiūti.

Perėjus tiltą, miesto panorama pasikeičia. Mums už nugarų stūkso naudojami pastatai, o jeigu ir ne, jie prižiūrimi. Priešais išvystame apgriuvusius statinius išdaužytais langais. Tvyro klaiki tyla, kaip naktiniame košmare. Nematyti, kur dedi koją, nes po vidurnakčio visos miesto šviesos užgesinamos.

Marlena išsitraukia žibintuvėlį ir nušviečia gatvę.

– Bijai tamsos, Marle? – paerzina tamsiaakis Bebaimių naujokas.

– Jeigu nori užlipti ant stiklo šukių, Jurajau, tai prašom, – atkerta Marlena, bet vis tiek išjungia žibintuvėlį.

Imu suprasti, kad Bebaimiai, norėdami pajusti visišką pilnatvę, tyčia sunkinasi gyvenimą. Nereikia ypatingos drąsos bastytis tamsiomis gatvėmis, bet mes turime apsieiti net be šviesos. Bebaimis turi įveikti visus sunkumus.

Man tai patinka. Juk gali išaušti diena, kai neturėsime žibintuvėlių, ginklų ir vedlio. Ir aš noriu būti tam pasirengusi.

Pelkės pakraštyje namų nebėra. Prieplauka driekiasi į pelkę, ant jos pastatytas milžiniškas baltas ratas su daugybe vienodais atstumais sukabintų raudonų vagonėlių keleiviams. Apžvalgos ratas.

– Tik pagalvokit, žmonės anksčiau keldavosi tuo daiktu. Tiesiog pramogai, – sako Vilas purtydamas galvą.

– Tikriausiai tai buvo Bebaimiai, – tariu.

– Taip, bet nevykę Bebaimiai, – kvatojasi Kristina. – Bebaimių apžvalgos ratas neturėtų vagonėlių. Tiesiog įsikibtum rankomis į stipinus ir pirmyn.

Einame prieplaukos pakraščiu. Pastatai kairėje tušti, iškabų nėra, langai uždaryti, bet aplink švaru. Savininkai juos paliko savo noru ir neskubėdami. Ne visi miesto rajonai atrodo šitaip.

– Ar turėtum drąsos šokti į pelkę? – klausia Kristina Vilo.

– Tau pirmenybė.

Prieiname karuselę. Kai kurie arkliai apibraižyti, dažai išblukę, uodegos nulaužtos, balnai nulupti. Ketvertas išsiima vėliavą iš kišenės.

– Po dešimties minučių kita komanda pasieks pasirinktą vietą, – sako jis. – Tikiuosi, per tą laiką parengsite strategiją. Mes ne Eruditai, bet proto mankšta numatyta jūsų pratybose. Neabejotinai ji pati svarbiausia.

Ketvertas teisus. Kas iš gerai treniruoto kūno, jei galva tuščia?

Vilas paima iš Ketverto vėliavą.

– Vieni turėtume likti čia ir saugoti vėliavą, o kiti eiti į žvalgybą ir susekti varžovų komandą, – sako Vilas.

– Nejaugi? Tu taip manai? – Marlena išplėšia vėliavą iš Vilo. – Kas paskyrė tave vadovauti, perbėgėli?

– Niekas, – atsako Vilas. – Bet kas nors turi imtis.

– Galbūt mums reikėtų laikytis gynybinės taktikos, – siūlo Kristina. – Palaukti, kol priešininkai ateis čia ir juos pričiupti.

– Taip elgiasi tik lepūnėliai, – pareiškia Jurajas. – Siūlau visiems ieškoti priešininkų komandos. Vėliavą paslėpti taip gerai, kad jie nerastų.

Komandos nariai ima kalbėti vienu metu stengdamiesi perrėkti kits kitą. Kristina palaiko Vilo planą; gimusieji Bebaimiais renkasi puolimą; nesutariame, kas turi priimti sprendimą. Ketvertas sėdi ant karuselės krašto, atsišliejęs į plastikinio arklio koją. Jo akys įsmeigtos į dangų – žvaigždių nematyti, tik apskritas mėnulis retkarčiais kyšteli pro ploną debesų sluoksnį. Pečių raumenys atpalaiduoti, viena ranka parėmęs sprandą. Atrodo patogiai įsitaisęs, net ir su šautuvu ant peties.

Trumpam užsimerkiu. Kodėl jis taip mane blaško? Turiu susikaupti.

Ką pasakyčiau, jei įstengčiau perrėkti komandos draugus, besiginčijančius man už nugaros? Negalime veikti, kol nesužinosime, kur yra priešininkai. Jie galėjo nusibelsti kur nori dviejų mylių spinduliu, bet į pelkę tikrai nelįs. Neverta ginčytis, kaip juos surasti ar kiek žmonių siųsti.

Verčiau užlipti kaip įmanoma aukščiau.

Žvilgteliu per petį ir įsitikinu, kad niekas manęs nestebi. Vogčiomis sėlinu prie apžvalgos rato tyliais, lengvais žingsniais. Šautuvą spaudžiu prie nugaros, kad nekelčiau triukšmo.

Pažvelgus į apžvalgos ratą iš apačios man sugniaužia gerklę. Jis aukštesnis, negu maniau, toks aukštas, kad vos įžiūriu viršūnėje siūbuojančius vagonėlius. Bet pastatytas tvirtai, kad išlaikytų žmonių svorį. Jei lipsiu viršun, tikrai nesugrius.

Mano širdis ima daužytis. Negi tikrai rizikuosiu gyvybe dėl Bebaimių mėgstamo žaidimo?

Tamsoje sunku ką nors įžiūrėti, bet prisiartinusi greta milžiniškų surūdijusių atramų, neleidžiančių ratui suktis, pamatau ir kopėčias. Skersiniai tik mano pečių platumo, nėra jokių apsauginių turėklų, bet lipti kopėčiomis bus lengviau negu rato stipinais.

Nusitveriu skersinio. Jis plonas ir surūdijęs, rodos, paliestas subyrės. Užsilipu ant žemiausio skersinio norėdama išmėginti tvirtumą ir pašokinėju, kad įsitikinčiau, jog kopėčios mane išlaikys. Nuo judesio suskausta šonkaulius, krūpteliu.

– Triče, – kažkas tyliai taria man už nugaros. Kažkodėl neišsigąstu. Galbūt todėl, kad tampu Bebaime ir darausi nuovokesnė. O gal dėl to, kad jo balsas žemas, malonus, beveik raminantis. Žvilgteliu per petį. Už manęs stovi Ketvertas, šautuvas kabo jam ant nugaros lygiai taip pat kaip manasis.

– Klausau, – tariu.

– Atėjau pasižiūrėti, ką čia veiki.

– Tik ieškau aukštesnės vietos apsižvalgyti, – sakau. – Kol kas dar nieko nedarau.

Net tamsoje matau Ketverto šypseną.

– Gerai, aš lipsiu kartu.

Suglumstu. Ketvertas žiūri į mane ne taip, kaip retkarčiais Vilas, Kristina ir Alas – jie aiškiai parodo, kad esu per maža ir per silpna, kad jiems manęs tiesiog gaila. Bet jei Ketvertas nori lipti drauge, matyt, abejoja mano sugebėjimais.

– Man viskas bus gerai, – patikinu.

– Nė kiek neabejoju, – atsako jis.

Negirdžiu balse sarkazmo, bet esu tikra, kad jis yra. Turi būti.

Pradedu lipti. Kai atsiduriu per kelias pėdas nuo žemės, Ketvertas ima sekti paskui. Jis kabarojasi greičiau už mane, netrukus rankomis įsikimba į tą patį skersinį, ant kurio ką tik stovėjau.

– Koks, tavo manymu, šių pratybų tikslas? – tyliai klausia Ketvertas. Jis atrodo uždusęs. – Turiu galvoje žaidimą, o ne lipimą aukštyn.

Žvilgteliu į grindinį. Dar neįveikiau nė trečdalio kelio, o žemė atrodo taip toli. Maždaug pusiaukelėje yra aikštelė. Ketinu ją pasiekti. Net negalvoju, kaip reikės nulipti. Vėjas, kuris iš pradžių glostė man skruostus, dabar pučia į šoną. Kuo aukščiau lipsime, tuo jis stiprės. Turiu būti pasirengusi.

– Pratybų tikslas – išmokti kurti strategiją, – tariu. – Galbūt dirbti komandoje.

– Dirbti komandoje, – pakartoja Ketvertas. Juokas įstringa jam gerklėje, lyg būtų paniškai išsigandęs.

– Gal ir ne, – sudvejoju. – Rodos, Bebaimiai neteikia daug reikšmės komandiniam darbui.

Vėjas dar labiau sustiprėja. Prisispaudžiu arčiau kopėčių, kad nenukrisčiau, bet darosi sunkiau kopti. Karuselė po kojomis atrodo mažytė. Vos įžiūriu prie jos stovinčius savo komandos narius. Kai kurių trūksta – matyt, išėjo žvalgybon.

Ketvertas sako:

– Komandinis darbas turėtų būti svarbiausias. Anksčiau taip ir buvo.

Nelabai klausausi jo žodžių, nes aukštis svaigina. Nuo skersinių įskausta rankos, kojos dreba, bet nesuprantu kodėl. Iš tikrųjų aukščio nebijau – atvirkščiai, jaučiuosi gyvybinga ir veržli, kraujas pulsuoja gyslose, raumenys klusniai dirba.

Staiga topteli: tai jis. Nuo Ketverto artumo man svaigsta galva ir atrodo, kad nubildėsiu žemyn. O gal ištirpsiu arba užsiliepsnosiu.

Vos ne vos sugraibau kitą skersinį.

– Dabar pasakyk, – šnopuodamas klausia Ketvertas, – kas sieja strategijos kūrimą ir drąsą?

Išgirdusi klausimą prisimenu, kad jis – mano instruktorius ir kad iš šios patirties turėčiau kai ko pasimokyti. Mėnulį trumpam uždengia debesis, mano rankas paslepia šešėlis.

– Drąsa... Ji leidžia tau veikti, – galiausiai atsakau. – Išmokęs strategijos gali ją panaudoti kovodamas. – Girdžiu padažnėjusį, trūkčiojamą Ketverto kvėpavimą. – Ar tau viskas gerai?

– Triče, kas tu per žmogus? Šitaip aukštai užsikabaroti... – Ketvertas giliai atsidūsta. – Negi visiškai nebijai?

Per petį žvilgteliu žemyn. Jei nukrisčiau, užsimuščiau. Bet nemanau nukrisianti.

Iš kairės pūsteli stiprus vėjo gūsis, smarkiai pasvyru dešinėn. Aiktelėjusi tvirčiau įsikimbu skersinio, man sunku išlaikyti pusiausvyrą. Šalta Ketverto ranka sugriebia man už klubo, jo pirštai paliečia nuogą odos lopinėlį tarp marškinėlių krašto ir kelnių. Jis sulaiko mane, atsargiai stumteli kairėn ir padeda išsilaikyti.

Dabar aš pristingu kvapo. Stoviu nejudėdama ir spoksau į savo rankas, burna išdžiūvusi. Vis dar jaučiu ilgų ir stiprių Ketverto pirštų prisilietimą, jo rankos tvirtumą.

– Gerai jautiesi? – tyliai klausia jis.

– Taip, – sunkiai išlemenu.

Tylėdama kariuosi toliau – iki aikštelės. Matyti buki metalinių strypų galai – matyt, kadaise aikštelė buvo aptverta, dabar turėklų nebelikę. Atsisėdu ir pasislenku tolyn padarydama vietos Ketvertui. Nė negalvodama nuleidžiu kojas per kraštą. Ketvertas tik pritupia šalia ir nugara prisispaudžia prie metalinės atramos. Jis sunkiai gaudo orą.

– Tu bijai aukščio, – sakau. – Kaip išgyveni tarp Bebaimių?

– Nepaisau savo baimės, – atsako jis. – Kai tvirtai apsisprendžiu, apsimetu, jog baimė neegzistuoja.

Negalėdama susilaikyti įsispoksau į Ketvertą. Man tai didžiulis skirtumas: išvis nebijoti ar ryžtis veikti, nepaisant baimės, kaip elgiasi jis.

Matyt, stebeiliju per ilgai.

– Kas nutiko? – tyliai klausia Ketvertas.

– Nieko. – Nusisuku ir apžvelgiu atsivėrusį vaizdą. Turiu susikaupti. Ne veltui čia užlipau.

Miestas juodas kaip derva. Nelabai ką matyčiau, jeigu ir būtų šviesiau. Panoramą man užstoja pastatas.

– Nepakanka aukščio, – sakau ir žvilgteliu į viršų. Išvystu susipynusias baltas atramas ir skersinius, sudarančius rato konstrukciją. Jei atsargiai statysiu kojas tarp atramų ir skersinių, būsiu saugi. Kiek tai įmanoma.

– Lipsiu aukščiau, – stodamasi tariu. Įsikimbu skersinio virš galvos ir prisitraukiu. Skausmas nusmelkia šonkaulius, bet aš nekreipiu dėmesio.

– Dėl Dievo meilės, Suske, – atsidūsta Ketvertas.

– Tau nebūtina sekti paskui, – priduriu apžiūrinėdama atramų ir skersinių raizgalynę virš galvos. Pastatau koją dviejų strypų sankirtoje ir kabarojuosi aukštyn, siekdama kito skersinio. Akimirką siūbuoju ore, širdis daužosi taip smarkiai, kad nieko nebematau. Visos mintys sutelktos į širdies plakimą, rodos, juda tuo pat ritmu.

– Būtina, – atkerta Ketvertas.

Pati suprantu, kad elgiuosi nutrūktgalviškai. Jei sudrebės ranka ar koja, akimirką sudvejosiu – man galas. Krūtinę užlieja šiluma, šypsodamasi kabarojuosi aukštyn. Drebančiomis iš įtampos rankomis prisitraukiu prie kito skersinio ir atsistoju. Tvirtai įsikibusi žvilgteliu žemyn, į Ketvertą. Tačiau pamatau ne jį, o po kojomis plytinčią žemę.

Užgniaužia kvapą.

Įsivaizduoju, kaip krintu, pakeliui atsitrenkdama į rato stipinus, tysau ant žemės sulaužytomis rankomis ir kojomis, taip pat kaip Ritos sesuo, nepataikiusi nušokti ant stogo. Ketvertas įsikimba skersinio abiem rankomis ir taip lengvai prisitraukia, lyg atliktų pratimą lovoje. Bet jis toli gražu nesijaučia saugiai ar tvirtai – matau įsitempusius rankų raumenis. Dingteli, kad kvaila ilgai mąstyti atsidūrus per šimtą pėdų virš žemės.

Įsikimbu į kitą skersinį, randu vietą kojai pastatyti. Pakėlusi akis išvystu, kad pastatas nebeužstoja panoramos. Puikiai matau horizontą. Dauguma namų juoduoja tamsiai mėlyno dangaus fone, bet ant Centro stogo dega raudonos lemputės. Jos žybčioja perpus lėčiau, negu plaka mano širdis.

Gatvės atrodo lyg tuneliai. Iš pradžių regiu tik tamsias apybrėžas, sunku skirti pastatus, dangų, gatves ir prieplauką. Gerai įsižiūrėjusi išvystu apačioje mirksint švieselę.

– Matai? – klausiu rodydama ton pusėn.

Ketvertas liaujasi lipęs, kai atsistoja man už nugaros. Jis pažvelgia man per petį, jo smakras atsiduria ties mano galva. Nuo Ketverto šnopavimo į ausį vėl nukrečia drebulys, kaip ir stovint ant kopėčių.

– Aha, – atsako jis ir plačiai nusišypso. – Šviesa sklinda iš parko prieplaukos gale, – paaiškina jis. – Jie įsikūrę atviroje aikštelėje, kurią užstoja medžiai. Tačiau nepakankamai.

– Gerai, – žvilgteliu per petį į Ketvertą. Mudu taip arti, kad pamirštu, kur stovinti; tik pastebiu, kad jo lūpų kampučiai nusvirę kaip ir manųjų, o ant smakro matyti randas.

– Hmm, – atsikrenkščiu. – Lipkim žemyn. Seksiu įkandin tavęs.

Linktelėjęs Ketvertas ima leistis. Ilgomis kojomis jis lengvai pasiekia kitą skersinį ir mikliai pralenda tarp stipinų. Net tamsoje matau, kad jo rankos nugairintos vėjo ir dreba.

Nuleidžiu vieną koją ir visu svoriu atsiremiu ant skersinio. Jis sugirgžda, atsipalaiduoja ir braškėdamas nubilda ant grindinio, pakeliui užkliudydamas daugybę kitų. Pakimbu ant rato ir kabaluoju ore. Dusdama surinku:

– Ketverte!

Ieškau kitos atramos kojoms, bet artimiausias skersinis yra per toli, negaliu jo pasiekti. Rankos sudrėksta nuo prakaito. Prisimenu, kaip valiausi jas į kelnes prieš Pasirinkimo ceremoniją, prieš gabumų testą, prieš kiekvieną svarbią akimirką ir užgniaužiu riksmą. Nukrisiu. Tikrai nukrisiu.

– Laikykis! – šaukia Ketvertas. – Tik laikykis, aš šį tą sugalvojau.

Jis toliau leidžiasi žemyn. Juda ne į tą pusę – turėtų kabarotis prie manęs, o ne tolti. Žiūriu į savo rankas, tvirtai gniaužiančias siaurą skersinį, pabalusius krumplius. Pirštai raudoni, kone violetiniai. Rankos greitai atsileis.

Aš ilgai neišsilaikysiu.

Stipriai užsimerkiu. Verčiau nežiūrėti. Verčiau apsimesti, kad esu ne čia. Girdžiu, kaip Ketverto sportukai slysteli metaliniu aikštelės paviršiumi, kaip jis greitai pasileidžia prie kopėčių.

– Ketverte! – klykiu. Turbūt jis mane paliko. Paliko likimo valiai. O gal jis bando mano drąsą ir jėgą. Įkvepiu pro nosį ir iškvepiu pro burną. Skaičiuoju kvėpsnius norėdama nusiraminti. Vienas, du. Įkvėpti, iškvėpti. Galvoje kala: Nagi, Ketverte, nagi. Ko nors imkis.

Paskui išgirstu girždesį ir cypimą. Skersinis, kurio laikausi, sudreba, klykteliu pro sukąstus dantis stengdamasi jo nepaleisti.

Ratas ima suktis.

Pakyla vėjo gūsiai ir oras švilpia aplink mano kulkšnis ir riešus. Atsimerkiu. Aš judu – leidžiuosi žemyn. Artėjant žemei apsvaigusi imu isteriškai kvatotis. Ratas ima suktis greičiau. Jei nespėsiu laiku nušokti ant žemės, vagonėliai mane prispaus arba įsuks stipinai, tada tikrai gausiu galą.

Švilpiant žemyn įsitempia visi raumenys. Pamačiusi šaligatvio plyšius, paleidžiu skersinį ir šlumšteliu ant žemės. Pritraukiu kelius prie krūtinės, susigūžiu ir kuo greičiau rituosi į šalį. Apsibraižau į šaligatvį veidą. Pasuku galvą pačiu laiku – ant manęs, kaip milžiniškas batas, grasindamas sutraiškyti leidžiasi vagonėlis. Dar kiek pasiritu, ir jo apačia užkliudo man petį.

Aš išsigelbėjau.

Užsidengiu veidą delnais. Nė nemėginu atsistoti. Jei ir bandysiu, vėl susmuksiu. Girdžiu žingsnius ir Ketvertas čiumpa mane už riešų. Leidžiu jam atplėšti rankas nuo veido.

Jis suspaudžia vieną mano ranką tarp savo delnų. Jo odos šiluma numalšina geliantį nubrozdintų pirštų skausmą.

– Ar nesusižeidei? – klausia tebelaikydamas mano ranką.

– Ne.

Ketvertas nusikvatoja.

Po akimirkos prisidedu prie jo. Remdamasi laisvąja ranka atsisėdu. Ir tada suvokiu, kad mudu teskiria vos pora centimetrų, lyg nedidelis elektros laukas. Norėčiau, kad jis dar sumažėtų.

Ketvertas atsistoja ir pakelia mane. Ratas vis dar sukasi, vėjas taršo man plaukus.

– Galėjai man pasakyti, kad apžvalgos ratas vis dar veikia, – sakau. Stengiuosi kalbėti įprastiniu balsu. – Nebūtume koręsi į tokias aukštybes.

– Būčiau pasakęs, bet nežinojau, – atšauna Ketvertas. – Negalėjau palikti tavęs kybančios, todėl surizikavau jį išjudinti. Eime, metas užgrobti priešininkų vėliavą.

Kiek padvejojęs Ketvertas pirštais suima man dilbį. Jei priklausytų kitam luomui, duotų man laiko atsipūsti, bet jis yra Bebaimis, todėl tik nusišypso ir vedasi prie karuselės, kur kiti komandos nariai saugo vėliavą. Nevikriai risnoju greta. Dar jaučiu silpnumą, bet mintys aiškios, ypač prilaikomai Ketverto.

Kristina sėdi apsižergusi arklį ir sukryžiavusi papilvėje ilgas kojas, viena ranka įsikibusi į stulpą, prie kurio pritvirtintas plastikinis gyvūnas. Mūsų vėliava guli už jos, trikampis švyti tamsoje. Trys tikrieji Bebaimių naujokai stovi tarp nutriušusių ir purvinų arklių. Vienas laiko ranką gyvūnui ant galvos, pro jo pirštus į mane žvelgia apsilupinėjusios arklio akys. Ant karuselės krašto sėdi už mus vyresnė Bebaimių mergina ir nykščiu sukinėja keturis į antakį įvertus auskarus.

– Kur nuėjo kiti? – klausia Ketvertas.

Jis atrodo toks pat susijaudinęs kaip ir aš, akys dega ryžtu.

– Tai jūs pasukote ratą? – klausia Bebaimė. – Kokį velnią čia sumanėt? Galėjot tiesiog surikti: „Mes čia! Ateikit ir pasiimkit vėliavą!“ – Mergina purto galvą. – Jei ir šiais metais pralaimėsiu, neturėsiu kur dingti iš gėdos. Trečius metus iš eilės.

– Velniop tą ratą, – atkerta Ketvertas. – Mes sužinojom, kur yra priešininkai.

– Mes? – Kristinos akys laksto nuo Ketverto prie manęs.

– Taip, kol jūs dykinėjot, Tričė užsikorė į ratą ir juos aptiko, – dėsto Ketvertas.

– Na ir ką dabar darysim? – klausia žiovaudamas vienas tikrųjų naujokų.

Ketvertas pasižiūri į mane. Kiti komandos nariai, tarp jų ir Kristina, žvilgčioja į mudu. Jau ketinu gūžtelėti pečiais ir pasakyti nežinanti, bet galvoje iškyla prieplaukos apybrėžos ir šauna mintis.

– Pasidalykim pusiau, – siūlau. – Keturi eisim kairiuoju prieplaukos pakraščiu, trys dešiniuoju. Mūsų varžovai įsikūrę parke prieplaukos gale, taigi keturi mūsiškiai juos puls, o trijulė prasmuks ir pagrobs vėliavą.

Kristina spokso į mane tarsi į nepažįstamą. Nekaltinu jos.

– Neblogai sumanyta, – pritaria Bebaimių mergina ir suploja rankomis. – Šią naktį turim laimėti, tiesa?

Kristina su manimi traukia į dešinę, prie mūsų prisideda Jurajas, jo balti dantys šviečia bronziniame veide. Anksčiau nebuvau pastebėjusi, kad už ausies jam ištatuiruota gyvatė. Sunkiai atplėšiu akis nuo ausies lezgelį apsivyniojusios gyvatės uodegos, bet Kristina leidžiasi bėgti ir aš skutu įkandin.

Jos kojos ilgos, todėl turiu bėgti dukart greičiau. Lekiant dingteli, kad vėliavą pačiups tik vienas mūsų. Visai nesvarbu, kad vykdome mano sugalvotą planą ir kad aš sužinojau, kur slepiasi priešininkai. Svarbiausia – atimti vėliavą. Nors trūksta kvapo, skuodžiu kiek įkabindama, lipu Kristinai ant kulnų. Persuku šautuvą ant krūtinės ir uždedu pirštą ant gaiduko.

Kai pasiekiame prieplaukos galą, prisidengiu burną, kad nebūtų girdėti švokščiant. Sulėtiname žingsnius – norime priartėti tyliai. Žvalgausi žybčiojančios švieselės. Dabar ji ryškesnė ir pastebimesnė. Parodau, Kristina linkteli ir pasuka ton pusėn.

Išgirdusi garsius klyksmus net pašoku. Girdžiu švilpiant ir atsimušant į taikinį dažų rutuliukus. Mūsiškiai puola, priešininkai ginasi, vėliava beveik nesaugoma. Jurajas prisitaikęs šauna paskutiniam sargybiniui į šlaunį. Vėliavą sauganti raudonplaukė nedidukė mergina įpykusi trenkia šautuvą ant žemės.

Iš paskutiniųjų stengiuosi prisivyti Kristiną. Vėliava pakabinta ant medžio šakos, aukštai virš galvos. Abidvi jos siekiame vienu metu.

– Nusiramink, Triče, – sako Kristina. – Jau tapai šios dienos didvyre. Vėliavos vis tiek nepasieksi.

Ji globėjiškai į mane žvilgteli – taip suaugusieji žiūri į vaikus, kurie stengiasi juos pamėgdžioti, – ir nuplėšia vėliavą nuo šakos. Vengdama mano akių nusigręžia ir pergalingai suklinka. Kristiną palaiko Jurajas, iš tolumos atsklinda kitų mūsiškių džiaugsmingi šūksniai.

Jurajas patapšnoja man per petį, stengiuosi pamiršti Kristinos žvilgsnį. Galbūt ji teisi – aš jau užtektinai šiandien pasirodžiau. Nenoriu būti godi; nenoriu būti tokia kaip Erikas ir gąsdinti savo jėga kitus.

Triumfo šūksniai uždega. Aš irgi įsilieju į balsų chorą ir pasileidžiu prie komandos draugų. Kristina aukštai laiko vėliavą, mūsiškiai spiečiasi aplink ją, čiumpa už rankos ir stengiasi iškelti trofėjų dar aukščiau. Aš nepasiekiu vėliavos, todėl laikausi tolėliau ir šypsausi.

Kažkas paliečia man petį.

– Puikiai padirbėta, – tyliai sako Ketvertas.

+ + +

– Kaip aš galėjau šitai pražiopsoti! – kartoja Vilas purtydamas galvą. Pro atviras vagono duris košiantis vėjas sklaisto jam plaukus.

– Jūs atlikot labai svarbų darbą – nesipainiojot mums po kojų, – švytėdama sako Kristina.

Alas suaimanuoja.

– Kodėl nepatekau į jūsų komandą?

– Todėl, kad gyvenimas neteisingas, Albertai. Ir pasaulis yra prieš tave susimokęs, – pareiškia Vilas. – Ei, ar galiu dar kartą apžiūrėti vėliavą?

Piteris, Molė ir Driu nusiminę kiurkso kitame vagono gale, jų krūtinės ir nugaros išterliotos mėlynais ir rožiniais dažais. Jie tyliai šnabždasi ir šnairuoja į mus, ypač į Kristiną. Kaip gerai, kad nelaikau vėliavos – šįkart nesu jų taikinys. Bent jau ne svarbiausias.

– Oho, tu užsikorei į apžvalgos ratą, – sako Jurajas. Jis atžingsniuoja per vagoną ir atsisėda šalia. Koketuojančiai besišypsanti Marlena atseka jam įkandin.

– Taip, – patvirtinu.

– Kaip sumanu, lyg būtum iš Eruditų, – sako mergina. – Aš vardu Marlena.

– Tričė, – prisistatau. Namie priskirta Eruditams, būčiau įsižeidusi. Bet Marlenos žodžiai skamba kaip pagyrimas.

– Taip, aš žinau, kas tu tokia, – atsako ji. – Pirmoji šuolininkė paprastai įsimenama.

Rodos, nuo tada, kai nušokau nuo stogo, vilkėdama Nuolankiųjų uniforma, prabėgo daugybė laiko.

Jurajas išima iš ginklo dažų kamuoliuką ir suspaudžia tarp nykščio ir smiliaus. Traukiniui pasvirus kairėn, jis užgriūva ant manęs, netyčia spusteli kamuoliuką ir mano veidą aptaško dvokiantys rožiniai dažai.

Marlena plyšta juoku. Lėtai nusibraukiu veidą ir dažais išterlioju Jurajui skruostą. Vagone pasklinda žuvų taukų kvapas.

– Fu! – Jurajas nutaiko į mane kitą kamuoliuką, bet spausdamas pasuka ne tuo kampu ir prisipurškia dažų į burną. Jis ima kosėti, springti ir spjaudytis.

Šluostydamasi veidą rankove taip kvatojuosi, kad net paskausta pilvą.

Būsiu laiminga, jei gyvensiu štai šitaip: garsiai juoksiuosi, dažnai rizikuosiu gyvybe ir jausiu nuovargį po sunkios, bet sėkmingos dienos. Kol Jurajas krapštosi nuo liežuvio dažus, suprantu, kad man tereikia išlaikyti iniciaciją, ir tada galėsiu šitaip gyventi.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Kitą rytą žiovaudama atsivelku į treniruočių salę. Viename gale stovi didelis taikinys, prie durų stalas, apdėtas peiliais. Vėl taiklumo pratybos. Šį kartą bent jau neskaudės.

Salės viduryje stovi Erikas. Toks tiesus, lyg jam vietoj stuburo būtų įstatytas metalinis strypas. Vien jį pamačius atrodo, kad oras pasidaro sunkesnis ir ima mane slėgti. Kartais jis stovi atsirėmęs į sieną – tada galiu apsimesti jo nematanti. Šiandien nepavyks.

– Rytoj paskutinė pirmosios pakopos diena, – praneša Erikas. – Jūsų laukia baigiamosios kovos. Šiandien lavinsite taiklumą. Kiekvienas pasiimkite po tris peilius. – Eriko balsas kimesnis negu įprastai. – Ir įdėmiai stebėkit Ketvertą. Jis parodys, kaip taisyklingai tai daroma.

Visi stovi lyg sustingę.

– Judinkitės!

Skubame pasiimti ginklų. Nors peilis ne toks sunkus kaip šautuvas, keista jį laikyti rankoje. Tarsi daryčiau nusižengimą.

– Šiandien Erikas prastai nusiteikęs, – sumurma Kristina.

– Ar kada nors matei jį linksmą? – burbteliu.

Tačiau aš žinau, ką ji turi galvoje. Sprendžiant iš nuodingo žvilgsnio, kuriuo Erikas vogčiomis nuveria Ketvertą, praėjusios nakties pralaimėjimas užgavo jį kur kas skaudžiau, negu jis nori parodyti. Pagrobti vėliavą yra tiesiog garbės reikalas, o ją Bebaimiai labai vertina. Dar svarbesnis už priežastį ir prasmę.

Iš pradžių žiūriu į sviedžiančio peilį Ketverto ranką. Kitą kartą įsidėmiu jo stovėseną. Ketvertas pataiko kiekvieną sykį, mesdamas peilį iškvepia.

Erikas įsako:

– Išsirikiuokite!

Skuba čia nepadės, dingteli. Taip sakė mama, kai mokiausi megzti. Turiu galvoti, kad peilio svaidymas – protinės, o ne fizinės pratybos. Todėl kelias minutes praktikuojuosi be peilio, tobulinu stovėseną, mokausi teisingų rankos judesių.

Erikas greitai žingsniuoja pirmyn atgal mums už nugarų.

– Turbūt per stipriai sutrenkiau Suskei galvą, – pareiškia tolėliau stovintis Piteris. – Ei, Suske, ar žinai, kas yra peilis?

Nekreipdama į jį dėmesio mokausi toliau jau su peiliu, tik neišleidžiu jo iš rankos. Atsiriboju nuo Eriko žingsnių, Piterio patyčių ir gluminančio Ketverto žvilgsnio – metu peilį. Daugybę kartų apsisukęs peilis atsimuša į lentą. Ašmenys neįsminga, bet aš pirmoji iš visų kliudau taikinį.

Piteriui dar kartą prametus išsiviepiu. Nesusitvardau.

– Ei, Piteri, – sakau. – Ar žinai, kas yra taikinys?

Kristina prunkšteli ir pataiko.

Po pusvalandžio tik vienas Alas dar nėra kliudęs lentos. Jo peiliai krinta ant grindų arba atsimuša į sieną. Mes einame prie taikinio išsitraukti peilių, o jis savuosius renka nuo grindų.

Kai jam nepasiseka dar kartą, Erikas prišokęs drebia:

– Judi kaip vėžlys, Teisuoli! Gal neprimatai? Pristumti arčiau taikinį?

Alas stipriai išrausta. Jis sviedžia dar kartą ir vos nekliudo dešinio taikinio kampo. Bet ginklas apsisuka ir atsimuša į sieną.

– Ką čia išdirbinėji, naujoke? – tyliai klausia Erikas palinkęs prie Alo.

Prikandu lūpą. Bus blogai.

– Jis nuslydo, – sumikčioja Alas.

– Tai eik ir pasiimk, – liepia Erikas. Jis skvarbiai nužvelgia mūsų veidus, nes liovėmės mėtę, ir pareiškia: – Ar leidau padaryti pertrauką?

Peiliai vėl ima smigti į lentą. Ir anksčiau esame matę įpykusį Eriką, bet šįsyk yra kitaip. Jo žvilgsnis paklaikęs.

– Eiti pasiimti peilio? – Alas išpučia akis. – Bet juk visi mėto.

– Na ir kas?

– Jie mane sužeis.

– Pasitikėk savo draugais naujokais – jie taiklesni už tave. – Erikas vos šypteli, bet akys lieka šaltos. – Drožk pasiimti peilio.

Paprastai Alas neprieštarauja Bebaimių įsakymams. Nemanau, kad iš baimės; tiesiog supranta, jog tai beprasmiška. Tačiau šį kartą Alui atvimpa žandikaulis. Erikas peržengė jo nuolankumo ribas.

– Neisiu, – sako jis.

– Kodėl ne? – Erikas spigina į Alą blizgančiomis akimis. – Bijai?

– Būti sužeistas lekiančio peilio? – pasitikslina Alas. – Taip, bijau!

Sąžiningumas yra jo klaida. Sąžiningumas, o ne atsisakymas, kurį Erikas gal būtų ir priėmęs.

– Visi liaukitės svaidę! – surinka vadas.

Sustingstame ir nutylame. Tvirtai laikau savo peiliuką.

– Traukitės į šalį. – Erikas pasižiūri į Alą. – Lieki tik tu.

Paleidžiu iš rankų peiliuką – jis dunksteli ant dulkinų grindų. Kartu su kitais naujokais žingsniuoju prie sienos. Jie grūdasi priešais mane norėdami pamatyti vaizdą, nuo kurio man suka pilvą, – kaip Erikas nubaus Alą.

– Stokis priešais taikinį, – įsako Erikas.

Tvirtos Alo rankos dreba. Jis patraukia prie taikinio.

– Ketverte! – Erikas žvilgteli per petį. – Padėsi man ar ne?

Ketvertas pasikaso antakį peilio smaigaliu ir prisiartina. Tamsūs ratilai po akimis ir nusvirę lūpų kampučiai rodo, kad jis pavargęs kaip ir mes.

– Ketvertas mėtys peilius, o tu stovėsi čia tol, kol išmoksi nesigūžti, – sako Erikas Alui.

– Ar tai būtina? – atsainiai klausia Ketvertas, bet jo veido išraiška nėra atsaini, kūnas įsitempęs.

Sugniaužiu kumščius. Ir nerūpestingi Ketverto žodžiai vis tiek yra iššūkis. Ketvertas retai prieštarauja Erikui.

Erikas tylėdamas spokso į Ketvertą. Šis irgi nenuleidžia akių. Nejučiomis suleidžiu nagus į delnus.

– Nepamiršk, kas čia vadovauja, – sako Erikas taip tyliai, kad vos girdžiu. – Čia ir visur kitur.

Ketverto skruostus užlieja raudonis, bet išraiška nepasikeičia. Suspaudęs peilius taip stipriai, kad net pabąla krumpliai, atsigręžia į Alą.

Mano akys laksto nuo išplėstų, tamsių Alo akių ir drebančių rankų prie ryžtingo Ketverto smakro. Krūtinė kunkuliuoja pykčiu ir nejučiomis išsprūsta:

– Liaukitės.

Ketvertas pasukinėja peilį, atidžiai perbraukia ašmenis. Paskui taip griežtai į mane pasižiūri, kad suakmenėju. Topteli kodėl. Kaip kvaiša prakalbau Erikui girdint; išvis be reikalo prabilau.

– Kiekvienas asilas gali atsistoti priešais taikinį, – pareiškiu. – Taip tik nori mus įbauginti. Mano manymu, tai bailumo požymis.

– Tau tai atrodo labai lengva, – sako Erikas. – Tai gal nori užimti Alo vietą?

Aš visiškai netrokštu stovėti priešais taikinį, bet trauktis per vėlu. Nėra kitos išeities. Braunantis pro naujokų būrį kažkas trinkteli man per petį.

– Koks gražus veidelis, – sušnypščia Piteris. – Bet palūkėk, neilgai juo džiaugsiesi.

Atgavusi pusiausvyrą traukiu prie Alo. Jis man linkteli. Mėginu drąsinamai nusišypsoti, tik nelabai išeina. Atsistoju priešais lentą, galva net nesiekiu taikinio centro, tačiau tai nesvarbu. Žiūriu į Ketvertą – jis laiko vieną peilį dešinėje, du kairėje rankoje.

Man išdžiūsta gerklė. Sunkiai nugurkiu seilę ir vėl žiūriu į Ketvertą. Jis taiklus. Jis manęs nesužeis. Viskas bus gerai.

Kilsteliu smakrą. Nesigūšiu. Susigūždama įrodyčiau Erikui, kad nėra taip lengva, kaip sakiau; įrodyčiau esanti bailė.

– Jeigu susigūši, – lėtai, aiškiai taria Ketvertas, – Alas užims tavo vietą. Supratai?

Linkteliu.

Žiūrėdamas man į akis Ketvertas pakelia ranką, užsimoja ir švysteli peilį. Ginklas žybteli ore ir su trenksmu giliai įsminga į lentą per pusę pėdos nuo mano skruosto. Užsimerkiu. Ačiū tau, Viešpatie.

– Ar jau pakaks, Suske? – klausia Ketvertas.

Prisiminusi baimės kupinas Alo akis ir tylų kūkčiojimą naktimis papurtau galvą ir atsakau:

– Ne.

– Tada atsimerk. – Ketvertas paliečia tarpunosę.

Dėbsau į jį prispaudusi rankas prie šonų, kad kiti nematytų, kaip jos dreba. Ketvertas perima peilį į dešinę ranką. Kai antras peilis įsminga man virš galvos, matau tik jo akis. Šįkart ginklas vos nekliudo manęs, pašiaušia plaukus.

– Nagi, Suske, – ragina Ketvertas. – Leisk pamėginti kam nors kitam.

Kodėl jis kursto mane pasiduoti? Ar nori, kad pralaimėčiau?

– Užsičiaupk, Ketverte!

Sulaikau kvėpavimą, o jis sukinėja paskutinį peilį. Matau ašmenis atsispindint Ketverto akyse, kai šis užsimoja ir paleidžia peilį. Ginklas sukdamasis lekia tiesiai į mane. Pastėrstu. Šįsyk smigdamas peilis kliudo man ausį, ištrykšta kraujas. Pasičiupinėju įbrėžimą.

Sprendžiant iš žvilgsnio, Ketvertas tai padarė tyčia.

– Norėčiau pasilikti ir pažiūrėti, ar ir kiti yra tokie drąsūs kaip ji, – ramiai sako Erikas, – bet šiai dienai pakaks.

Erikas spusteli man petį. Jo pirštai sausi ir šalti, jis nužvelgia mane kaip savo nuosavybę. Neatsakau į Eriko šypsnį. Mano poelgis neturi su juo nieko bendra.

– Atidžiai tave stebėsiu, – priduria jis.

Mane sukausto baimė, sugniaužia krūtinę, galvą, atima rankas. Pasijuntu taip, tarsi žodis „Divergentė“ būtų užrašytas man ant kaktos. Tačiau Erikas paleidžia mano petį ir išeina.

Mudu su Ketvertu liekame salėje. Palaukiu, kol ji ištuštėja, durys užsiveria, ir vėl pažvelgiu į Ketvertą. Jis artinasi.

– Ar tu visai... – prabyla.

– Tyčia taip padarei! – surinku.

– Taip, – prisipažįsta jis. – Turėtum padėkoti man už pagalbą.

Sugriežiu dantimis.

– Padėkoti? Tu sužeidei man ausį ir nuolat tyčiojiesi. Už ką dėkoti?

– Jau pavargau laukti, kol susiprotėsi!

Ketvertas rūsčiai dėbso į mane. Netgi taip dėbsant, jo žvilgsnis atrodo mąslus. Jo akys keistos spalvos – tamsiai mėlynos, kartais beveik juodos, o prie kairiosios rainelės, akies kamputyje, įžvelgiu šviesesnį lopinėlį.

– Susiprotėti? Dėl ko susiprotėti? Norėjai įrodyti Erikui esąs labai kietas? Toks pat sadistas kaip jis?

– Aš nesu sadistas, – Ketvertas kalba tyliai. Norėčiau, kad jis užriktų. Tada nebūtų taip baisu. Jis prisikiša visai arti, – staiga prisimenu, kaip per gabumų testą gulėjau prie pat grėsmingai urzgiančio šuns nasrų, – ir taria: – Negi nesupranti, kad jei būčiau norėjęs tave rimtai sužeisti, būčiau taip ir padaręs?

Ketvertas pereina salę ir stipriai smeigia peilį į stalą – šis virpėdamas lieka styroti.

– Aš... – bandau išrėkti, bet jis jau išėjęs. Įpykusi suklinku ir nusišluostau kruviną ausį.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Lankymo dienos išvakarės. Man ši diena prilygsta pasaulio pabaigai – negalvoju, kas bus vėliau. Visos mano mintys sukasi tik apie ją. Galbūt pamatysiu tėvus. O gal ir ne. Kas blogiau? Nežinau.

Mėginu užsitempti kelnes, bet klešnė įstringa maždaug virš kelio. Susiraukusi nužvelgiu savo koją. Užsimauti kelnes trukdo pūpsantys raumenys. Numetu jas ant grindų ir per petį apžiūriu šlaunį – raumeninga.

Atsistoju tiesiai priešais veidrodį. Pamatau, kokios raumeningos tapo mano kojos, rankos, net pilvas. Sužnybiu šoną, anksčiau čia buvo plonas riebaliukų sluoksnis. Dabar jo nebelikę. Per Bebaimių iniciaciją išnyko visi mano apvalumai. Tai gerai ar blogai?

Šiaip ar taip, dabar esu stipresnė. Apsivynioju rankšluosčiu ir einu iš merginų dušinės. Viliuosi, kad miegamasis tuščias ir niekas manęs nepamatys, bet į kelnes neįtelpu.

Atvėrus duris, širdis nusirita į kulnus. Piteris, Molė, Driu ir dar keli naujokai stovi kambario kampe ir kvatojasi. Mane pamatę ima kikenti. Molė prunkščia kaip kumelė, garsiausiai už visus.

Apsimesdama jų nematanti traukiu prie savo gulto ir imu raustis stalčiuje po lova. Ieškau suknelės, kurią man išrinko Kristina. Atsistoju, vienoje rankoje laikydama suknelę, o kita gniauždama rankšluosčio kraštus. Piteris išdygsta man už nugaros.

Atšoku ir vos nesusitrenkiu galvos į Kristinos gultą. Mėginu prasmukti, bet Piteris atsiremia į lovos rėmą ir užstoja man kelią. Taip ir žinojau, kad lengvai neišsisuksiu.

– Nemaniau, kad esi tokia liesa, Suske.

– Atstok nuo manęs, – stebėdamasi savimi tvirtai atšaunu.

– Čia tau ne Centras. Čia niekam nereikia klausyti Suskių įsakymų. – Piteris nužvelgia mane, bet ne gašliai kaip vyras moterį, o priekabiai vertindamas, ieškodamas trūkumų. Širdies tvinksniai atsimuša ausyse. Kiti naujokai irgi prisislenka artyn, sustoja Piteriui už nugaros.

Bus blogai.

Turiu iš čia dingti.

Akies krašteliu matau tarpą, sumetu, kaip galėčiau prasmukti. Jei pavyks pralysti Piteriui po ranka ir nulėkti prie durų, galbūt išsigelbėsiu.

– Tik pažiūrėkit į ją, – tyčiojasi Molė. Ji sukryžiuoja rankas ir nusivaipo. – Suskė dar beveik vaikas.

– Na, nežinau, – sako Driu. – Gal ji slepia ką nors gražaus po tuo rankšluosčiu. Kodėl gi nepasižiūrėjus?

Laikas. Neriu Piteriui po ranka ir puolu prie durų. Kažkas sugriebia rankšluostį ir stipriai trūkteli – jis atsiduria Piterio rankoje. Rankšluosčiui nuslydus pašiurpsta nuoga oda, ant sprando pasistoja plaukeliai.

Nugriaudi juokas, kaip galėdama greičiau bėgu prie durų stengdamasi prisidengti suknele. Nulekiu koridoriumi ir įpuolusi į vonią užtrenkiu duris. Sunkiai alsuodama užsimerkiu.

Tai nesvarbu. Man nerūpi.

Sukūkčioju ir prisidengiu burną norėdama sulaikyti verksmą. Nesvarbu, ką jie matė. Papurtau galvą, tarsi šis judesys padėtų pačiai tuo patikėti.

Drebančiomis rankomis apsivelku suknelę. Drabužis paprastas, juodos spalvos, pro V formos iškirptę matyti tatuiruotės ant raktikaulio. Suknelė siekia kelius.

Apsirengus noras verkti dingsta, krūtinę užlieja didžiulis įsiūtis. Trokštu jiems atkeršyti.

Žiūriu į save veidrodyje. Jei noriu, taip ir padarysiu.

+ + +

Negaliu kautis su suknele, todėl Pragaro drabužinėje išsirenku tinkamą aprangą ir einu į treniruočių salę. Laukia paskutinė dvikova. Viliuosi, mano priešininkas bus Piteris.

– Sveika, kur šįryt prapuolei? – klausia mane išvydusi Kristina.

Pirmiausia žvilgteliu į lentą kitame salės gale. Greta mano vardo nieko neparašyta – priešininkas dar nepriskirtas.

– Buvau sugaišinta, – atsakau.

Atsistojęs priešais lentą Ketvertas rašo kažkieno vardą prie manojo. Prašau įrašyti Piterį. Prašau...

– Ar tau viskas gerai, Triče? Atrodai šiek tiek... – sako Alas.

– Kokia?

Ketvertas atsitraukia nuo lentos. Prie manęs įrašyta Molė. Ne Piteris, bet irgi neblogai.

– Sudirgusi, – atsako Alas.

Aš kausiuosi paskutinė, vadinasi, turėsiu stebėti dar tris dvikovas. Edvardas su Piteriu kausis priešpaskutiniai – tai gerai. Jei kas ir gali įveikti Piterį, tai Edvardas. Kristina kausis su Alu, todėl dvikova ilgai netruks, nes jis greitai pasiduos, taip daro visą savaitę.

– Per smarkiai manęs nemušk, – prašo Alas Kristinos.

– Nepažadu, – atšauna ji.

Pirmieji varžovai – Vilas ir Mira – atsistoja salės viduryje vienas priešais kitą. Kiek pamindžikavę mėgina smūgiuoti ranka ir nesėkmingai spiria. Į salės sieną atsirėmęs Ketvertas nusižiovauja.

Spoksau į lentą ir stengiuosi nuspėti kiekvienos dvikovos baigtį. Ilgai laukti neteks. Paskui grauždama nagus imu galvoti apie Molę. Kristina jai pralaimėjo, taigi gavau stiprią varžovę. Molė stipriai smūgiuoja, bet yra nevikri. Jei nepagaus manęs, tai ir nenudauš.

Kaip ir tikėjausi, Kristina įveikia Alą greitai ir be skausmo. Po kelių stiprių smūgių į veidą Alas griūva kaip pakirstas ir nebesikelia, o Erikas tik purto galvą.

Edvardui tenka ilgiau pasitąsyti su Piteriu. Jie abu stiprūs kovotojai, bet Edvardo pranašumas akivaizdus. Jis žiebia kumščiu Piteriui į žandikaulį. Tada prisimenu Vilą sakius, kad Edvardas mokėsi kovoti nuo dešimties. Tai ir matyti. Jis greitesnis ir stipresnis už Piterį.

Trims dvikovoms pasibaigus mano nagai jau nugraužti iki gyvuonies, pasijuntu išalkusi. Nesidairydama į šalis drožiu tiesiai į salės vidurį. Mano pyktis šiek tiek atlėgo, bet nesunku jį vėl pakurstyti. Tereikia prisiminti pašiurpusią nuogą odą, griaudintį juoką ir patyčias. Pažiūrėkit į ją. Ji beveik vaikas.

Molė atsistoja priešais.

– Ar ant kairio subinės skruosto turi apgamą? – šaiposi ji. – Viešpatėliau, kokia tu balta, Suske.

Molė puls pirmoji. Ji visada taip daro.

Priešininkė ima artintis sugniaužusi kumštį. Kai palinksta smūgiuoti, palendu po ranka ir vožiu jai į pilvą, aukštėliau bambos. Nesileidžiu sučiumpama, išvengiu jos gniaužtų ir atšokusi pakeliu rankas prie veido pasirengusi gintis.

Molė liaujasi vaipytis. Ji puola mane pasirengusi sumalti į miltus, o aš pasitraukiu jai iš kelio. Prisimenu Ketverto žodžius, kad pavojingiausias mano ginklas yra alkūnė. Tik reikia ja pasinaudoti.

Kitą Molės smūgį atremiu dilbiu. Smūgis stiprus, bet aš atsilaikau. Molė sugriežia dantimis ir įsiutusi kaip žvėris suriaumoja. Ji nevikriai mėgina spirti man į šoną, aš išsisuku. Molei mėginant atgauti pusiausvyrą prišokusi trenkiu alkūne jai į veidą. Ji spėja atlošti galvą, todėl tik nubrozdinu smakrą.

Molė žiebia man į šonkaulius ir aš nusvirduliuoju tolyn gaudydama kvapą. Žinau, kad turiu atrasti jos silpnąją vietą. Noriu smogti jai į veidą, bet gal elgiuosi neprotingai. Kelias sekundes stebiu priešininkę. Ji per aukštai iškėlusi rankas. Saugo nosį ir skruostus, o pilvas ir šonkauliai nepridengti. Abi darome tą pačią klaidą.

Mudviejų žvilgsniai trumpam susitinka.

Smūgiuoju iš apačios, žemiau bambos. Kumštis susminga Molei į pilvą, ji sunkiai iškvepia orą man prie pat ausies. Kol priešininkė žiobčioja, kertu jai per kojas. Molė sunkiai drebiasi ant grindų sukeldama debesį dulkių. Atsitraukiu ir iš visų jėgų spiriu jai į šonkaulius.

Mama su tėčiu niekada nesuprastų, kaip galima spardyti gulintį žmogų.

Bet man nė motais.

Molė gindamasi bando susiriesti, o aš vėl spiriu – šįsyk į pilvą. Ji beveik vaikas. Spiriu vėl, šįkart į veidą. Kraujas pasipila varžovei iš nosies ir teka skruostais, smakru. Tik pažiūrėkit į ją. Spiriu ir į krūtinę.

Atsitraukusi vėl pakeliu koją, bet Ketvertas suima mane už rankų ir nutempia. Negaliu jam pasipriešinti. Grieždama dantimis sunkiai kvėpuoju ir spoksau į kruviną, savotiškai išgražintą Molės veidą.

Ji vaitoja, gargaliuoja, iš burnos nuteka kraujo srovelė.

– Tu laimėjai, – sumurma Ketvertas. – Liaukis.

Nusibraukiu prakaituotą kaktą. Ketvertas žiūri į mane susijaudinęs ir išpūtęs akis.

– Verčiau eik, – sako jis. – Pasivaikščiok.

– Man viskas gerai, – tariu. – Dabar viskas gerai, – pakartoju sau pačiai.

Norėčiau jausti kaltę dėl to, ką padariau.

Bet nejaučiu.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Lankymo diena. Dingteli vos pramerkus akis. Mano širdis suspurda, paskui nusirita į kulnus išvydus per miegamąjį šlubuojančią Molę. Jos mėlyna kaip slyva nosis apklijuota pleistriukais. Jai išėjus apsidairau, ar nematyti Piterio ir Driu. Nė vieno iš jų nėra, todėl greitai persirengiu. Man nerūpi, jei kas nors kitas pamatys mane su apatiniais.

Naujokai rengiasi tylėdami. Nesišypso net Kristina. Žinom, kad nuėję į Pragaro dugną ir ilgai dairęsi į lankytojų veidus, artimųjų galim ir neišvysti.

Pakloju lovą, išlyginu užklotą, kad neliktų nė raukšlelės, kaip buvo mokęs tėtis. Nuimu nuo pagalvės plauką, o tuo metu į miegamąjį įeina Erikas.

– Dėmesio! – pareiškia jis nusibraukdamas nuo akių tamsių plaukų sruogą. – Noriu jums šį tą patarti dėl šiandienos. Jeigu per stebuklą artimieji ateis jūsų aplankyti... – Erikas įdėmiai nužvelgia mūsų veidus ir nusiviepia. – ...kuo aš labai abejoju, tik nesuskyskit. Taip bus lengviau ir jums, ir jiems. Mes teikiame didelę reikšmę pasakymui „Luomas svarbesnis už kraują“. Per didelis prisirišimas prie artimųjų parodys, kad esate ne visiškai patenkinti Bebaimių luomu. Tai gėdinga. Supratot?

Aš suprantu. Šaižiame Eriko balse girdėti grasinimas. Svarbiausi buvo paskutiniai jo žodžiai: esame Bebaimiai, todėl turime atitinkamai elgtis.

Einant iš miegamojo Erikas mane sustabdo.

– Galbūt neįvertinau tavęs, Suske, – taria jis. – Vakar gerai kovojai.

Spoksau į jį iš apačios. Pirmąsyk pajuntu kaltę sumušusi Molę.

Jei Erikas mano, kad pasielgiau teisingai, vadinasi, klydau.

– Ačiū, – padėkoju ir sprunku iš miegamojo.

Akims apsipratus su blausia koridoriaus šviesa, pamatau priešais einančius Kristiną su Vilu. Jis kvatojasi. Tikriausiai iš kokio nors Kristinos pokšto. Nesistengiu jų prisivyti. Jaučiu, kad nedera terptis į pokalbį.

Pasigendu Alo. Nemačiau jo miegamajame, nematau ir tarp žingsniuojančiųjų į Pragarą. Gal jis jau ten?

Suglosčiusi pirštais plaukus surišu juos į kuodą. Apsižiūriu drabužius – ar esu tinkamai apsivilkusi? Mūviu siauras kelnes, marškinėlių iškirptė nedengia raktikaulio. Jiems nepatiks.

Bet kas man rūpi? Sukandu dantis. Dabar priklausau šitam luomui. Jo nariai rengiasi taip. Koridoriaus gale stabteliu.

Pragaro dugnas knibžda lankytojų, daugiausia Bebaimių šeimų su savo atžalomis. Jie vis dar man atrodo keisti: motina su pervertu antakiu, tėvas tatuiruotomis rankomis, naujokė dukra raudonais plaukais – tikrai vieninga šeima. Driu ir Molė nejaukiai mindžikuoja salės kampe. Jie vieni ir aš užgniaužiu šypseną. Bent jau jų tėvai neatėjo aplankyti.

Tačiau pas Piterį atėjo. Šalia jo stovi aukštas vyras vešliais antakiais ir nedidukė, iš pažiūros drovi moteris ugniniais plaukais. Piteris visai nepanašus į tėvus. Jiedu mūvi juodas kelnes ir vilki baltus marškinius – įprastinę Teisuolių aprangą. Piterio tėvas kalba taip garsiai, kad beveik galiu girdėti. Ar jie nutuokia, kas per paukštis jų sūnus?

Antra vertus... kas per paukštytė esu aš pati?

Kitoje salės pusėje Vilas stovi greta moters mėlyna suknele. Ji atrodo per jauna būti jo motina, bet turi tokią pat raukšlelę tarp antakių ir tokius pat kaip Vilo šviesius plaukus. Vilas užsiminė turįs seserį; gal čia ji.

Netoliese Kristina glėbesčiuojasi su tamsiaode Teisuolių apranga vilkinčia moterimi. Kristinai už nugaros stovi mergaitė, irgi iš Teisuolių luomo. Jos jaunėlė sesuo.

Ar dar verta dairytis minioje savo tėvų? Gal verčiau apsisukti ir grįžti į miegamąjį?

Tada pamatau ją. Gniaužydama rankas mama stovi viena prie turėklų. Ji čia visai svetima, lyg atėjusi iš kito pasaulio. Su plačiomis pilkomis kelnėmis, pilku iki kaklo susagstytu švarku, plaukai susukti į paprastą kuodą, veidas nuolankus. Pasileidžiu prie jos, akis užtemdo ašaros. Ji atėjo. Atėjo pas mane.

Paspartinu žingsnį. Tokios pasikeitusios mama iškart manęs neatpažįsta. Paskui jos akys nušvinta ir ji išskečia rankas. Ji dvelkia muilu ir skalbikliais.

– Beatriče, – kužda mama glostydama man plaukus.

Neverk, liepiu sau. Laikau ją apkabinusi, kol sutramdau ašaras, paskui atsitraukiu pažiūrėti. Šypsausi suspaustomis lūpomis, kaip ir mama. Ji paliečia man skruostą.

– Tik pažiūrėkit, – sako mama. – Tu sustiprėjai. – Ir apkabina mane per pečius. – Pasakok, kaip laikaisi.

– Pirma tu. – Senieji įpročiai dar gajūs. Turiu leisti jai kalbėti pirmai. Ir per daug nepasakoti apie save. Turiu įsitikinti, kad mamai viskas gerai.

– Šiandien ypatinga proga, – sako mama. – Atėjau tavęs aplankyti, todėl kalbėkim apie tave. Tai mano dovana.

Kokia nesavanaudė yra mano motina. Ji neturi man nieko dovanoti, ypač kai palikau juos su tėvu. Eidama palei turėklus, juosiančius bedugnę, džiaugiuosi, kad mama taip arti. Per pusantros savaitės pasiilgau jos meilės labiau, negu maniau. Namie mes retai liesdavome vienas kitą. Retkarčiais per vakarienę mama paglostydavo tėvui ranką. Bet čia nebuvo ir to.

– Užduosiu tik vieną klausimą, – širdis ima tvinkčioti gerklėje. – Kur tėtis? Ar jis nuėjo pas Kalebą?

– Ne, – mama papurto galvą. – Jis dirba.

Nudelbiu akis.

– Sakyk tiesiai, kad jis nenorėjo ateiti.

Mama akimis tyrinėja mano veidą.

– Pastaruoju metu tavo tėvas tapo savanaudis. Patikėk, jis vis tiek tave myli.

Priblokšta spoksau į mamą. Mano tėvas – savanaudis? Labiau negu toks apibūdinimas apstulbina mamos tiesumas. Iš veido nepasakysi, kad ji pyksta. Turbūt nemoka. Bet jei pavadino tėvą savanaudžiu, yra įpykusi.

– Kaip Kalebas? – klausiu. – Nueisi pas jį vėliau?

– Norėčiau aplankyti, – atsako mama, – bet Eruditai uždraudė Nuolankiesiems rodytis savo būstinėje. Jei nueisiu, būsiu išprašyta lauk.

– Ką? – išsižioju. – Tai siaubinga. Kodėl jie taip daro?

– Santykiai tarp mūsų luomų įtempti labiau negu kada nors anksčiau, – pasakoja mama. – Norėčiau, kad būtų kitaip, bet nieko negaliu padaryti.

Įsivaizdavus, kaip Kalebas Eruditų minioje ieško mamos, man suspaudžia širdį. Viena vertus, vis dar pykstu ant brolio, kad taip slapukavo, antra vertus, man jo gaila.

– Tai siaubinga, – pakartoju ir dirsteliu į bedugnę.

Atsirėmęs į turėklus stovi Ketvertas. Jis nebe naujokas, bet dauguma Bebaimių Lankymo dieną susitinka su artimaisiais. Arba jo šeima neatėjo, arba jis gimė kitame luome. Iš kurio luomo jis kilęs?

– Tai vienas mano instruktorių. – Palinkstu prie mamos. – Jis baisokas.

– Jis gražus, – pareiškia mama.

Negalvodama linkteliu. Mama nusikvatoja ir nuima ranką man nuo pečių. Ketinu pasivėdėti ją tolėliau nuo Ketverto, jau noriu siūlyti pasivaikščioti, bet jis žvilgteli per petį.

Išvydęs mano mamą Ketvertas išplečia akis. Mama paduoda jam ranką.

– Sveikas, mano vardas Natali, – sako ji. – Esu Beatričės mama.

Dar nesu mačiusi, kad mama su kuo nors sveikintųsi rankos paspaudimu. Apstulbęs Ketvertas paima mamos ranką ir dukart pakrato. Abu elgiasi keistai. Ketvertas tikrai kilęs ne iš Bebaimių, jei taip nedrąsiai spaudžia ranką.

– Ketvertas, – prisistato jis. – Malonu susipažinti.

– Ketvertas, – šypsodamasi pakartoja mama. – Ar tai pravardė?

– Taip. – Ketvertas nesileidžia į smulkmenas. Koks jo tikrasis vardas? – Jūsų dukrai čia gerai einasi. Vadovauju jos pasirengimui.

Nejaugi į tą „vadovavimą“ įeina peilių svaidymas man į galvą ir nuolatinis barimas?

– Džiugu girdėti, – sako mama. – Šį tą išmanau apie Bebaimių iniciaciją, todėl labai jaudinausi dėl Beatričės.

Ketvertas skvarbiai nužvelgia mano veidą: nosį, lūpas, smakrą. Paskui patikina:

– Neverta jaudintis.

Man iškaista skruostai. Viliuosi, niekas to nepastebi.

Ar Ketvertas tik nori nuraminti mano mamą, ar tikrai laiko mane gabia? Ką reiškia tas jo žvilgsnis?

Mama pakreipia galvą.

– Ketvertai, tu man lyg ir matytas.

– Nenutuokiu kodėl, – staiga šaltai atsako jis. – Nebendrauju su Nuolankiaisiais.

Mama nusikvatoja. Jos juokas šviesus ir skaidrus.

– Šiomis dienomis mažai kas su mumis bendrauja. Todėl neįsižeidžiau.

Ketverto veidas šiek tiek pragiedrėja.

– Ką gi, leisiu judviem pasikalbėti.

Mudvi su mama žiūrim, kaip jis tolsta. Upės šniokštimas užgula man ausis. Galbūt Ketvertas kilęs iš Eruditų, todėl ir neapkenčia Nuolankiųjų. O gal tiki straipsniais, kuriuose Eruditai šmeižia mus – juos – primenu sau. Ketvertas gražiai pasielgė pasakydamas mamai, kad man gerai einasi, nors žinau, kad pats tuo netiki.

– Ar jis visada toks? – smalsauja mama.

– Baisesnis.

– Susiradai draugų? – klausia mama.

– Keletą, – atsakau. Per petį žvilgteliu į Vilą ir Kristiną, besikalbančius su artimaisiais. Sugavusi mano žvilgsnį Kristina šypsodamasi pamoja prieiti, ir mudvi su mama patraukiame prie jų.

Pakeliui neaukšta apskritutė moteris juodai ir baltai dryžuotais marškiniais paliečia man dilbį. Krūpteliu ir atsispiriu pagundai nutrenkti jos ranką.

– Atsiprašau, – sako ji, – gal pažįstate mano sūnų? Albertą?

– Albertą? – pakartoju. – Kalbate apie Alą? Taip, pažįstu.

– Gal žinote, kur jį rasti? – klausia moteris ir parodo į greta stovintį aukštą, stambų vyrą. Be abejonės, Alo tėvą.

– Gaila, bet šįryt jo nemačiau. Gal paieškokit viršuje? – mosteliu į stiklinį stogą.

– O Viešpatie, – Alo mama vėduojasi veidą. – Ne mano jėgoms dar kartą kopti. Leidžiantis žemyn buvo apėmusi panika. Kodėl visi laiptai čia be turėklų? Ar jūs visi pakvaišę?

Šypteliu puse lūpų. Prieš kelias savaites būčiau palaikiusi tokį klausimą užgauliu, bet praleidusi pusantros savaitės su perbėgėliais iš Teisuolių luomo nebesistebiu jų tiesmukumu.

– Nepakvaišę, – atsakau. – Tik Bebaimiai. Jei pamatysiu Alą, pasakysiu, kad ieškot jo.

Matau, kad mama, kaip ir aš, šypsosi. Ji neaikčioja kaip kitų perbėgėlių tėvai, sukiodama kaklą ramiai apžiūrinėja Pragaro sienas, lubas, žvalgosi į bedugnę. Ji tikrai nesmalsauja, nes yra Nuolankioji. Smalsumas jai svetimas.

Supažindinu mamą su Vilu ir Kristina, o ji supažindina mane su savo mama ir sesute. Bet kai Vilas pristato mane Karai, vyresnėlei seseriai, ši nuveria mane nuodingu žvilgsniu ir nepaduoda rankos. Šnairuoja ir į mano mamą.

– Negaliu patikėti, Vilai, kad bendrauji su tokiais, – priekaištauja Kara.

Mama sučiaupia lūpas, bet, žinoma, neprataria nė žodžio.

– Kara, – susiraukia Vilas, – nebūk storžievė.

– Kurgi ne. Ar žinai, kas ji per viena? – Kara rodo į mano mamą. – Ji yra tarybos nario žmona, štai kas ji. Ir vadovauja savanoriams, kurie apsimeta padedą beluomiams. Manai, nežinau, kad jūs slepiate produktus ir išsidalijate savo luome, o mes jau mėnesį negauname šviežio maisto? Maistas beluomiams – kokia nesąmonė!

– Atsiprašau, – mandagiai sako mano mama, – jūs esate suklaidinta.

– Aha, suklaidinta, – atrėžia Kara. – Esu tikra, kad jūs skaidrūs kaip stiklas. Laimingų geradarių, truputį lenktais į save nagučiais luomas. Argi ne taip?

– Nedrįsk taip kalbėti su mano motina, – pareiškiu iškaitusiais skruostais ir sugniaužiu kumščius. – Jei dar ištarsi bent žodį, prisiekiu, sugurinsiu tau nosį.

– Nesikarščiuok, Triče, – sako Vilas. – Neleisiu mušti savo sesers.

– Nejaugi? – kilsteliu antakius. – Tik neapsigauk.

– Tu tikrai nieko nemuši, – mama paliečia man petį. – Eime, Beatriče. Nenervinkim tavo draugo sesers.

Mama kalba ramiai, bet taip stipriai suspaudžia man žastą, kad vos nesurinku iš skausmo, ir nusitempia šalin. Greitai žingsniuojame valgyklos link. Dar jos nepriėjusi staigiai pasuka kairėn ir neria į vieną tamsių koridorių – jų dar nesu ištyrinėjusi.

– Mama, iš kur žinai, kur eiti?

Ji sustoja prie užrakintų durų ir pasistiebusi ant pirštų galų žvilgteli į prie lubų pritvirtinto mėlyno žibinto laikiklį. Netrukus linkteli ir atsigręžia.

– Prašiau neklausinėti apie mane. Nejuokavau. Kaip iš tiesų tau sekasi, Beatriče? Kaip praėjo kovos? Kokie tavo įvertinimai?

– Įvertinimai? – klausiu. – Žinai, kad aš koviausi? Žinai, kad esu vertinama?

– Bebaimių iniciacijos ypatumai nėra itin slapta informacija.

Nenutuokiu, ar lengva sužinoti, ką daro per iniciaciją kitų luomų naujokai, bet vargu ar tai labai paprasta. Lėtai sakau:

– Esu viena iš paskutiniųjų, mama.

– Gerai, – ji linkteli. – Atsilikėliai niekam neužkliūva. Dabar labai svarbus klausimas, Beatriče. Ką parodė tavo gabumų testas?

Galvoje nuskamba Torės įspėjimas. Niekam neprasitark. Turėčiau pasakyti, kad testas priskyrė mane Nuolankiųjų luomui, bent jau tokią išvadą pateikė organizatoriams Torė.

Pažvelgiu mamai į šviesiai žalias, tankiomis tamsiomis blakstienomis aprėmintas akis. Prie burnos jai matyti raukšlelės, bet šiaip atrodo jauna. Raukšlelės išryškėja jai niūniuojant. Mama niūniuodavo plaudama indus.

Ji yra mano motina.

Todėl galiu ja pasitikėti.

– Testo rezultatai buvo neaiškūs, – švelniai sakau.

– Taip ir maniau, – atsidūsta mama. – Nemažai vaikų, gimusių mūsų luome, gauna tokius rezultatus. Mes nežinome kodėl. Beatriče, per kitą iniciacijos pakopą būk labai atsargi. Kad ir kas nutiktų, neišsišok, neatkreipk į save dėmesio. Supratai?

– Mama, kas čia dedasi?

– Man nesvarbu, kokį luomą pasirinkai. – Ji delnais paliečia man skruostus. – Esu tavo motina ir noriu, kad būtum saugi.

– Ar todėl, kad aš esu... – tačiau mama ranka užčiaupia man burną.

– Netark šito žodžio, – sukužda ji. – Niekada.

Vadinasi, Torė teisi. Divergente būti pavojinga. Kol kas dar nežinau, kodėl, ir ką tai išvis reiškia.

– Kodėl?

Mama papurto galvą.

– Negaliu šito sakyti.

Mama dirsteli per petį – Pragaro šviesos vos matyti. Girdžiu riksmus, pokalbius, juoką ir garsius žingsnius. Iš valgyklos atsklinda maloniai rūgštus kepamos duonos kvapas. Mama atsigręžia tvirtai suspaudusi lūpas.

– Noriu, kad šį tą padarytum, – sako ji. – Negaliu aplankyti tavo brolio, bet pasibaigus iniciacijai tu galėsi tai padaryti. Suieškok Kalebą ir paprašyk surasti simuliacijos serumą. Gerai? Ar išpildysi mano prašymą?

– Tik tada, jei šį tą man paaiškinsi, mama! – susikryžiuoju rankas. – Jei nori, kad belsčiausi į Eruditų būstinę, nurodyk svarią priežastį!

– Atleisk, bet negaliu. – Mama pakšteli man į skruostą ir užkiša už ausies išsipešusią kuodo sruogą. – Man metas eiti. Bus geriau, jeigu mudvi nepasirodysim per daug prisirišusios viena prie kitos.

– Man nerūpi, ką jie pamanys, – sakau.

– Turėtų rūpėti, – pareiškia mama. – Įtariu, kad jau esi stebima.

Mama nueina, o aš sustingusi lieku stovėti. Koridoriaus gale ji atsigręžia.

– Suvalgyk gabalą pyrago ir už mane. Šokoladinio. Jis gardus. – Kreivokai nusišypsojusi priduria: – Juk žinai, kad tave myliu.

Ir dingsta.

Lieku stovėti viena po mėlynu žibintu. Tada dingteli.

Mama yra buvusi čia anksčiau. Ji žino šį koridorių. Žino, kaip vyksta iniciacija.

Mano motina kilusi iš Bebaimių.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Po pietų grįžusi į miegamąjį – dauguma naujokų dar bendrauja su artimaisiais – randu Alą, sėdintį ant lovos ir spoksantį į sieną. Ant jos buvo pakabinta lenta, tačiau vakar Ketvertas ją išsinešė skaičiuoti mūsų rezultatams.

– Štai kur tu! – sakau. – Tėvai tavęs visur ieškojo. Rado?

Alas papurto galvą.

Atsisėdu šalia. Net ir raumeninga mano koja perpus plonesnė negu jo. Alas mūvi juodus šortus. Jo keliai nusėti tamsiomis mėlynėmis, subraižyti ir nubrozdinti.

– Nenorėjai su jais susitikti? – klausiu.

– Nenorėjau, kad jie imtų klausinėti manęs, kaip einasi, – atsako jis. – Turėčiau atsakyti, ir jie pagautų mane meluojant.

– Hmm... – numykiu nesugalvodama ką pasakyti. – Tai negi tau taip blogai einasi?

Alas šaižiai nusikvatoja.

– Prakišau visas dvikovas, išskyrus pirmąją, su Vilu. Man tikrai nekaip einasi.

– Pats taip pasirinkai. Ar ir šito negali jiems pasakyti?

Alas pakrato galvą.

– Tėtis seniai slapta troško, kad pasirinkčiau Bebaimių luomą. Na, tėvai sakydavo, kad bus laimingi, jei liksiu pas Teisuolius, bet tik todėl, kad privalėjo taip daryti. Jie abu visada žavėjosi Bebaimiais. Todėl nesuprastų mano elgesio.

– Mat kaip. – Pabarbenu pirštais kelį. Paskui žvilgteliu į Alą. – Tai todėl pasirinkai Bebaimius? Dėl tėvų?

Alas papurto galvą.

– Ne. Tikriausiai dėl to, jog manau, kad labai svarbu saugoti žmones. Ginti žmones. Kaip tu užstojai mane. – Alas nusišypso. – Tai ir privalu daryti Bebaimiams, tiesa? Tokia yra tikroji narsa. O ne be reikalo žaloti žmones.

Prisimenu Ketverto žodžius, kad anksčiau Bebaimiai labai vertino komandinį darbą. Kokie jie tada buvo? Ko būčiau išmokusi, jei būčiau mamos vaikystės laikais atėjusi į šį luomą? Gal nebūčiau sulaužiusi Molei nosies. Ir negrasinusi Vilo seseriai. Smilkteli kaltė.

– Galbūt reikalai pagerės po iniciacijos.

– Gaila, bet aš tikriausiai liksiu paskutinis, – sako Alas. – Šįvakar sužinosim.

Kurį laiką sėdime vienas šalia kito. Verčiau sėdėti čia tyloje, negu slankioti Pragare ir žiūrėti, kaip kiti naujokai smagiai bendrauja su artimaisiais.

Tėtis sakydavo, kad kartais geriausias būdas kam nors padėti yra tiesiog būti šalia. Pasijuntu gerai, kai mano elgesys vertas jo pasididžiavimo. Rodos, taip atsveriu poelgius, kurie jam visai nepatiktų.

– Žinai, kai tu šalia, jaučiuosi drąsesnis, – prisipažįsta Alas. – Lyg ir galėčiau pritapti, kaip pritapai tu.

Jau ketinu atsakyti, kai Alas apkabina mane per pečius. Trumpam nustėrstu, skruostai užsiliepsnoja.

Nenoriu žinoti, ką Alas man jaučia. Bet žinau.

Nesiglaudžiu prie jo. Tik palinkstu į priekį ir jo ranka nuslysta man nuo pečių. Paskui suneriu pirštus skraite.

– Triče, aš... – lemena Alas. Jo balsas duslus. Dirsteliu. Jis išraudęs kaip ir aš, bet neverkia – tiesiog sutrikęs. – Hmm... Atsiprašau, – sako jis. – Nenorėjau... Atleisk.

Norėčiau pasakyti, kad juo nesibjauriu. Galėčiau pasakyti, kad tėvai net namie retai kada susiimdavo už rankų, todėl išmokau vengti švelnybių ir vertinu jas labai rimtai. Jei būčiau tai pasakiusi, gal nebūčiau įskaudinusi visiškai suglumusio draugo.

Bet, aišku, įskaudinu Alą. Jis man draugas – tik tiek. Man tai jau labai daug.

Įkvepiu ir iškvepiu, prisiverčiu nusišypsoti.

– Nereikia atsiprašinėti, – sakau įprastu balsu. Nusibraukiu džinsus, nors jie švarūs, ir atsistoju. – Man metas eiti, – tariu.

Nežiūrėdamas į mane Alas linkteli.

– Ar tau viskas bus gerai? – klausiu. – Turiu galvoje tavo tėvus, o ne... – sutrikusi nutylu. Nebeišmanau, ką pasakyti.

– Taip, žinoma, – Alas per daug energingai linkteli. – Pasimatysim vėliau, Triče.

Stengiuosi eiti iš kambario ramiai, ne per greitai. Užvėrusi miegamojo duris paliečiu kaktą ir šypteliu. Keblumas keblumu, o kam nors patikti vis tiek smagu.

+ + +

Kalbėti apie artimųjų apsilankymą būtų per daug skaudu, todėl visi tą vakarą šneka apie pirmosios pakopos vertinimo rezultatus. Jei kas nors greta manęs prabyla šia tema, įsispoksau į sieną ir apsimetu nekreipianti dėmesio.

Nugalėjau Molę, todėl viliuosi neliksianti paskutinė. Bet nežinia, ar rezultatai užtikrins man vietą pirmajame dešimtuke iniciacijai pasibaigus. Juolab kad tada drauge bus sumuojami ir Bebaimių luome gimusių naujokų rezultatai.

Per vakarienę sėdžiu su Kristina, Vilu ir Alu prie kampinio stalo. Prie kito nejaukiai arti įsitaisę Piteris, Driu ir Molė. Jei kalbos prie mūsų stalo nutyla, girdžiu kiekvieną jų ištartą žodį. Be abejo, jie spėlioja, kokie bus rezultatai. Tai bent staigmena.

– Tau nebuvo leidžiama laikyti naminių gyvūnų? – pasipiktina Kristina ir trinkteli delnu per stalą. – Kodėl?

– Todėl, kad tai neprotinga, – sausai atkerta Vilas. – Kokia prasmė suteikti pastogę ir maitinti gyvūną, kuris gadina baldus, užsmardina namus ir galiausiai nusibaigia?

Mudviejų su Alu akys susitinka. Taip darome, kai Vilas su Kristina ima ginčytis. Tačiau šįkart abu greitai nusukame žvilgsnius. Tikiuosi, ilgai taip netruks. Noriu susigrąžinti draugą.

– Prasmė ta... – Kristina nutyla ir pakreipia galvą. – Naminiai gyvūnai suteikia džiaugsmo. Kadaise turėjau buldogą, vardu Tankas. Vieną kartą mama iškepė viščiuką ir padėjo ant stalo atvėsti. Kol ji prausėsi po dušu, Tankas nutraukė mėsą nuo stalo ir viską surijo, neliko net kaulelių. Mes juokėmės pilvus susiėmę.

– Aha, dabar tikrai pakeisiu savo požiūrį. Kaip norėčiau turėti naminį gyvūną, kuris suėstų mano pietus ir apdergtų virtuvę. – Vilas papurto galvą. – Jei taip ilgiesi Tanko, iniciacijai pasibaigus galėsi įsigyti šunį.

– Vargu. – Kristinos šypsena išblėsta, ji šakute baksnoja bulvę. – Šunys man nebepatinka. Po gabumų testo.

Susižvelgiame. Visi žino, kad nevalia kalbėti apie testą, net dabar, kai pasirinkome luomą, bet kitiems ši taisyklė ne tokia svarbi kaip man. Širdis suspurda krūtinėje. Mane ši taisyklė saugo, nereikės meluoti draugams apie testo rezultatus. Kiekvieną sykį prisiminus žodį „Divergentė“, galvoje skamba Torės įspėjimas. Dabar ir mamos. Niekam to nesakyk. Pavojinga.

– Teko užmušti šunį, tiesa? – klausia Vilas.

Buvau beveik pamiršusi. Jaunuoliai, tinkami Bebaimių luomui, per testą pasirinko peilį ir nudobė puolantį šunį. Nesistebiu, kad Kristina nebenori laikyti šuns. Užsitraukiu rankoves iki plaštakų ir suneriu pirštus.

– Taip, – atsako Kristina. – Juk visi turėjote šitai padaryti?

Ji žvilgteli į Alą, paskui į mane. Kristina primerkia tamsias akis ir pareiškia:

– Tu nepribaigei šuns.

– Hmm?

– Tu kažką slepi, – sako draugė. – Nenustygsti vietoje.

– Ką?

Alas stumteli mane petimi – pagaliau vėl elgiasi normaliai – ir sako:

– Teisuolių luome mes mokomės perprasti žmogaus kūno kalbą. Suvokiame, jei žmogus meluoja ar ką slepia.

– Oho, – pasikasau sprandą. – Na...

– Štai ir vėl išsidavei! – taria Kristina rodydama į mano ranką.

Širdis lipa pro gerklę. Kaipgi man sumeluoti, jei draugai viską perpranta? Turiu išmokti tvardytis. Tvirtai suneriu rankas skraite. Ar taip elgiasi dori žmonės?

Bent jau dėl šuns nereikia meluoti.

– Ne, aš nepribaigiau šuns.

– Jei nenaudojai peilio, kodėl buvai priskirta Bebaimiams? – prisimerkęs klausia Vilas.

Pažvelgiu jam į akis ir ramiai atsakau:

– Nebuvau. Testas rodė Nuolankiųjų luomą.

Atskleidžiu tik dalį tiesos. Torė parašė, kad testas priskyrė mane Nuolankiųjų luomui. Jei kas sumanys tikrinti, tokį įrašą ir ras. Kelias sekundes nenuleidžiu nuo Vilo akių. Nusukusi jas sukelčiau įtarimą. Paskui gūžteliu pečiais ir šakute pasmeigiu mėsos gabalėlį. Viliuosi, draugai manimi patikėjo. Turėjo patikėti.

– Bet vis tiek pasirinkai Bebaimius. Kodėl? – smalsauja Kristina.

– Juk sakiau, – nusišiepiu. – Dėl geresnio maisto.

Kristina nusikvatoja.

– Ar žinote, kad Tričė tik čia pirmą kartą paragavo mėsainio?

Draugė leidžiasi pasakoti, kas nutiko pirmą dieną valgykloje, ir mano kūnas atsipalaiduoja, bet širdis lieka sunki. Nedera meluoti draugams. Melas kuria nesusipratimus tarp žmonių, o jų čia ir taip užtenka. Kristina pačiupo vėliavą. Aš atstūmiau Alą.

Pavakarieniavę traukiame į miegamąjį. Labai norisi paspartinti žingsnį, nes knieti kuo greičiau sužinoti rezultatus. Padaryti galą dvejonėms. Artėjant prie durų Driu bloškia mane į sieną norėdamas prasibrauti pirmas. Petimi nubruožiu mūrą, bet drožiu toliau.

Esu per maža ką nors pamatyti pro kambario gale susibūrusių naujokų galvas. Pagaliau aptinku plyšį ir pamatau, kad ant grindų, atremta į Ketverto kojas ir nusukta nuo mūsų, stovi lenta. Jis laiko rankoje kreidą.

– Ką tik atėjusiems paaiškinsiu, į ką atsižvelgėme vertindami, – sako jis. – Pagal kovas nustatėme jūsų gabumų lygį. Surinktų taškų skaičius priklauso nuo jūsų ir nuo įveikto varžovo lygio. Jeigu patobulėjate ir įveikiate stipresnį priešininką, gaunate daugiau taškų. Sumušę silpną varžovą, taškų nepelnote, nes tai yra bailumas.

Rodos, Ketverto akys tariant šiuos žodžius nuslysta Piterio veidu. Bet jis greit nusuka žvilgsnį.

– Jei esate stiprūs, bet pralaimėsite silpnesniam priešininkui, irgi neteksite taškų.

Molė išleidžia keistą garsą – lyg prunkšteli, lyg suniurna.

– Antroji parengimo pakopa bus sunkesnė už pirmąją, nes labiau susijusi su gebėjimu įveikti baimę, – dėsto Ketvertas. – Taigi, jei per pirmą pakopą surinkote mažai taškų, vėliau bus labai sunku pagerinti rezultatus.

Stypčioju nuo vienos kojos ant kitos stengdamasi geriau įsižiūrėti į Ketvertą. Kai pagaliau pavyksta, iškart nusuku akis. Ketvertas įsmeigęs žvilgsnį į mane, turbūt jo dėmesį patraukė muistymasis.

– Rytoj paskelbsime iškritusiųjų vardus, – sako jis. – Nesvarbu, ar esate perbėgėliai, ar gimusieji Bebaimių luome. Beluomiais gali tapti keturi perbėgėliai arba keturi gimusieji Bebaimių luome. Galimas ir kitas santykis. Dabar susipažinkite su rezultatais.

Ketvertas pakabina lentą ant vinies ir atsitraukia. Skaitome:

1. Edvardas

2. Piteris

3. Vilas

4. Kristina

5. Molė

6. Tričė

Šešta? Esu šešta? Sumušusi Molę turbūt gavau daugiau taškų, negu tikėjausi. O Molė, pralaimėjusi man, nukrito žemyn. Žiūriu į sąrašo galą.

7. Driu

8. Alas

9. Mira

Alui dar ne viskas prarasta, bet tik tada, jei kas nors iš Bebaimių naujokų visiškai susimovė. Antraip jis liks beluomis.

Dirsteliu į Kristiną. Ji pakreipia galvą ir susiraukusi žiūri į lentą. Ne ji viena. Kambaryje įsiviešpatauja slogi tyla, tarsi būtumėm atsidūrę ant prarajos krašto.

Paskui ji sprogsta.

– Ką? – piktinasi Molė rodydama į Kristiną. – Aš ją nugalėjau! Sumušiau per kelias minutes, o jos rezultatai geresni?

– Taip, – sako Kristina susikryžiuodama rankas ir išdidžiai nusišypso. – Na ir kas?

– Jeigu nori užsitikrinti aukštesnę vietą, tai neturėk įpročio pralaimėti silpnesniems varžovams, – pro naujokų murmesį ir bambėjimą prasimuša Ketverto balsas. Jis įsideda į kišenę kreidą ir praeina pro mane nė nedirstelėjęs. Ketverto žodžiai šiek tiek mane užkabina – aš esu ta silpnesnė varžovė, apie kurią jis kalbėjo.

Tai supranta ir Molė.

– Tu, – ji prisimerkusi įsistebeilija į mane. – Tu už tai sumokėsi.

Užuot puolusi ar smogusi man, Molė apsisuka ant kulnų ir išdidžiai išeina iš miegamojo. Tai tik dar blogiau. Jei Molė būtų pratrūkusi, po kelių smūgių pyktis būtų išsisklaidęs. Bet ji išėjo – vadinasi, kažką rezga. Vadinasi, turiu būti budri.

Paskelbus rezultatus Piteris tyli. Keista, nes yra įpratęs ungzti dėl kiekvieno nieko. Jis patraukia tiesiai prie savo gulto, atsisėda ir atsivarsto batus. Dar labiau susirūpinu. Piterio tikrai netenkina antroji vieta. Nieku gyvu.

Vilas su Kristina sumuša rankomis. Paskui jis trinkteli man per nugarą. Jo delnas platesnis už mano mentę.

– Tik pažiūrėk, šešta vieta, – vaiposi jis.

– Jos gali nepakakti, – primenu.

– Pakaks, nesijaudink, – ramina Vilas. – Galėtume atšvęsti.

– Gerai, eime, – pritaria Kristina. Viena ranka čiumpa mane, kita įsikabina į Alą. – Nagi, Alai, juk dar nežinai, kaip pasirodė Bebaimių naujokai. Viskas paaiškės tik rytoj.

– Verčiau eisiu miegoti, – murma Alas išsilaisvindamas.

Koridoriuje lengviau pamiršti Alą, Molės keršto planus ir įtartiną Piterio ramumą. Lengva apsimesti, kad esame tikri draugai. Bet sąmonės kertelėje kirba mintis, kad Vilas su Kristina yra mano varžovai. Norėdama patekti į dešimtuką, pirmiausia turiu nugalėti juos.

Viliuosi, dėl to nereikės jų išduoti.

+ + +

Atsigulus sunku užmigti. Paprastai miegamajame girdėti vartantis, kvėpuojant, dūsaujant. Šiąnakt keistai tylu. Imu galvoti apie savo šeimą. Ačiū Dievui, Bebaimių būstinėje šurmuliavo minios žmonių.

Jei mano mama gimė Bebaime, kodėl pasirinko Nuolankiuosius? Gal jai patiko draugiškumas, pastovumas ir gerumas. To pasigendu ir aš pati, mąstydama apie buvusį luomą.

Spėlioju, ar kas nors čia ją pažinojo vaikystėje ir galėtų man papasakoti, kokia ji buvo. Net jei ir taip, vargu ar kas leisis į kalbas. Perbėgėliai neminimi gimtajame luome. Manoma, jog šitaip jiems lengviau pamiršti šeimą ir prisirišti prie naujo luomo, įgyvendinti principą: „Luomas svarbesnis už kraują.“

Įkniaubiu veidą į pagalvę. Mama liepė paprašyti Kalebo rasti simuliacijos serumą. Kodėl? Ar dėl to, kad esu Divergentė ir atsidūriau pavojuje, ar dėl kitos priežasties? Atsidūstu. Kankina tūkstančiai klausimų, o mama išėjo neatsakiusi nė į vieną. Dabar jie gręžia man galvą ir aš imu abejoti, ar įstengsiu užmigti.

Kažkas eina per miegamąjį vilkdamas kojas. Pakeliu galvą. Mano akys dar neapsipranta su tamsa, spoksau į juodumą – tas pat, lyg būčiau užmerkusi vokus. Velkamos kojos ir batų girždesys. Duslus smūgis.

Paskui nuaidi klyksmas, nuo kurio man gyslose sustingsta kraujas ir pasistoja ant sprando plaukeliai. Nubloškiu apklotą ir basa atsistoju ant akmeninių grindų. Neįžiūriu, kas rėkia, tik per kelis gultus matau gulint ant grindų tamsų pavidalą. Ausis perskrodžia dar vienas klyksmas.

– Uždekit šviesą! – kažkas surinka.

Lėtai slenku garso pusėn, saugodamasi, kad ko nors neužminčiau. Jaučiuosi lyg apimta transo. Nenoriu matyti, iš kur sklinda klyksmas. Taip gali rėkti tik labai sužeistas žmogus; klyksmas veržiasi iš pačių krūtinės gelmių ir skverbiasi į kiekvieną mano kūno ląstelę.

Užsidega šviesa.

Šalia savo lovos užsidengęs veidą guli Edvardas. Aplink jo galvą telkšo klanas kraujo, tarp praskėstų pirštų kyšo sidabrinio peilio rankena. Mano širdies tvinksniai atsimuša ausyse. Atpažįstu peilį sviestui tepti iš valgyklos. Jis stirkso Edvardo akyje.

Mira stovi prie Edvardo ir rėkia. Surinka ir dar kažkas, kažkas kviečia pagalbą, o Edvardas vis dar guli ant grindų, raitosi ir dejuoja. Atsiklaupiu tiesiai į kraujo balą ir suimu jį už pečių.

– Nejudėk, – sakau. Jaučiuosi rami, nes negirdžiu nieko, kas dedasi aplink, tarsi galva būtų panardinta į vandenį. Edvardas blaškosi ir aš pakartoju garsiau, griežčiau: – Pasakiau, nejudėk. Kvėpuok.

– Man išdūrė akį! – šaukia Edvardas.

Užuodžiu smarvę. Kažkas apsivėmė.

– Ištraukit jį! – prašo Edvardas. – Ištraukit jį iš manęs! Ištraukit!

Papurtau galvą ir tada dingteli, kad jis manęs nemato. Mane apima isteriškas juokas. Jeigu noriu padėti Edvardui, turiu jį nuslopinti. Turiu pamiršti save.

– Ne, – sakau. – Ištrauks gydytojas. Ar girdi mane? Ištrauks gydytojas. Ir kvėpuok.

– Man skauda, – kūkčioja Edvardas.

– Žinau, – kalbu ne savo, o mamos balsu. Mintyse matau ją atsitūpusią priešais mane ant šaligatvio ir šluostančią ašaras, kai būdama penkerių nusibrozdinau kelį. – Viskas bus gerai, – stengiuosi kalbėti tvirtai, tarsi pati tuo tikėčiau. Bet aš nežinau, ar viskas bus gerai. Greičiausiai ne.

Atėjusi seselė liepia man pasitraukti ir aš paklūstu. Mano rankos kruvinos, kelnės irgi permirkusios krauju. Apsižvalgiusi pasigendu dviejų naujokų.

Driu.

Ir Piterio.

+ + +

Išgabenus Edvardą nusinešu drabužius į vonią. Nusiplaunu rankas ir persirengiu. Kristina eina drauge ir stovi prie durų, bet tyli. Man tai patinka. Ką čia bepasakysi.

Gremžiu kraują nuo delnų, šveičiu panages. Persimaunu atsineštomis kelnėmis, kruvinas išmetu į šiukšlinę. Prisiplėšiu tiek popierinių rankšluosčių, kiek telpa į glėbį. Kas nors turi išvalyti miegamąjį. Abejoju, ar beužmigsiu, tai kodėl nepadarius to darbo.

Kai spusteliu durų rankeną, Kristina prabyla:

– Juk žinai, kas tai padarė, tiesa?

– Taip.

– Ar turime pranešti?

– Negi manai, kad Bebaimiai aiškinsis? – sakau. – Prisimink, kaip tau buvo liepta kabėti virš bedugnės. Ir kaip jie vertė mus mušti vienas kitą iki sąmonės netekimo.

Kristina nieko neatsako.

Po pusvalandžio klūpodama ant grindų valau Edvardo kraują. Kristina išmeta suteptus popierinius rankšluosčius ir atneša naujų. Mira dingusi; tikriausiai ji nusekė paskui Edvardą į ligoninę.

Iki ryto visi būdraujame.

+ + +

– Nors skamba keistai, – sako Vilas, – bet norėčiau, kad šiandien būtų ne išeiginė.

Linkteliu. Suprantu, ką jis turi galvoje. Užsiėmimas prablaškytų, kaip tik to man dabar labiausiai reikia.

Retai būnu viena su Vilu, bet Kristina ir Alas nutarė numigti, o mudu nenorime būti tame kambaryje be reikalo. Vilas to man nesakė; ir pati žinau.

Krapštinėju panages. Išvaliusi Edvardo kraują, kruopščiai nusiploviau rankas, bet jos vis tiek atrodo gličios. Mudu su Vilu vaikštinėjame be tikslo. Neturime kur eiti.

– Gal aplankykim Edvardą? – pasiūlo Vilas. – Bet ką jam pasakysim? Pavyzdžiui: gerai tavęs nepažinojau, bet labai gaila, kad tau išdūrė akį?

Tai nejuokinga. Suvokiu, vos išgirdusi Vilo žodžius, bet juokas jau veržiasi man iš gerklės ir aš neįstengiu jo nuslopinti. Vilas trumpai spokso į mane, o paskui ir pats ima kvatotis. Kartais nėra kitos išeities, kaip juoktis arba verkti. Juokas šiuo atveju atrodo tinkamesnis.

– Atleisk, – sakau. – Labai prajuokinai.

Nenoriu lieti ašarų dėl Edvardo, apverkti kaip draugo ar mylimojo. Noriu verkti, nes išgyvenau klaikų siaubą, mačiau tai, bet nebegalėjau nieko padaryti. Tas, kas galėtų nubausti Piterį, neturi valdžios, o turintis valdžią neturi noro. Bebaimių įstatymai draudžia iš pasalų puldinėti savo luomo narius, bet valdžioje įsitvirtinus tokiems kaip Erikas įstatymai nebegalioja.

Surimtėjusi priduriu:

– Juokingiausia, kad bet kuriame kitame luome papasakoję, kas nutiko, būtume drąsuoliai. O čia, Bebaimių būstinėje, drąsa mums tik pakenktų.

– Ar esi skaičiusi šio luomo manifestą? – klausia Vilas.

Luomų manifestai buvo parašyti vos tik jiems susiformavus. Mokėmės apie juos, bet nė vieno nesu skaičiusi.

– O tu esi skaitęs? – dėbteliu į Vilą. Paskui topteli, kad jis atmintinai žino miesto žemėlapį. Ir padarė tai šiaip sau, dėl smagumo. – Ak, žinoma, kad esi. Atleisk, nenorėjau įžeisti.

– Gerai prisimenu šią Bebaimių manifesto eilutę: „Mes tikime, kad drąsą galima rodyti kasdien, kad narsa suteikia vienam žmogui jėgų ginti kitą.“

Vilas atsidūsta.

Jam nereikia nieko pridurti. Suprantu, ką turi galvoje. Galbūt Bebaimių luomas susiformavo turėdamas kilnius ketinimus, teisingus idealus ir aiškius tikslus. Bet nuo jų nuklysta labai toli. Suvokiu, kad tas pat nutiko ir Eruditams. Kadaise jie siekė žinių ir mokslo ketindami daryti gerus darbus. Dabar trokšta žinių tik iš godumo. Klausiu savęs, ar ir kiti luomai turi tokių pat bėdų. Anksčiau dėl to nekvaršinau galvos.

Kad ir kokias Bebaimių luomo ydas įžvelgiu, nenoriu jo palikti. Ir ne tik todėl, kad tapti beluome, visiškai atskirta nuo visuomenės, yra blogiau, negu mirti. Bet ir dėl to, jog kartkartėmis čia jaučiausi gerai, ir tikiu, kad šį luomą verta gelbėti. Galbūt Bebaimiai vėl taps narsiais ir garbingais žmonėmis.

– Eime į valgyklą suvalgyti pyrago, – siūlo Vilas.

– Gerai, – nusišypsau.

Žingsniuodama per Pragarą mintyse kartoju Vilo pacituotą eilutę. Pasistengsiu jos neužmiršti.

Aš tikiu, kad drąsą galima rodyti kasdien, kad narsa suteikia vienam žmogui jėgų ginti kitą.

Nuostabi mintis.

+ + +

Vėliau, sugrįžusi į miegamąjį, pamatau, kad nuo Edvardo lovos nuimta patalynė, stalčiai ištuštinti. Miros gultas kitoje kambario pusėje atrodo taip pat.

Klausiu Kristinos, kur jiedu dingo. Ji atsako:

– Jie pasitraukė.

– Net ir Mira?

– Mira sakė nenorinti čia būti be Edvardo. Šiaip ar taip, ją būtų pašalinę. – Kristina trūkteli pečiais, tarsi nebežinotų, ką daugiau sakyti. Suprantu, kaip ji jaučiasi. – Bent jau Alas nebus išmestas.

Alas būtų buvęs pašalintas – jį išgelbėjo Edvardo pasitraukimas. Bebaimiai leido Alui dalyvauti antroje iniciacijos pakopoje.

– Kam dar teko palikti būstinę? – klausiu.

Kristina gūžteli.

– Dviems Bebaimių naujokams. Neprisimenu jų vardų.

Linkteliu ir pažvelgiu į lentą. Kažkas užbraukė Edvardo ir Miros vardus, pernumeravo likusiuosius. Dabar Piteris užima pirmą vietą. Vilas – antrą. Aš esu penkta. Pirmą pakopą pradėjome devyniese.

Dabar mūsų liko septyni.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Vidurdienis. Pietų metas.

Sėdžiu nepažįstamame koridoriuje. Atėjau čia, kad būčiau kuo toliau nuo miegamojo. Jeigu persineščiau čia čiužinį ir daiktus, nebegrįščiau ten. Gal kalta tik mano vaizduotė, bet miegamajame dvokia krauju, nors gramdžiau grindis tol, kol paskaudo rankas. Šįryt kažkas dar užpylė chlorkalkių.

Spusteliu viršunosę. Šveičiau grindis, nes niekas kitas nenorėjo to imtis – šitaip būtų pasielgusi mano mama. Jeigu negaliu būti šalia jos, galiu bent jau retkarčiais elgtis kaip ji.

Girdžiu artinantis žmones, jų žingsniai aidi akmeninėmis grindimis, ir aš nudelbiu akis į batus. Prieš savaitę pilkus sportukus pakeičiau juodais, bet pilkuosius vis dar laikau paslėpusi stalčiuje. Neprisiverčiu jų išmesti, nors suprantu, kaip kvaila prisirišti prie sportukų, tarsi jie galėtų parvesti mane namo.

– Triče?

Pakeliu akis. Priešais mane stovi Jurajas. Rankos mostu jis paliepia būreliui savųjų naujokų eiti toliau. Šie susižvelgę paklūsta.

– Tu sveika? – klausia jis.

– Naktis buvo sunki.

– Taip, girdėjau apie tą vaikiną, Edvardą. – Jurajas žvilgteli tolyn. Naujokai dingsta už kampo. Jis šypteli. – Gal nori prasiblaškyti?

– Ką? – klausiu. – Kur susiruošėt?

– Nedidelis naujokų žygis, – atsako jis. – Eime, reikia paskubėti.

Trumpai pasvarstau. Galiu toliau kiūtoti čia. Arba išsprukti iš Bebaimių būstinės.

Prisiverčiu atsistoti ir risnoju paskui Jurają – vejamės Bebaimių naujokus.

– Šiame žygyje leidžiama dalyvauti tik turintiems vyresnių brolių ar seserų mūsų luome, – aiškina Jurajas. – Bet gal tavęs niekas nepastebės. Elkis įprastai.

– Ką veiksit?

– Leisimės į pavojus, – atsako jis. Jurajaus akys užsidega kaip tikro Bebaimio maniako. Prieš kelias savaites būčiau tikrai atšokusi, bet dabar jo entuziazmas užkrečia mane. Slogią savijautą pakeičia susijaudinimas. Prisiviję kitus naujokus sulėtiname žingsnį.

– Ką čia daro Suskė? – klausia vaikinas su metaliniu žiedu šnervėse.

– Geibai, ji ką tik matė, kaip tam vaikinui išdūrė akį, – sako Jurajas. – Atstok nuo jos, gerai?

Geibas trūkteli pečiais ir nusigręžia. Kiti naujokai nieko nesako, bet keletas nuveria kreivais žvilgsniais lyg vertindami. Bebaimių naujokai yra kaip šunų gauja. Jei elgsiuosi netinkamai, jie mane išspirs. Tačiau kol kas esu saugi.

Dar kartą pasukę už kampo kito koridoriaus gale randame būrį Bebaimių. Jų per daug, tikrai ne visi yra naujokų giminaičiai, bet kai kurie labai panašūs iš veido.

– Eime, – sako vienas Bebaimių. Apsigręžęs jis puola į tamsų tarpdurį. Kiti Bebaimiai seka paskui, mes irgi. Laikausi už Jurajo. Smunku į tamsą ir koja atsitrenkiu į laiptą. Šiaip taip išsilaikau ir imu kopti.

– Atsarginiai laiptai, – sumurma Jurajas. – Paprastai laiptinė būna užrakinta.

Linkteliu, nors jis manęs nemato, ir lipu iki viršaus. Durys viršuje atdaros, pro jas skverbiasi dienos šviesa. Išlendame į paviršių per kelis šimtus jardų nuo stiklinio statinio virš Pragaro, prie pat traukinio bėgių.

Jaučiuosi taip, lyg jau būčiau tai dariusi daugybę kartų. Išgirstu traukinio švilpuką. Žemė po kojomis dreba. Plieskia garvežio žibintas. Patraškinu krumpliais ir pašokinėju ant pirštų galų.

Glaudžiu būriu risnojame greta vagono ir vienas po kito Bebaimiai bei naujokai šoka vidun. Jurajas liuokteli pirmas, man už nugaros grūdasi kiti. Nieku gyvu negaliu suklysti: metuosi įstrižai, įsitveriu vagono rankenos ir prisitraukiu. Jurajas čiumpa už rankos ir prilaiko.

Traukinys didina greitį. Mudu su Jurajumi atsisėdame ir atremiame nugaras į sieną.

Stengdamasi perrėkti vėjo švilpesį šaukiu:

– Kur važiuojam?

Jurajas gūžteli pečiais.

– Zakas niekada man nesako.

– Zakas?

– Vyresnysis mano brolis, – atsako Jurajas. Jis parodo vaikiną, sėdintį vagono tarpduryje ir maskatuojantį kojomis. Vaikinas lieknas, neaukštas ir į Jurają panašus nebent odos spalva.

– Ir neturi žinoti. Nebebus staigmenos! – rėkia mergina man iš kairės. Ir paduoda ranką. – Mano vardas Šauna.

Nestipriai pakratau jai ranką ir greitai paleidžiu. Abejoju, ar kada išmoksiu tinkamai spausti ranką. Man nejauku liesti nepažįstamą žmogų.

– Aš esu... – mėginu išrėkti.

– Žinau, kas tu tokia, – sako Šauna. – Tu esi Suskė. Ketvertas man apie tave pasakojo.

Meldžiuosi, kad niekas nepastebėtų iškaitusių skruostų.

– Štai kaip? Ir ką gi jis sakė?

Šauna vypteli.

– Sakė, kad esi iš Suskių. Kodėl klausi?

– Man įdomu žinoti, ką apie mane sako instruktorius, – tariu kaip galėdama tvirtesniu balsu. Tikiuosi, meluoju įtikinamai. – Ketvertas nevažiuoja kartu, tiesa?

– Ne, jis nedalyvauja tokiuose žygiuose, – atsako Šauna. – Tokie dalykai jo nebetraukia. Žinai, jį sunku išgąsdinti.

Ketvertas nevažiuoja. Subliūkštu kaip pradurtas balionas. Tačiau susiimu ir linkteliu. Žinau, Ketvertas – ne bailys. Bet vieną jo baimę žinau – jis bijo aukščio. Tikriausiai kabarosimės labai aukštai, todėl Ketvertas vengia tokių žygių. Šauna aiškiai to nenutuokia, nes kalba apie jį su didele pagarba.

– Ar gerai pažįsti Ketvertą? – klausiu. Per daug smalsauju; kaip visada.

– Visi pažįsta Ketvertą, – atsako Šauna. – Mudu kartu išlaikėme iniciaciją. Prastai kovojau, todėl Ketvertas mokė mane kiekvieną naktį kitiems sumigus. – Mergina pasikaso sprandą ir staiga surimtėja. – Labai gražu iš jo pusės.

Šauna pakyla ir atsistoja už sėdinčiųjų tarpduryje. Netrukus ji pralinksmėja, o aš vis dar esu suglumusi. Viena vertus, džiugu, jog Ketvertas moka gražiai elgtis, antra vertus, nežinia kodėl norisi jai vožtelėti.

– Išlipam! – surinka Šauna. Traukinys nelėtina greičio, bet ji metasi lauk. Kiti Bebaimiai puola paskui, juodai apsirengusių, auskaruotų žmonių srautas. Kai kurie vos vyresni už mane. Atsistoju tarpduryje greta Jurajo. Dar nesu šokusi iš taip greitai važiuojančio traukinio, bet negaliu rodyti baimės kitų akivaizdoje. Todėl strykteliu, sunkiai nusileidžiu ant žemės ir keletą žingsnių pabėgėju, iki atgaunu pusiausvyrą.

Mudu su Juraju risčia prisivejame Bebaimius. Tą patį daro ir kiti naujokai, jie beveik nežiūri mano pusėn.

Eidama žvalgausi. Už nugaros matyti Centras, juodesnis už debesis, o pastatai aplink tamsūs ir tylūs. Vadinasi, esame į šiaurę nuo tilto, apleistoje miesto dalyje.

Pasukę už kampo išsiskleidžiame ir traukiame Mičigano aveniu. Į pietus nuo tilto ši gatvė yra judri, pilna žmonių, o čia tuščia.

Apžvelgusi pastatus iškart suprantu, kur einame. Į tuščią Hankoko pastatą, aukščiausią šiaurinėje tilto pusėje. Jis atrodo kaip juodas stulpas, apraizgytas kryžminėmis standumo sijomis.

Ką mes ten darysim? Kopsim?

Priartėjus Bebaimiai leidžiasi bėgti, mudu su Juraju skuodžiam iš paskos. Baksnodami vienas kitą alkūnėmis ir stumdydamiesi jie braunasi pro kelerias duris pirmame aukšte. Vienų stiklas išdaužtas, stirkso tik rėmas. Neatidarinėju jų, bet lendu vidun ir seku įkandin Bebaimių niūriu, tamsiu vestibiuliu, po kojomis traška šukės.

Maniau, lipsim laiptais, bet sustojam prie liftų.

– Ar jie veikia? – pakuždomis klausiu Jurajo.

– Žinoma, – Zakas užverčia akis. – Negi laikai mane kvailiu? Be abejo, atėjau anksčiau ir įjungiau atsarginį generatorių.

– Aha, – sako Jurajas, – taip ir maniau.

Zakas dėbteli į brolį, pasišokėjęs griebia už sprando ir nulenkęs galvą krumpliais stukteli į makaulę. Zakas smulkesnis už Jurają, bet tikrai stipresnis. Ar bent jau greitesnis. Jurajas vožteli Zakui į šoną ir tas jį paleidžia.

Šypteliu, nes Jurajas visas pasišiaušęs. Liftų durys atsidaro. Griūvame vidun, Bebaimiai – į vienus, naujokai – į kitus. Skustagalvė mergina numina man koją ir neatsiprašo. Susiraukusi svarstau, ar nespyrus jai į blauzdą. Jurajas spokso į savo atvaizdą lifto duryse ir glostosi plaukus.

– Kelintas aukštas? – klausia skustagalvė.

– Šimtasis, – atsakau.

– Iš kur jau tu žinai?

– Liaukis, Lina, – ramina Jurajas, – būk mandagesnė.

– Mes esame šimto aukštų pastate drauge su keliais Bebaimiais, – atkertu. – Kodėl tu šito nežinai?

Lina neatsako, tik stipriai duria nykščiu į reikiamą mygtuką.

Liftas kyla taip greitai, kad man susuka vidurius ir užgula ausis. Įsikabinu į turėklą kabinos šone ir žiūriu į mirgančius skaičius. Dvidešimtas, trisdešimtas aukštas – Jurajas pagaliau sugludina plaukus. Penkiasdešimtas, šešiasdešimtas – mano kojų pirštai liovėsi tvinkčioti. Prašvilpiame devyniasdešimt aštuntą, devyniasdešimt devintą ir pagaliau liftas sustoja šimtajame aukšte. Apsidžiaugiu, kad nelipome laiptais.

– Kaži kaip pateksime ant stogo nuo... – Jurajas nutyla.

Mane perkošia stiprus vėjas, bloškia plaukus ant akių. Šimtojo aukšto lubose žioji didžiulė skylė. Zakas atremia į jos kraštą aliuminio kopėčias ir ima lipti. Jos braška ir siūbuoja nuo jo svorio, bet jis tik švilpauja. Užsikabarojęs ant stogo, Zakas apsisuka ir suima kopėčių galą, ragindamas lipti kitą.

Imu spėlioti, ar čia ne savižudžių gauja apsimetusi nuotykių ieškotojais.

Jau ne pirmą kartą po Pasirinkimo ceremonijos klausiu savęs šito.

Kopiu paskui Jurają. Prisimenu, kaip koriausi apžvalgos rato stipinais, o Ketvertas lipo man ant kulnų. Prisimenu, kaip jis prilaikė mane iš šono ir neleido nukristi. Užsigalvojusi vos sugraibau kopėčių skersinį. Kvailė.

Prikandusi lūpą užsiropščiu iki viršaus ir atsistoju ant Hankoko pastato stogo.

Vėjas toks stiprus, kad viską užgožia – nieko nejaučiu ir nieko negirdžiu. Kad nenukrisčiau, atsiremiu į Jurają. Pirmiausia pamatau didžiulį, rudą, be gyvybės, iki horizonto besidriekiantį pelkyną. Kitoje pusėje plyti miestas – kai kurie rajonai nedaug skiriasi nuo pelkės, yra apleisti, juose galioja savi įstatymai.

Jurajas kažką rodo. Prie atsikišusios stogo atbrailos pritvirtintas mano riešo storumo plieninis lynas. Šalia sukrauta kaugė apsauginių diržų iš juodos stiprios medžiagos, užtektinai plačių išlaikyti žmogų. Zakas čiumpa vieną komplektą ir pritvirtina prie skriemulio, reguliuojančio lyno ilgį.

Seku akimis lyną – jis driekiasi pro pastatus išilgai įlankos. Nematyti, kur baigiasi. Dingteli, kad sužinosiu tik nuskriejusi.

Apsijuosę tik keliais diržais turėsime leistis lynu iš tūkstančio pėdų aukščio.

– Viešpatėliau, – sako Jurajas.

Galiu tik linktelėti.

Šauna pirmoji parengiama skrydžiui. Ji beveik atsigula ant pilvo, kol kūnas pakimba ant diržų. Zakas sukryžiuoja apsaugas jai ant pečių, juosmens ir šlaunų. Jis patraukia merginą už diržo prie pat stogo krašto ir ima skaičiuoti nuo penkių. Šauna iškelia nykščius, o Zakas pastumia ją pirmyn, į nežinią.

Šaunai nėrus stačiai galva žemyn Lina aikteli. Prasispraudžiu pro ją, kad geriau matyčiau. Šauna tolsta, saugiai apjuosta diržais. Nulydžiu ją akimis, kol virsta juodu taškeliu virš įlankos.

Bebaimiai šūkauja, mojuoja kumščiais, paskui stoja į eilę, netgi stumdosi nekantraudami kuo greičiau leistis. Nežinia, kaip atsiduriu pirmoji naujokų eilėje, tiesiai priešais Jurają. Nuo zvimbiančio lyno mane skiria tik septyni žmonės.

Vis dėlto silpnas vidinis balselis kužda: Teks laukti, kol nušoks septyni? Apima iki šiol dar nepažintas jausmas – siaubas, sumišęs su nekantrumu.

Kitas Bebaimis, jaunas vaikinas siekiančiais pečius plaukais, įsmunka į apsauginius diržus atsigręžęs nugara į stogo atbrailą. Kai Zakas pasuka skriemulį, vaikinas plačiai išskečia rankas.

Nė vienas iš laukiančiųjų priešais mane, regis, nesibaimina. Laikosi taip, lyg būtų šokę daugybę kartų – gal taip ir yra. Tačiau žvilgtelėjusi per petį matau išbalusius ir susirūpinusius naujokų veidus, nors jie stengiasi nuslėpti jaudulį garsiomis kalbomis. Kaip nutinka, kad po iniciacijos, žmogus, užuot baiminęsis pavojaus, ima jo trokšti? Ar tikrieji Bebaimiai išmoksla slėpti savo silpnybes?

Dar trys prieš mane. Dar vienas diržų komplektas; mergina pirmiausia įkiša kojas ir susikryžiuoja ant krūtinės rankas. Lieka du. Aukštas stambus vaikinas pašokinėja kaip vaikas, paskui užsisega diržus ir krisdamas šaižiai rėkia, kol pradingsta. Priešais mane stovinti mergina nusikvatoja. Liko viena.

Ji įšoka į diržus ir atkiša rankas į priekį, o Zakas užsega apsaugas. Ateina mano eilė.

Pašiurpstu, kai Zakas pakabina mano apsaugas ant lyno. Mėginu įsirangyti, bet sunkiai einasi; bjauriai dreba rankos.

– Nesiblaškyk, – sako Zakas tiesiai man į ausį. Jis paima mano ranką ir padeda susitvarkyti.

Suveržęs diržus ant liemens, Zakas stumteli mane į priekį, prie pat stogo krašto. Spoksau į plienines pastato santvaras ir juodus langus, įžiūriu net suskilinėjusias šaligatvio plyteles. Esu kvailė šitaip elgdamasi. Tik kvailė gali džiaugtis, kad širdis vos nelipa pro gerklę ir stipriai prakaituoja delnai.

– Pasirengusi, Suske? – Zakas vypteli. – Stebiuosi, jog dar neėmei rėkti ir bliauti.

– Juk sakiau tau, – įsikiša Jurajas, – ji yra apsigimusi Bebaimė. Greičiau leisk.

– Atsargiau, broliuk, o tai galiu prastai pritvirtinti tavo diržus, – grasina Zakas ir pliaukšteli sau per kelį. – O tada tvosies!

– Kurgi, kurgi, – atsako Jurajas. – Tada motina išvirs tave gyvą.

Išgirdus Jurają kalbant apie motiną, apie normalią šeimą, man suskausta krūtinę, lyg durstelėjus adata.

– Jeigu sužinos. – Zakas trūkteli prie lyno pritvirtintą skriemulį. Laimė, įtaisas laiko. Jei sulūžtų, be jokių abejonių mirčiau greitai. Pažiūrėjęs į mane Zakas sako: – Susikaupk, pasiruošk ir pir...

Dar nebaigęs tarti „pirmyn“, Zakas stumteli mane žemyn ir aš pamirštu jį, Jurają, šeimą ir visus kitus, galinčius pražudyti, dalykus. Girdžiu, kaip metalas slysta per metalą, nuo stipraus vėjo man ištrykšta ašaros, švilpiu žemyn.

Pasijuntu bekūnė, besvorė. Net ir iš tokio aukščio pelkė atrodo didžiulė, rudi lopai driekiasi toliau, negu siekia akys. Šaltas ir stiprus vėjas skaudžiai degina man veidą. Skrieju vis sparčiau ir iš krūtinės veržiasi džiaugsmo klyksmas, bet vos išsižiojusi prisiryju oro.

Tvirtai laikoma diržų išskečiu į šalis rankas ir įsivaizduoju skrendanti. Sklendžiu virš apleistos, duobėtos gatvės, vingiuojančios palei pelkę. Dabar, iš viršaus, galiu įsivaizduoti, kas būtų, jei vietoj pelkės, kaip anksčiau, tyvuliuotų ežeras. Dangus jame atsispindėtų tarsi lydytame pliene.

Širdis skausmingai daužosi, neišgaliu nei rėkti, nei kvėpuoti, bet viską jaučiu, jaučiu kiekviena gyslele ir kūno skaidula, visais kaulais ir nervais, visas mano kūnas budrus ir įsielektrinęs. Mane valdo adrenalinas.

Žemė po truputį artėja ir ryškėja, įžiūriu žmogiukus ant grindinio. Kaip kiekvienas protingas žmogus turėčiau rėkti iš baimės, bet krykščiu iš džiaugsmo. Klykiu garsiau – žmogiukai apačioje iškelia kumščius ir atsakydami surinka. Bet jie yra taip žemai, kad vos girdėti.

Žemė susilieja į pilkos, baltos ir juodos spalvų dėmę, tarp jų mirga stiklas, betonas ir plienas. Švelnios, bet tvirtos vėjo gijos apsiveja mano pirštus ir verčia išskėsti rankas plačiau. Mėginu prisitraukti jas prie krūtinės, bet neįstengiu. Žemė vis artėja.

Dar porą minučių sklendžiu tokiu pat greičiu lygiagrečiai žemei, lyg paukštis.

Greičiui sulėtėjus persibraukiu pirštais plaukus. Vėjas juos smarkiai sušiaušė ir suvėlė. Kybau maždaug dvidešimt pėdų virš žemės, bet toks aukštis dabar atrodo nieko vertas. Imu grabalioti už nugaros, mėginu atlaisvinti apsauginius diržus. Pirštai dreba, bet pasiseka. Apačioje stovi Bebaimių būrelis. Jie susikabina rankomis už riešų ir padaro man tinklą.

Norėdama nusileisti privalau tikėti, kad jie mane sugaus. Turiu suvokti, kad priklausau jų būriui ir kad jie mane priims. Tam reikia didesnės drąsos, negu nerti nuo stogo.

Pasimuistau ir krintu. Stipriai atsitrenkiu į rankų tinklą. Į nugarą įsirėžia aštrūs riešikauliai ir raumeningi dilbiai, paskui kažkas suima mano rankas ir pastato ant kojų. Nežinau, kas mane laiko, o kas ne; matau tik šypsenas ir girdžiu juoką.

– Kaip jautiesi? – klausia Šauna tapšnodama per petį.

– Na... – Visi Bebaimiai nenuleidžia nuo manęs akių. Jie nugairinti vėjo kaip ir aš, akys blizga nuo adrenalino pertekliaus, plaukai sušiaušti. Dabar žinau, kodėl tėvas vadino Bebaimius bepročių gauja. Jis nesuprato – negalėjo suprasti – tokios draugystės, kuri užsimezga tarp žmonių, kartu rizikuojančių gyvybe. – Kada galėsiu pakartoti? – klausiu. Išsišiepiu taip plačiai, kad parodau dantis. Kai jie nusikvatoja, kvatojuosi ir aš. Prisimenu, kaip koja kojon lipau laiptais su Nuolankiaisiais, visi buvom vienodi. Šiandien pasijutau visai kitaip. Mes esame skirtingi. Bet kažkodėl vieningi.

Pažvelgiu į Hankoko pastatą. Jis taip toli, kad net nematau žmonių ant stogo.

– Žiūrėkit! Štai jis! – vienas Bebaimių parodo man per petį. Pasuku galvą ton pusėn ir pamatau mažą tamsią figūrėlę, slystančią plieniniu lynu. Po kelių sekundžių išgirstu kraują stingdantį klyksmą.

– Lažinausi, kad jis klyks.

– Zako brolis klyks? Eik jau! Bijos gauti į galvą.

– Jis mosikuoja rankomis!

– Jis bliauna kaip smaugiamas katinas, – sakau ir vėl nuaidi juokas. Nusmelkia kaltė, kad šaipausi iš Jurajo jam negirdint, bet tą patį pasakyčiau, jei jis stovėtų šalia. Tikiuosi.

Kai Jurajas galiausiai pakimba ore, kartu su kitais einu jo pasitikti. Išsirikiuojame po juo ir suneriame rankas kaip kilimą. Šauna įsikimba man į dilbį, aš sugraibau kažkieno kito ranką – nesvarbu kieno ji, čia visas rankų miškas – ir dirsteliu į ją.

– Ko gero, dabar jau nebegalėsim vadinti tavęs Suske, – sako Šauna ir linkteli. – Vadinsim Triče.

+ + +

Dar kvepėdama vėju vakare įžengiu į valgyklą. Įžengiu drauge su Bebaimiais kaip viena iš jų. Atsisveikindama Šauna man pamojuoja ir būrys išsiskirsto. Patraukiu prie stalo, kur apstulbę sėdi ir į mane žiopso Kristina, Alas ir Vilas.

Priimdama Jurajo kvietimą nė nepagalvojau apie draugus. Išvydusi priblokštus jų veidus, pajuntu savotišką pasitenkinimą. Bet ir nenoriu jų liūdinti.

– Kur buvai? – klausia Kristina. – Ką veikei su jais?

– Jurajas... Žinai, tas Bebaimių naujokas, su kuriuo kartu grobėme vėliavą? – sakau. – Jis su kitais Bebaimiais leidosi į žygį ir įprašė paimti mane. Bebaimiai nenorėjo. Tokia Lina net numynė koją.

– Jie tavęs nenorėjo, bet vis dėlto paėmė, – tyliai taria Vilas. – Rodos, dabar tu jiems patinki.

– Hmm, – numykiu. Negaliu šito paneigti. – Vis tiek džiaugiuosi, kad grįžau.

Laimė, draugai nekaltina manęs meluojant, bet tikriausiai taip mano. Grįždama į būstinę lange probėgšmais išvydau savo atvaizdą – mano skruostai ir akys švytėjo, plaukai buvo išsidraikę. Lyg patyrus nepaprastą išgyvenimą.

– Gaila, nematei, kaip Kristina vos netrenkė Eruditui, – nekantriai sako Alas. Draugas stengiasi išsklaidyti įtampą. – Jis ėmė klausinėti, ką manome apie Nuolankiųjų vadus, o Kristina jam atšovė, kad susirastų naudingesnį darbą.

– Kristina buvo visiškai teisi, – priduria Vilas. – O Eruditas įsižeidė. Labai apsigavo.

– Jėga, – linkteliu. Jei plačiai šypsosiuos, gal draugai pamirš pavydą, nuoskaudą ir kitus negerus jausmus, atsispindinčius Kristinos akyse.

– Aha, – sako Kristina. – Kol tu pramogavai, aš dirbau juodą darbą gindama tavo senąjį luomą, užkirtau kelią tarpluominiam konfliktui...

– Nesikuklink, žinau, kad tau buvo smagu, – Vilas kumšteli Kristinai alkūne. – Jei pati neišklosi visko, papasakosiu aš. Eruditas stovėjo...

Vilas įsijautęs pasakoja, aš linksiu tarsi klausyčiausi, o iš tikrųjų galvoju tik apie tai, kaip žiūrėjau nuo Hankoko pastato stogo, kaip įsivaizdavau, kad vietoj pelkės tyvuliuoja ežeras, ir mintyse atkūriau pirmykštį tos vietos grožį. Pro Vilo petį žvilgčioju į Bebaimius, kurie taikstosi pasismeigti kąsnelį iš kaimyno lėkštės.

Pirmą kartą tikrai trokštu priklausyti jų luomui.

Vadinasi, turiu išgyventi kitą iniciacijos pakopą.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Kol kas antroji iniciacijos pakopa apsiriboja sėdėjimu tamsiame koridoriuje su kitais naujokais, spėliojant, kas dedasi už uždarų durų.

Jurajas įsitaisęs priešais mane, Marlena jam iš kairės, Lina iš dešinės. Per pirmąją pakopą Bebaimių naujokai ir perbėgėliai buvo atskirti, bet dabar treniruosimės kartu. Šitai mums pranešė Ketvertas prieš išnykdamas už durų.

– Taigi, – taria Lina, bruoždama batu grindis. – Kuris iš jūsų buvo geriausias?

Po jos klausimo stoja tyla, paskui atsikrenkščia Piteris.

– Aš, – sako.

– Kertu lažybų, tave įveikčiau, – pareiškia ji kaip niekur nieko sukinėdama auskarą antakyje. – Esu antra, bet neabejoju, kad bet kuris mūsiškių tave nugalėtų, perbėgėli.

Vos nenusikvatoju. Jeigu dar būčiau Nuolankioji, Linos pastaba man būtų pasirodžiusi šiurkšti ir netinkama, bet tarp Bebaimių tokie iššūkiai įprasti. Beveik imu jų laukti.

– Tavimi dėtas taip nesipūsčiau, – atšauna įsiutęs Piteris. – Kas iš jūsiškių geriausias?

– Jurajas, – atsako Lina. – O aš nesipučiu. Ar bent nutuoki, kiek metų mes šitam rengėmės?

Jei Lina ketino mus sugluminti, jai pavyko. Mano kūnas pašiurpsta.

Piteriui nespėjus atsakyti, Ketvertas atlapoja duris ir pakviečia Liną. Pamoja jai, mergina atsistoja ir žengia koridoriumi. Jos nuskusta galva blizga mėlynoje šviesoje.

– Tai tu esi pirmas, – sako Vilas Jurajui.

Jurajas gūžteli.

– Aha. Tai kas?

– Ar nemanai, kad šiek tiek nesąžininga, jog tu rengeisi iniciacijai nuo pat vaikystės, o mums tenka visko išmokti per kelias savaites? – prisimerkęs klausia Vilas.

– Nemanau. Patirtis padėjo pirmoje pakopoje, bet antrajai negali pasirengti, – atsako Jurajas. – Bent jau taip man buvo aiškinama.

Visi tyli. Taip sėdime kokias dvidešimt minučių. Vis žvilgčioju į laikrodį. Durys atsiveria ir Ketvertas pakviečia Piterį.

Minutės slenka kankinamai lėtai. Pamažu mūsų mažėja – liekame tik mudu su Jurajumi ir Driu. Driu trepsena koja, Jurajas pirštais barbena į kelį, o aš stengiuosi sėdėti visai ramiai. Iš kambario koridoriaus gale atsklinda tik murmesys ir imu įtarti, kad vadai toliau žaidžia su mumis savo žaidimą. Išnaudoja kiekvieną progą mus įbauginti.

Atvėręs duris Ketvertas pamoja man.

– Užeik, Triče.

Atsistoju paskaudusia nuo ilgo rėmimosi į sieną nugara ir einu pro du likimo bendrus. Driu pakiša man koją, kad suklupčiau, bet aš ją peršoku.

Ketvertas paliečia man petį, vedasi į kambarį ir uždaro duris.

Pamačiusi, kas yra viduje, atšoku ir nugara atsimušu Ketvertui į krūtinę.

Kambaryje stovi atlošiama metalinė kėdė, panašioje sėdėjau per gabumų testą. Šalia – jau pažįstamas prietaisas. Kambaryje nėra veidrodžių ir tvyro prietema. Kertėje ant stalo šviečia kompiuterio ekranas.

– Sėsk, – paliepia Ketvertas. Jis suima mane už pečių ir stumteli į priekį.

– Kam ta simuliacija? – stengiuosi klausti tvirtai, bet balsas dreba.

– Ar kada girdėjai sakant „pažink savo baimes“? – klausia Ketvertas. – Mes šitą posakį taikome tiesiogiai. Simuliacija išmokys tave valdyti emocijas susidūrus su pavojumi.

Virpančia ranka paliečiu kaktą. Simuliacijos yra netikros, jos nekelia grėsmės. Todėl blaiviai galvojant neturėčiau bijoti. Tačiau baiminuosi instinktyviai. Sutelkusi visas valios jėgas prieinu prie kėdės, atsisėdu ir atremiu galvą į atlošą. Net pro drabužius jaučiu šaltą metalą.

– Ar kada nors vykdei gabumų testus? – klausiu. Ketvertas atrodo patyręs.

– Ne, – atsako jis. – Vengiu Suskių kaip įmanydamas.

Nenutuokiu, kodėl reikėtų vengti Nuolankiųjų. Bebaimių ir Teisuolių – galbūt, nes drąsa ir sąžiningumas verčia žmones elgtis keistai, bet kuo jam kliūva Nuolankieji?

– Kodėl?

– Ar manai, kad tikrai atsakysiu?

– Tai kam kalbi miglotai, jei nenori nieko paaiškinti?

Ketvertas pirštais brūkšteli man per kaklą. Įsitempiu. Švelnumo gestas? Ne, jis tik nubraukia man plaukus. Kažką pabarškina, pasuku galvą norėdama pamatyti, kas tai. Ketvertas laiko švirkštą su ilga adata, nykštį uždėjęs ant stūmoklio. Švirkštas pilnas oranžinio skysčio.

– Dursi? – Man išdžiūva gerklė. Šiaip jau nebijau adatų, bet ši milžiniška.

– Mes vartojame patobulintą simuliacijos serumą, – aiškina Ketvertas. – Todėl nereikia jokių laidų ar elektrodų.

– Kaip be jų apsieinate?

– Na gerai, aš turiu laidus, todėl matau, kas dedasi, – sako jis. – O tau sykiu su serumu įšvirkščiu mikrosiųstuvėlį, perduosiantį duomenis į kompiuterį.

Ketvertas prispaudžia man ranką ir įbeda adatą į kaklą. Gerklę nutvilko aštrus skausmas. Krūpteliu ir sutelkiu dėmesį į ramų jo veidą.

– Serumas ims veikti po minutės. Ši simuliacija yra kitokia negu gabumų testas, – dėsto Ketvertas. – Be siųstuvėlio, serumas aktyvina amigdalą – ši smegenų sritis sukelia neigiamas emocijas, pavyzdžiui, baimę ir haliucinacijas. Smegenų virpesiai perduodami į kompiuterį, tavo haliucinacija paverčiama vaizdu, kurį matau ekrane. Įrašą perduosiu Bebaimių pareigūnams. Išeisi iš haliucinacijos, kai sugebėsi nusiraminti – sunorminusi širdies plakimą ir ritmingai kvėpuodama.

Stengiuosi įsiminti Ketverto žodžius, bet mano mintys pinasi. Pajuntu klasikinius baimės simptomus: prakaituoja delnai, daužosi širdis, spaudžia krūtinę, džiūsta burna, gerklėje veliasi gumulas, sunku kvėpuoti. Ketvertas padeda rankas ant atlošo abipus mano galvos ir pasilenkia.

– Laikykis drąsiai, Triče, – kužda jis. – Pirmas kartas visada sunkiausias.

Prieš aptemstant protui, dar pažvelgiu jam į akis.

+ + +

Stoviu pievoje. Sausa žolė siekia pusiaują. Mano šnerves degina dūmų kvapas. Dangus yra tulžies spalvos, žvilgtelėjus į jį apima nerimas, norisi susigūžti.

Girdžiu šnaresį, lyg vėjas vartytų knygos puslapius, bet vėjo čia nėra. Išskyrus plazdenimą negirdėti jokio garso, ramu. Nei karšta, nei šalta – rodos, net nėra oro, bet aš galiu kvėpuoti. Virš galvos šmėsteli šešėlis.

Kažkas nutupia ant peties. Jaučiu padaro svorį, aštrius nagus ir mėginu nusipurtyti, o paskui numušti kita ranka. Apčiuopiu švelnų ir trapų daiktą. Plunksną. Prikandu lūpą ir žvilgteliu į šoną. Juodas nemažas paukštis pasuka galvą ir įsmeigia į mane blizgančią kaip karoliukas akį.

Sukandusi dantis vėl mėginu nuvyti varną. Ji suleidžia nagus į petį ir laikosi. Surinku daugiau iš susierzinimo negu iš skausmo ir stengiuosi nuplėšti paukštį abiem rankom, bet jis tvirtai laikosi įsmeigęs į mane vieną akį, plunksnos žvilga geltonoje šviesoje. Sudunda griaustinis, girdžiu lietaus šniokštimą, bet neiškrinta nė lašo.

Dangus aptemsta, tarsi debesiui uždengus saulę. Vis dar gūždamasi nuo varnos, žvilgteliu į viršų ir išvystu atskrendant visą pulką. Varnos metasi prie manęs išskėtusios nagus, išžiotais snapais, krankimu užpildydamos erdvę. Jos susitelkia ir kaip debesis leidžiasi žemyn, į mane sminga daugybė žvilgančių juodų akių.

Bandau bėgti, bet kojos lyg įaugusios į žemę, kaip varna įsikabinusi man į petį. Imu klykti: varnos mane apsupa, sparnų švilpesys užgula ausis, jos kapoja man pečius, nagais kabinasi į drabužius. Rėkiu, kol iš akių ima trykšti ašaros, bergždžiai mosikuoju rankomis jas vaikydama. Varnų labai daug, o aš viena. Jos gnaibo man pirštų galus, spaudžiasi prie kūno, sparnais daužo sprandą, nagais drasko plaukus.

Sukinėjuosi ir raitausi, galiausiai parvirstu ant žemės dangstydamasi galvą rankomis. Varnos šaižiai krankia. Žolėje kažkas kruta, varna stengiasi išsikapstyti man iš po nugaros. Kai atmerkiu akis, paukštis kerta man į veidą, tiesiai į nosį. Ant žolės ima lašėti kraujas. Aš kūkčioju ir priploju varną delnu, bet iš po kitos rankos išsivadavęs paukštis įsikabina nagais man į marškinėlius.

Rėkiu ir kūkčioju.

– Gelbėkit! – klykiu. – Gelbėkit!

Varnos plazdena smarkiau, sparnų šnaresys užgula man ausis. Kūnas dega apkibęs paukščiais, mintys drumsčiasi, trūksta oro. Įkvepiu oro ir pritraukiu pilną burną plunksnų. Jos keliauja stemple į plaučius, užnuodija kraują.

– Gelbėkit, – kūkčioju ir klykiu – beprasmiškai, nesąmoningai. Aš mirštu; aš mirštu; aš mirštu.

Mano oda perši, srūva kraujas, garsus krankimas kurtina, bet aš nemirštu. Prisimenu, kad viskas netikra, tik atrodo tikra, atrodo labai tikra. Laikykis drąsiai, galvoje nuskamba Ketverto balsas. Šaukiuosi jo, prisirijusi plunksnų rėkiu: „Gelbėk!“ Tačiau niekas neateina į pagalbą; esu viena.

Išeisi iš haliucinacijos būsenos, kai sugebėsi nusiraminti, vėl girdžiu Ketverto balsą. Užsikosiu, skruostais rieda ašaros. Tuo metu dar viena varna išlenda iš pažasties ir aštriu snapu taikosi kirsti man į lūpas. Paukštis kyšteli snapą man į burną ir užkabina dantis. Paskui įkiša visą galvą ir aš ją nukandu, burnoje pajuntu šlykštų skonį. Išspjovusi bjaurastį stipriai sukandu dantis. Bet dar viena varna drasko man kojas, o kita kapoja šonkaulius.

Nusiramink. Negaliu, negaliu. Galva plyšta.

Kvėpuok. Neprasižioju, tik traukiu orą pro nosį. Toje pievoje, regis, esu jau valandų valandas; gal net dienas. Išpučiu orą pro nosį. Širdis sunkiai plaka krūtinėje. Turiu ją nuraminti. Vėl ašarodama įkvepiu.

Kūkčiodama prisiverčiu judėti, išsitiesiu ant žolės aukštielninka, aštrūs stiebai bado odą. Išskečiu rankas ir kvėpuoju. Varnos trinasi ir snapais baksnoja šonus, stengiasi palįsti po nugara, bet aš jų nevaikau. Leidžiu paukščiams plasnoti, krankti, baksnoti ir badyti snapais, palengva atpalaiduoju raumenis ir atsiduodu sparnuočių valiai.

Persmelkia skausmas.

Atmerkusi akis pasijuntu sėdinti metalinėje kėdėje.

Suklykiu, imu blaškytis, maskatuodama rankomis, galva ir kojomis vaikau paukščius, tačiau jie dingę. Nors aš vis dar jaučiu plunksnų prisilietimą ant sprando, aštrius nagus ant peties ir peršinčią odą. Suvaitoju, pritraukiu kelius prie krūtinės ir paslepiu veidą.

Pajutusi ant peties ranką aklai trenkiu kumščiu ir pataikau į tvirtą, lygų kūną.

– Neliesk manęs! – kūkčioju.

– Viskas baigta, – sako Ketvertas ir negrabiai perbraukia man plaukus. Prisimenu, kaip tėtis, bučiuodamas ir linkėdamas labos nakties, paglostydavo man galvą, kaip švelniai liesdavo mama trumpindama plaukus. Persibraukiu delnais galvą, lyg valydamasi plunksnas, nors žinau, kad jų ten nėra.

– Triče!

Linguojuosi pirmyn atgal metalinėje kėdėje.

– Triče, palydėsiu tave į miegamąjį, gerai?

– Ne! – atkertu. Pakeliu galvą ir pašnairuoju į Ketvertą, nors nelabai ką įžiūriu pro ašaras. – Nenoriu, kad jie mane tokią pamatytų... Tik ne dabar...

– Nusiramink, – Ketvertas užverčia akis. – Išvesiu tave pro užpakalines duris.

– Ir tu nesivargink... – Papurtau galvą. Visa tirtu ir jaučiuosi tokia nusilpusi, kad nežinau, ar pajėgsiu atsistoti, bet turiu pamėginti. Nebūsiu ta vienintelė, kurią teko palydėti į miegamąjį. Net jeigu kiti manęs nepamatys, vis tiek sužinos, apkalbės...

– Tu man nenurodinėk. – Ketvertas čiumpa mano ranką ir išvelka iš kėdės.

Išsimirksiu ašaras, nusišluostau skruostus atpakalia ranka ir leidžiuosi nutempiama prie durų už kompiuterio ekrano.

Tylėdami einame koridoriumi. Nutolus nuo kambario kelis šimtus jardų išlaisvinu ranką ir sustoju.

– Kodėl taip padarei? – klausiu. – Kokia viso šito prasmė, ką? Nė nenutuokiau, kad rinkdamasi Bebaimių luomą sutikau būti kankinama ištisas savaites!

– Negi manei, kad nugalėti bailumą bus lengva? – ramiai atsako Ketvertas.

– Šita kankynė nepadės nugalėti bailumo! Bailumas išryškėja tikrame gyvenime, o tikrame gyvenime aš nesileisiu užkapojama varnų, Ketverte! – Užsidengiu veidą delnais ir imu kūkčioti.

Ketvertas tyli, tiesiog stovi ir žiūri į mane verkiančią. Po kelių sekundžių liaujuosi ir nusibraukiu veidą.

– Noriu namo, – sakau silpnu balsu.

Tačiau nebegaliu grįžti į namus. Turiu tik dvi išeitis: likti čia arba atsidurti beluomių lindynėje.

Ketvertas manęs neužjaučia. Tiesiog spokso. Koridoriaus prietemoje jo akys atrodo juodos, lūpos kietai sučiauptos.

– Mokytis mąstyti baimės akivaizdoje, – sako Ketvertas, – labai praverstų kiekvienam, net ir Suskių šeimoms. Šito stengiamės tave išmokyti. Jei tau per sunku, tai nešdinkis po velnių, nes Bebaimiams tokios nereikia.

– Aš stengiuosi. – Apatinė lūpa dreba. – Bet man nesiseka. Aš susimaunu.

Ketvertas atsidūsta.

– Kaip manai, kiek laiko išgyvenai haliucinaciją, Triče?

– Nežinau, – purtau galvą. – Gal pusvalandį?

– Tris minutes, – atsako Ketvertas. – Tu išsikapstei triskart greičiau negu kiti naujokai. Kad ir kas būtum, tikrai nesi nevykėlė.

Tris minutes?

Ketvertas šypteli.

– Rytoj eisis geriau. Pamatysi.

– Rytoj?

Ketvertas uždeda ranką man ant nugaros ir palydi iki miegamojo. Pro marškinėlius jaučiu jo pirštus. Švelnus jų prisilietimas leidžia trumpam pamiršti paukščius.

– Ką matei per pirmą simuliaciją? – žiūriu į Ketvertą.

– Žmogų. – Jis trūkteli pečiais. – Tai nesvarbu.

– Ar įveikei šitą baimę?

– Dar ne. – Priėjus miegamojo duris, Ketvertas atsiremia į sieną ir susikiša rankas į kišenes. – Gal ir niekada neįveiksiu.

– Tai baimės neišnyksta?

– Kartais – taip. O kartais užleidžia vietą naujoms. – Jis užsikiša nykščius už diržo kilpų. – Tačiau svarbiausia – ne atsikratyti baimių. Tai neįmanoma. Turi išmokti valdyti savo baimę ir nuo jos išsilaisvinti, štai kas svarbiausia.

Linkteliu. Anksčiau maniau, kad Bebaimių niekas negali išgąsdinti. Bent jau taip atrodė iš jų elgesio. Galbūt jie tik puikiai tvardosi.

– Šiaip ar taip, tokia baimė kaip tavo per simuliaciją reta, – priduria Ketvertas.

– Ką nori pasakyti?

– Na, juk iš tikrųjų nebijai varnų? – šypteli Ketvertas. Šypsosi ir akimis, todėl užmirštu, kad jis mano instruktorius. Jis tiesiog paprastas vaikinas, palydėjęs merginą iki durų. – Pamačiusi varną nepuoli klykdama bėgti?

– Ne, tikrai ne. – Svarstau, ar nežingtelėjus arčiau Ketverto. Be jokios priežasties, tiesiog noriu pajusti, ką reiškia stovėti arti jo; labai to noriu.

Kvailė, suniekina balselis galvoje.

Žengiu artyn, irgi atsiremiu į sieną ir pasuku galvą, kad matyčiau Ketvertą. Kaip ir tada, ant apžvalgos rato, puikiai žinau, koks atstumas mus skiria. Šeši coliai. Pasilenkiu dar arčiau. Atstumas dar sumažėja. Iškaistu, lyg Ketvertas skleistų energiją, kurią galiu pajusti tik būdama labai arti.

– Tai ko iš tikrųjų aš bijau? – klausiu.

– Nežinau, – atsako jis. – Žinai tik tu pati.

Lėtai linkteliu. Bijau daug ko, bet nesu tikra, ko labiausiai, kuri baimė pati didžiausia.

– Nemaniau, kad bus taip sunku tapti Bebaime, – sakau ir pati apstulbstu; stebiuosi, kad tai pripažinau. Įsikandu skruostą ir įdėmiai žiūriu į Ketvertą. Ar padariau klaidą?

– Girdėjau, anksčiau buvo kitaip, – Ketvertas gūžteli pečiais. Rodos, mano prisipažinimas jam nė motais. – Bebaimiai buvo kitokie.

– Kas pasikeitė?

– Vadai, – atsako Ketvertas. – Žmonės, kuriantys treniruočių programas ir nustatantys Bebaimių elgesio normas. Prieš šešerius metus Maksas ir kiti vadai pakeitė treniruočių programas, ėmė skatinti konkurenciją ir žiaurumą. Jų teigimu, taip išbandomas naujokų tvirtumas. Šios pataisos padarė didelę įtaką ir Bebaimių luomo vertybėms. Tikrai nutuoki, kas yra naujausias vadų numylėtinis.

Atsakymas aiškus: Erikas. Atlaikęs išbandymus jis tapo žiauriu žmogumi, dabar tokiais pat nori paversti ir mus.

Žiūriu į Ketvertą. Jo treniruotės nepakeitė.

– Per iniciaciją buvai pirmas, – tariu. – O kelintas buvo Erikas?

– Antras.

– Vadinasi, pirmiausia vadovauti siūlė tau, o tik paskui Erikui, – lėtai linkteliu.

– Kodėl taip nusprendei?

– Iš Eriko elgesio valgykloje pirmą vakarą. Rodos, jis tau pavydi, nors ir gavo, ko norėjęs.

Ketvertas neprieštarauja. Esu teisi. Noriu paklausti, kodėl jis nepriėmė siūlomo posto; kodėl taip spyriojasi tapti vadu, nors tikrai yra lyderis iš prigimties. Bet žinau, kaip Ketvertas nemėgsta asmeniškų klausimų.

Šnirpšteliu, dar kartą nusišluostau veidą ir susiglostau plaukus.

– Ar matyti, kad verkiau? – klausiu.

– Hmm, – Ketvertas prisimerkęs palinksta dar arčiau, tarsi tyrinėdamas mano veidą. Jis vos šypteli. Dar truputėlis, ir mudu kvėpuosime tuo pačiu oru – jei tik prisiminsiu, kad reikia kvėpuoti.

– Ne, Triče, – atsako Ketvertas. Paskui surimtėja ir priduria: – Atrodai kieta kaip plienas.

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Įėjusi į miegamąjį pamatau, kad dauguma naujokų – ir gimusiųjų Bebaimių luome, ir perbėgėlių – susispietę tarp gultų, o viduryje stovi Piteris su laikraščiu.

– Nuolankiųjų lyderių vaikai masiškai perbėga į kitus luomus – tai ne atsitiktinumas, į šį faktą derėtų atkreipti dėmesį, – skaito jis. – Visai neseniai kitus luomus pasirinko Andriaus Prioro vaikai – Beatričė ir Kalebas. Tai verčia suabejoti Nuolankiųjų vertybių ir mokymo teisingumu.

Nugara perbėga šiurpas. Būrio pakraštyje stovinti Kristina žvilgteli per petį ir išvysta mane. Jos veide matyti nerimas. Neįstengiu pajudėti. Mano tėvas. Dabar Eruditai užsipuolė mano tėvą.

– Kodėl gi tokio įtakingo žmogaus vaikai atsisakė tėvo jiems skiepyto gyvenimo būdo ir perėjo į kitus luomus? – toliau skaito Piteris. – Molė Etvud, kita Bebaimių luomo perbėgėlė, mano, kad dėl to gali būti kaltas blogas auklėjimas ir šiurkštus elgesys. „Girdėjau Beatričę kalbant per miegus, – pasakoja Molė. – Ji maldavo tėvą liautis. Nežinau, apie ką ji kalbėjo, bet prisiminimai sukelia Beatričei košmarus.“

Štai kaip man atkeršijo Molė. Ji pripaistė nesąmonių Eruditų žurnalistui, kurį apšaukė Kristina.

Molė nusišypso. Jos dantys kreivi. Jei išmuščiau, padaryčiau paslaugą.

– Ką? – klausiu. Tiksliau, mėginu paklausti, nes mano balsas pridusęs ir gergždžia. Atsikrenkštusi pakartoju: – Ką?

Piteris liaujasi skaitęs, keli naujokai atsigręžia. Kai kurie, tarp jų ir Kristina, žiūri į mane su gailesčiu, susiraukę, patempę lūpas. Tačiau dauguma vaiposi ir dviprasmiškai susižvelgia. Plačiai išsišiepęs Piteris atsigręžia paskutinis.

– Atiduok laikraštį, – pareikalauju ir atkišu ranką. Skruostai dega.

– Bet aš dar nebaigiau skaityti, – juokdamasis atsako Piteris. Jis permeta akimis tekstą. – Šiaip ar taip, tikriausiai kaltas ne amoralus vieno žmogaus elgesys, o iškreiptos viso luomo vertybės. Galbūt mes patikėjome miesto valdymą išverstakailiams tironams, nežinantiems, kaip išbristi iš skurdo ir užtikrinti gerovę.

Pripuolu prie Piterio ir mėginu išplėšti laikraštį jam iš nagų, bet jis iškelia popierių aukštai virš galvos. Negaliu jo pasiekti, nebent pasišokėčiau. Tačiau aš nešokinėsiu. Užuot veltui stengusis, iš visų jėgų priminu jam kojos pirštus. Piteris, slopindamas dejonę, sukanda dantis.

Tada metuosi prie Molės, tikėdamasi, kad įsibėgėjus užteks jėgų ją pargriauti. Bet šaltos rankos nutveria mane už liemens.

– Tai mano tėvas! – rėkiu. – Baily, tai mano tėvas!

Vilas tempia mane tolyn nuo Molės ir pakelia nuo grindų. Tankiai kvėpuodama mėginu nutverti laikraštį, kol Piteris vėl nesiėmė skaityti. Turiu sudeginti tą popiergalį; sudraskyti. Privalau.

Vilas išvelka mane į koridorių, jo nagai įsirėžia man į odą. Durims užsidarius jis mane paleidžia, o aš jį atstumiu.

– Ką darai? Negi manai, kad nepajėgsiu apsiginti nuo tų pašlemėkų?

– Pajėgsi, – sako Vilas ir užstoja duris. – Nutariau tave sustabdyti, kol nesukėlei miegamajame muštynių. Atvėsk.

Prunkšteliu.

– Atvėsti? Atvėsti? Tie šikniai šmeižia mano šeimą, mano luomą!

– Viskas yra ne taip. – Vilo paakiai pajuodę, veidas išsekęs. – Tai tavo senasis luomas ir burnų jiems neužčiaupsi, todėl verčiau tiesiog nekreipti dėmesio.

– Ar girdi, ką sakau? – Skruostų raudonis atslūgsta, kvėpavimas sulėtėja. – Tavo buvęs kvailių luomas ne tik įžeidinėja Nuolankiuosius, bet ir ragina nuversti vyriausybę.

Vilas nusikvatoja.

– Ne, jie neragina. Eruditai yra pasipūtėliai ir nuobodos, todėl juos ir palikau, bet ne maištautojai. Jie mėgsta daug kalbėti, štai ir viskas. Negaudami išsisakyti, šmeižia Nuolankiuosius.

– Eruditams reikia ne išklausymo, o palaikymo, – atkertu. – Jiems nederėtų melu nuteikinėti žmonių prieš Nuolankiuosius. – Paliečiu delnais skruostus. – Kurių galų mano brolis prie jų prisidėjo?

– Pala, ne visi Eruditai tokie jau blogi, – pasipiktina Vilas.

Linkteliu, bet nepatikiu juo. Sunku įsivaizduoti padorų žmogų, kilusį iš Eruditų, nors Vilas visai nieko sau.

Durys atsiveria, išeina Kristina su Alu.

– Einu darytis tatuiruotės, – sako ji. – Gal nori drauge?

Susiglostau plaukus. Negaliu grįžti į miegamąjį. Net jei Vilas ir leistų, viena neįveiksiu visų priešininkų. Todėl belieka eiti su draugais ir stengtis pamiršti, kas vyksta mieste. Be šeimos, turiu ir kitų rūpesčių.

+ + +

Alas neša užsikėlęs Kristiną ant kupros. Ji rėkia, o Alas skinasi kelią pro minią. Juos išvydę žmonės padaro kelią.

Man vis dar dega petys. Kristina įkalbėjo ir mane išsitatuiruoti Bebaimių ženklą – apskritimą su viduryje liepsnojančia ugnimi. Mama nieko nesakė, pamačiusi tatuiruotę ant raktikaulio, todėl dabar nebedvejoju. Tatuiruotės – Bebaimių gyvenimo dalis, tiesiog neatskiriamos nuo iniciacijos, kaip ir pratybos.

Negana to, Kristina įtikino mane įsigyti palaidinukę be petnešėlių, apnuoginančią pečius, ir vėl apvedžiojo akis juodu pieštuku. Nebesipriešinu jos gražinama, nes tada pati sau atrodau patraukli.

Mudu su Vilu žingsniuojame paskui Kristiną ir Alą.

– Negaliu patikėti, kad pasidarei dar vieną tatuiruotę. – Vilas purto galvą.

– Kodėl? – klausiu. – Ar dėl to, kad esu Suskė?

– Ne. Todėl, kad tu jautri. – Vilas nusišypso. Jo dantys balti ir tiesūs. – Su kokia baime šiandien kovojai, Triče?

– Su pulku varnų, – atsakau. – O tu?

Vilas nusikvatoja.

– Su rūgštimi.

Neklausinėju, ką jis turi galvoje.

– Koks stulbinamas išradimas tas serumas, – pareiškia Vilas. – Jis priverčia kovoti tavo smegenų gumburį, sukeliantį baimę, su kaktine smegenų skiltimi, priimančia sprendimus. Tačiau simuliacija vyksta tik tavo galvoje. Ji atrodo labai tikroviška, bet iš tikrųjų tu pats ją kuri ir... – Vilas nutyla. – Atsiprašau, plepu kaip Eruditas. Tiesiog įprotis.

Gūžteliu pečiais.

– Visai įdomu.

Alas vos nenumeta Kristinos. Ji stengiasi už ko nors nusitverti ir stveria jam už veido. Alas susigūžia ir stipriau suima Kristinos kojas. Iš pažiūros Alas atrodo laimingas, bet jo šypsena liūdna. Man neramu dėl draugo.

Prie bedugnės pamatau Ketvertą, apsuptą būrelio Bebaimių. Jis kvatojasi taip garsiai, kad praradęs pusiausvyrą čiumpa už turėklo. Sprendžiant iš butelio rankoje ir įraudusio veido, vaikinas įkaušęs. Iki šiol laikiau Ketvertą griežtu, besilaikančiu drausmės kareiviu, bet visai pamiršau, kad jam tik aštuoniolika.

– Ojojoj! – įspėja Vilas. – Pavojus! Instruktorius!

– Gerai, kad nors ne Erikas, – sakau. – Jis tikriausiai lieptų žaisti viščiukus.

– Aišku, bet ir Ketverto reikia vengti. Prisimeni, kaip jis įrėmė ginklą Piteriui į galvą? Tas tikriausiai apsimyžo.

– Piteris to nusipelnė, – tvirtai sakau.

Vilas su manimi nesiginčija. Prieš kelias savaites tikriausiai būtų, bet dabar visi žinome, ką sugeba tas niekšas.

– Triče! – šaukia Ketvertas.

Mudu su Vilu susižvelgiame nežinodami, ar stebėtis, ar nerimauti. Ketvertas atsitraukia nuo turėklų ir prisiartina prie manęs. Alas sustoja, Kristina nuslysta ant žemės. Nekaltinu jų, kad spokso. Iš mūsų visų Ketvertas kalbina tik mane.

– Atrodai pasikeitusi, – paprastai jis kalba trumpai ir aiškiai, o dabar liežuvis pinasi.

– Ir tu, – atsakau. Ketvertas atrodo labiau atsipalaidavęs, jaunesnis. – Ką čia veiki?

– Flirtuoju su mirtimi, – atsako Ketvertas kvatodamasis. – Geriu ant bedugnės krašto. Tikriausiai prastas sumanymas.

– Tikrai ne koks. – Nežinau, ar toks instruktorius man patinka. Nemoku įvardyti, kas kelia nerimą.

– Nežinojau, kad pasidarei tatuiruotę, – sako Ketvertas, žiūrėdamas į mano raktikaulį, ir gurkšteli iš butelio. Nuo jo tvoksteli alkoholiu, kaip nuo andai sutikto beluomio.

– Teisingai. Varnos, – sako Ketvertas.

Jis žvilgteli per petį į draugus, kurie, kitaip negu maniškiai, toliau linksminasi. Paskui priduria: – Pakviesčiau tave prisidėti, bet tau nedera matyti manęs tokio.

Knieti paklausti, kodėl jam užėjo noras linksmintis su manim, bet įtariu, jog atsakymas slypi butelyje.

– Kokio? – klausiu. – Pasigėrusio?

– Aha... gerai, ne. – Jo balsas sušvelnėja. – Turbūt tikrai.

– Apsimesiu nemačiusi.

– Kaip gražu iš tavo pusės. – Prikišęs lūpas man prie ausies Ketvertas sukužda: – Gerai atrodai, Triče.

Nuo apstulbimo širdis ima šokinėti. Verčiau taip nebūtų, nes jo akys apsimiglojusios, tauškia, kas ant seilės užėjo. Nusijuokiu.

– Būk geras ir laikykis toliau nuo bedugnės.

– Žinoma, – Ketvertas pamerkia man akį.

Nenoromis išsišiepiu. Vilas atsikrenkščia, bet aš nepajėgiu atitraukti akių nuo Ketverto net tada, kai šis grįžta pas draugus.

Alas pribėga prie manęs ir kaip tikras milžinas persimeta per petį. Rėkiu, veidas dega.

– Nagi, mergaite, – sako jis, – nešuosi tave vakarienei.

Įremiu alkūnes Alui į nugarą ir pamojuoju Ketvertui.

– Maniau, reikia tave gelbėti, – sako kiek paėjėjęs Alas ir nuleidžia mane. – Kas čia buvo? – Jis stengiasi kalbėti nerūpestingai, bet klausimas nuskamba liūdnai. Aš jam vis dar per daug rūpiu.

– Taip, mes visi laukiame atsakymo į šitą klausimą, – prodainiu sako Kristina. – Ko jis iš tavęs norėjo?

– Nieko. – Papurtau galvą. – Jis buvo įkaušęs. Pats nesuprato ką kalbąs. – Atsikrenkščiu. – Todėl ir šypsojausi. Juokinga matyti jį tokį.

– Tiesa, – pritaria Vilas. – Tikrai nesuprato, antraip...

Vilui nespėjus baigti sakinio, žiebiu jam alkūne į šonkaulius. Jis buvo užtektinai arti ir galėjo išgirsti Ketverto komplimentą. Nenoriu, kad išpasakotų tai visiems, ypač Alui, nes šis pasijus dar blogiau.

Namie vakarais ramiai sėdėdavau su šeima. Mama megzdavo šalikus kaimynų vaikams. Tėtis padėdavo Kalebui ruošti namų darbus. Židinyje degdavo ugnis, o mano širdyje viešpatavo ramybė. Darydavau kaip tik tai, ko iš manęs buvo tikimasi, ir gyvenimas tekėjo tyliai.

Vaikinai niekada nenešiojo manęs ant pečių, nesikvatodavau iki paskaustant pilvui prie vakarienės stalo ir nesiklausydavau šimto vienu metu kalbančiųjų klegesio. Ramybė saisto, o laisvė yra tokia.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Kvėpuoju pro nosį. Įkvepiu, iškvepiu. Vėl įkvepiu.

– Triče, tai tik simuliacija, – tyliai sako Ketvertas.

Jis klysta. Ankstesnė įsiskverbė į mano gyvenimą, neduoda ramybės nei dieną, nei naktį. Naktiniuose košmaruose ne tik matau varnas, bet jaučiu tą patį kaip ir per simuliaciją – siaubą ir bejėgiškumą. Galbūt kaip tik šito labiausiai bijojau. Siaubo priepuoliai ištinka duše, pusryčiaujant, einant koridoriumi. Nusigraužiu nagus, todėl pirštų pagalvėlės gelia. Puikiai žinau, kad taip reaguoju ne aš viena.

Vis dėlto linkteliu ir užmerkiu akis.

+ + +

Stoviu tamsoje. Prisimenu tik, kad sėdėjau metalinėje kėdėje ir į ranką įsmigo adata. Šįkart nėra jokios pievos, nematyti varnų. Širdis neramiai spurda. Kokios pabaisos išlįs iš tamsos ir mėgins aptemdyti man protą? Kiek ilgai teks laukti jų pasirodant?

Priekyje, už kelių pėdų, įsižiebia mėlynas žibintas, paskui dar vienas, patalpa nušvinta. Aš esu Pragare, prie bedugnės. Mane supa naujokai – jų rankos sukryžiuotos, veidai abejingi. Akimis ieškau Kristinos – ji irgi čia. Nė vienas nejuda. Nuo tos ramybės sugniaužia gerklę.

Priešais išvystu blyškų savo pačios atvaizdą. Paliečiu jį – užčiuopiu vėsų ir lygų stiklą. Žvilgteliu aukštyn. Virš galvos irgi stiklas; esu stiklinėje dėžėje. Įsiremiu į jos viršų mėgindama atidaryti. Bergždžiai. Dėžė sandari.

Širdis ima daužytis smarkiau. Noriu ištrūkti iš spąstų. Kažkas pabarbena į stiklinę sieną. Ketvertas. Jis vaipydamasis rodo į mano kojas.

Dar prieš akimirką jos buvo sausos, bet dabar vandens jau per pusę colio, kojinės permirkusios. Pritupiu, norėdama pažiūrėti, iš kur plūsta vanduo. Nieko neaptinku, rodos, jis atsiranda iš niekur, kyla nuo stiklinės dėžės dugno. Žiūriu į Ketvertą, o jis tik gūžteli pečiais. Ir atsistoja greta naujokų.

Vanduo greitai kyla. Užlieja kulkšnis. Kumščiu daužau stiklą.

– Ei! – rėkiu. – Išleiskit mane!

Vėsus vanduo apsemia mano nuogas blauzdas. Imu trankyti stipriau.

– Išleiskit mane iš čia!

Žiūriu į Kristiną. Ji palinksta prie greta stovinčio Piterio ir kažką šnibžda jam į ausį. Abudu juokiasi.

Vanduo jau siekia šlaunis. Daužau stiklą abiem kumščiais. Nebesitikiu patraukti žmonių dėmesio; mėginu išsilaisvinti. Paklaikusi iš baimės tvoju į stiklą iš visų jėgų. Žingteliu atgal ir mėginu pramušti sieną petimi – vieną, du, tris, keturis kartus. Jokios naudos, tik siaubingai gelia petį. Klykiu maldaudama padėti, o tuo metu vanduo pakyla iki liemens, pasiekia šonkaulius, ima semti krūtinę.

– Padėkit! – rėkiu. – Kas nors padėkit!

Dar kartą atsitrenkiu į stiklą. Šioje dėžėje gausiu galą. Virpančiomis rankomis persibraukiu plaukus.

Tarp kitų naujokų pamatau Vilą ir pasąmonėje šmėsteli mintis. Turiu prisiminti jo žodžius. Nagi, mąstyk. Liaujuosi daužiusi stiklą. Sunku kvėpuoti, bet turiu pamėginti. Kol vanduo dar neužliejo galvos, privalau įkvėpti kuo daugiau oro.

Plūduriuoju vandenyje. Priplaukiu prie lubų ir atlošiu galvą, nes vanduo jau semia smakrą. Žiopčiodama prispaudžiu veidą prie dėžės viršaus, stengdamasi įtraukti į plaučius kuo daugiau oro. Paskui vanduo mane užlieja. Esu įkalinta dėžėje.

Nesiblaškyk. Veltui mėginu susitvardyti – širdis daužosi, mintys pinasi. Plūduriuodama daužausi į stiklo sienas. Spardau kaip įmanydama stipriau, bet vanduo silpnina mano smūgius. Simuliacija vyksta tik tavo galvoje.

Klykteliu ir prisiryju vandens. Jeigu tai vyksta tik mano galvoje, galiu suvaldyti baimę. Vanduo graužia akis. Naujokai spokso abejingais veidais. Jiems aš nerūpiu.

Dar kartą surinku ir delnu trenkiu į stiklą. Išgirstu trekštelint. Atitraukusi ranką išvystu stikle įtrūkį. Vožiu kita ranka ir stiklas vėl įtrūksta, siena eižėja tarsi išraižyta ilgais, kreivais pirštais. Krūtinė dega, lyg būčiau prarijusi liepsną. Spiriu į tą pačią vietą. Kojos pirštus nudiegia skausmas, stiklas lėtai braškėdamas ima skilti.

Dėžės dangtis subyra į šipulius, plūstantis vanduo iškelia mane viršun. Godžiai įkvepiu.

Aiktelėjusi atsipeikėju kėdėje. Gaudau orą ir purtau rankas. Ketvertas stovi man iš dešinės, bet nepadeda atsistoti, tik dėbso.

– Kas nutiko? – klausiu.

– Kaip tu tai padarei?

– Ką padariau?

– Sudaužei stiklą.

– Nežinau.

Galiausiai Ketvertas paduoda man ranką. Nuleidžiu kojas ir tvirtai atsistoju. Esu rami.

Atsidusęs Ketvertas čiumpa man už žasto ir kone ištempia iš kambario. Greitai žingsniuojame koridoriumi. Neištvėrusi sustoju ir išlaisvinu ranką. Ketvertas tylėdamas žiūri į mane. Neraginamas jis nieko nesakys.

– Ką visa tai reiškia? – klausiu.

– Tu esi Divergentė, – atsako jis.

Pažvelgus į jį baimė nukrečia tarsi elektra. Jis žino. Iš kur? Matyt, suklydau, ką nors ne taip pasakiau.

Privalau elgtis įprastai. Atsilošiu, prispaudžiu nugarą prie sienos ir klausiu:

– Ką reiškia Divergentė?

– Neapsimetinėk kvaile, – atrėžia Ketvertas. – Įtariau jau praėjusį kartą, bet šįsyk viskas aišku. Tu valdei simuliaciją; tu esi Divergentė. Ištrinsiu įrašą, bet jei nenori baigti gyvenimo upės dugne, išmok per simuliacijas nuslėpti savo gebėjimus! O dabar atleisk, turiu eiti.

Ketvertas grįžta į simuliacijų kambarį ir užtrenkia duris. Širdis veržiasi man pro gerklę. Aš valdžiau simuliaciją, sudaužiau stiklinę dėžę. Nenutuokiau, kad šitai sugeba Divergentai.

Kaip jis suprato?

Atsitraukiu nuo sienos ir žingsniuoju koridoriumi. Man reikia atsakymų, ir aš žinau, kas juos turi.

+ + +

Traukiu tiesiai į tatuiruočių saloną. Ten paskutinį kartą mačiau Torę.

Vidurdienis, todėl žmonių mažai – dauguma dirba arba mokosi. Salone randu tik tatuiruočių meistrą, piešiantį vyriškiui ant rankos liūtą, ir Torę, peržiūrinėjančią šūsnį popierių ant stalo. Man įėjus, ji pakelia akis.

– Labas, Triče, – pasisveikina Torė ir žvilgteli į tatuiruočių meistrą, jis susikaupęs darbuojasi. – Eime į kitą kambarį.

Seku paskui ją už užuolaidos, skiriančios du kambarius. Šiame stovi kelios kėdės, išdėlioti tatuiravimo įrankiai, rašalas, piešimo popierius, ant sienos kabo įrėminti piešiniai. Torė užtraukia užuolaidą ir atsisėda ant kėdės. Įsitaisau šalia ir norėdama nusiraminti trepsiu koja.

– Kas nutiko? – klausia Torė. – Kaip einasi simuliacijos?

– Tikrai gerai, – keliskart linkteliu.

– Girdėjau, net per daug gerai.

– Ak. Padėk man susivokti, – tyliai prašau. – Kas per velnias ta... – Sudvejoju. Čia nereikėtų tarti žodžio „Divergentė“. – Kas per viena aš esu? Ir kaip tai susiję su simuliacijomis?

Torės elgesys pasikeičia. Ji atsilošia ir sukryžiuoja rankas. Akys pasidaro budrios.

– Be kita ko, turi gebėjimą suvokti, kad esi simuliacijoje, kad tie išgyvenimai netikri, – aiškina Torė. – Tu gali valdyti ar net nutraukti simuliaciją. Todėl... – Torė palinksta artyn ir pažvelgia tiesiai į akis. – Todėl tokie Bebaimiai paprastai žūva.

Torės žodžiai užspaudžia krūtinę, sakiniai tarsi luitai gula vienas ant kito. Baisi įtampa tuoj prasiverš verksmu, klyksmu ar...

Staiga trumpai šaižiai nusikvatoju ir tuoj pat nutylu. Paskui klausiu:

– Tai ir manęs laukia mirtis?

– Yra vilties išsigelbėti, – sako Torė. – Bebaimių vadai dar nežino apie tavo gebėjimus. Aš tuoj pat ištryniau iš sistemos gabumų testo rezultatus ir parašiau, jog tinki Nuolankiesiems. Bet neapsigauk – jei jie tave demaskuos, nužudys.

Tylėdama spoksau į Torę. Ji neatrodo pamišėlė. Kalba tvirtai, gal kiek paskubomis. Nesitikėjau, kad Torei gali aptemti protas. Mūsų mieste nėra buvę žmogžudysčių. Gal taip ir išdrįstų padaryti koks beluomis, bet tik jau ne vadai.

– Tu paranoikė, – sakau. – Bebaimių vadai manęs nežudys. Žmonės šitaip nesielgia. Jau nebe. Tam ir sukurti luomai.

– Taip manai? – Susidėjusi rankas ant kelių Torė žiūri į mane, jos išraiška staiga pasidaro žiauri. – Jie nudaigojo mano brolį, tai kodėl turi pasigailėti tavęs? Kuo tu geresnė?

– Tavo brolį? – prisimerkiu.

– Taip, mano brolį. Mudu perbėgome iš Eruditų, tačiau jo gabumų testas buvo ginčytinas. Paskutinę simuliacijų dieną jo kūnas buvo rastas bedugnėje. Jis buvo paskelbtas savižudžiu. Bet mano broliui gerai ėjosi pratybos, jis susitikinėjo su naujoke mergina ir buvo laimingas. – Torė papurto galvą. – Tu irgi turi brolį, tiesa? Turbūt žinotum, jei jis būtų linkęs į savižudybę?

Mėginu įsivaizduoti Kalebą kaip savižudį. Vien tokia mintis man atrodo kvaila. Net jeigu jis būtų nelaimingas, taip nepadarytų.

Torės rankovės atraitotos, todėl ant dešinės rankos dilbio matyti ištatuiruota upė. Ar tatuiruotė padaryta po brolio mirties? O upė – dar viena baimė, kurią Torė nugalėjo?

Mergina ima kalbėti tyliau:

– Per antrą pratybų pakopą Džordžui gerai ėjosi. Jis puikiai laikėsi per simuliacijas, greitai iš jų išeidavo. Visai nebijojo, vadino jas žaidimu. Todėl instruktoriai labai juo susidomėjo. Per simuliacijas jį stebėdavo ne vienas, o visi. Nuolat apie jį šnabždėjosi. Paskutinę simuliacijų dieną vienas Bebaimių vadų atėjo pamatyti Džordžo sugebėjimų savo akimis. Kitą dieną mano brolis žuvo.

Man irgi gerai sekasi per simuliacijas, įsigudrinau išdaužti stiklą. Jei taip eisis ir toliau, atkreipsiu instruktorių dėmesį. Galėčiau atkreipti, bet ar noriu?

– Ir tai viskas? – klausiu. – Tik galėjimas valdyti simuliaciją?

– Abejoju, – atsako Torė. – Bet žinau tik tiek.

– Ar daug žmonių tai žino? – klausiu galvodama apie Ketvertą. – Kad galima valdyti simuliacijas?

– Dviejų kategorijų žmonės, – atsako ji. – Norintieji tave nužudyti ir patyrusieji tai savo kailiu. Tiesiogiai, kaip Džordžas. Arba netiesiogiai, kaip aš.

Ketvertas pažadėjo ištrinti įrašą, kur išdaužiu stiklą. Jis netrokšta mano mirties. Ar jis Divergentas? Gal jis prarado šeimos narį, draugą ar merginą?

Nuveju šią mintį. Negaliu dabar apie jį galvoti.

– Nesuprantu, – lėtai sakau, – kodėl Bebaimių vadams kliūva, kad galiu valdyti simuliacijas?

– Jeigu žinočiau, jau būčiau pasakiusi. – Torė suspaudžia lūpas. – Išsiaiškinau tik tiek, kad vadams svarbiausia ne pats gebėjimas valdyti simuliaciją, kad jis yra tik kito gebėjimo požymis. O šis jiems tikrai rūpi.

Torė paima mano ranką ir suspaudžia tarp delnų.

– Pagalvok apie tai, – sako ji. – Šie žmonės moko tave apsieiti su ginklu. Moko kautis. Negi manai, kad nedrįs tavęs nuskriausti? Nedrįs nužudyti?

Paleidusi mano ranką Torė atsistoja.

– Turiu eiti, nes Badas ims smalsauti. Būk atsargi, Triče.

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Užvėrusi Pragaro duris lieku viena. Nėjau šiuo tuneliu nuo Pasirinkimo ceremonijos dienos. Prisimenu, kaip styrinau juo tada, netvirtomis kojomis, dairydamasi šviesos. Dabar žengiu ryžtingai, tamsa nebaugina.

Nuo pokalbio su Tore prabėgo keturios dienos. Per tą laiką Eruditai paskelbė dar du straipsnius apie Nuolankiuosius. Pirmajame jie kaltino Nuolankiuosius slepiant prabangos dalykus, pavyzdžiui, automobilius, šviežius vaisius, nuo kitų luomų ir taip verčiant visus aukotis. Perskaičiusi jį prisiminiau Vilo seserį Karą, apkaltinusią mano mamą sukčiavimu.

Antrajame straipsnyje buvo diskutuojama, ar būtina rinkti vyriausybės narius pagal luomus, kodėl dabar vyriausybę sudaro tik žmonės, besiskelbiantys esą nesavanaudžiai. Buvo kviečiama grįžti prie senosios demokratinės rinkimų sistemos. Tiesos straipsnyje buvo nemažai, todėl ėmiau įtarti, kad Eruditai kvietimą kelti revoliuciją pateikia labai pamatuotai.

Prieinu tunelio galą. Virš skylės užtemptas tinklas – kaip ir tada. Užlipu laiptais ant medinės pakylos, nuo kurios Ketvertas nukėlė mane po šuolio, ir sugraibau tinklą laikantį skersinį. Anksčiau būčiau pristigusi jėgų prisitraukti, bet dabar padarau tai lengvai ir nusiritu į tinklo vidurį.

Gulėdama ant tinklo žvelgiu į tuščius pastatus ir dangų. Jis tamsiai mėlynas, bežvaigždis. Mėnulio nematyti.

Straipsniai kelia man susirūpinimą, bet turiu draugų, kurie mane pralinksmina, o tai jau šis tas. Pasirodžius pirmajam, Kristina sužavėjo vieną Bebaimių virėją ir šis leido mums maišyti tešlą pyragui. Po antrojo Jurajas ir Marlena išmokė kortų žaidimo, ir mes pliekėme valgykloje dvi valandas.

Tačiau šįvakar noriu pabūti viena. Ir ne tik. Noriu suprasti, kodėl čia atėjau, kodėl taip troškau čia pasilikti, kad net šokau nuo stogo, nors dar nebuvau patyrusi adrenalino poveikio. Kaišioju pirštus į tinklo akis.

Norėjau tapti tokia Bebaime kaip tie mokykloje. Norėjau garsiai kalbėti, nesivaržyti ir būti laisva kaip jie. Tačiau mokiniai dar nebuvo tikrieji Bebaimiai; jie tik žaidė Bebaimius. Kaip ir aš, šokdama nuo stogo. Nežinojau, kas yra baimė.

Per pastarąsias keturias dienas išgyvenau keturias baimes. Kartą stovėjau pririšta prie stulpo, o Piteris užkūrė laužą man po kojomis. Kitą sykį vėl skendau, bet jau vandenyne, aplink siaučiant bangoms. Trečią kartą mačiau, kaip lėtai nukraujuoja ir miršta mano artimieji. Ketvirtą buvau verčiama juos nušauti grasinant ginklu. Dabar žinau, kas yra baimė.

Stiprus vėjas košia mane kiaurai, ir aš užsimerkiu. Mintyse vėl stoviu ant stogo atbrailos. Atsisagstau pilką Nuolankiųjų švarkelį, apnuoginu rankas ir lieku vien su trumpais marškinėliais. Švarkelį susuku ir sviedžiu Piteriui į krūtinę.

Atsimerkiu. Ne, aš klydau; aš šokau nuo stogo ne todėl, kad norėjau būti panaši į Bebaimius. Šokau dėl to, kad jau buvau tokia kaip jie ir norėjau jiems tai įrodyti. Norėjau atskleisti tuos savo asmenybės bruožus, kuriuos teko slėpti Nuolankiųjų luome.

Atmetu rankas už galvos ir grabinėju tinklo akis. Kiek galėdama ištempiu ir kojas. Nakties dangus tuščias ir tylus. Pirmą kartą per keturias dienas tokia yra ir mano sąmonė.

+ + +

Susiimu rankomis galvą ir giliai kvėpuoju. Šiandieninė simuliacija buvo tokia pat kaip vakar: kažkas nutaikė į mane ginklą ir liepė iššaudyti savo šeimą. Pakeliu galvą ir matau į mane žiūrintį Ketvertą.

– Žinau, kad tai buvo netikra, – sakau.

– Neprivalai man aiškinti, – taria jis. – Tu myli savo šeimą ir tikrai nenori jų žudyti. Kiekvienam tai suprantama.

– Aš juos pamatau tik per simuliaciją, – sakau. Nors Ketvertas nereikalauja, jaučiuosi turinti paaiškinti, kodėl ši baimė man taip sunkiai įveikiama. Suneriu pirštus, paskui vėl išskečiu. Mano nagai nugraužti iki gyvuonies – kramtau juos net per miegus. Kas rytą pabundu kruvinomis rankomis. – Aš jų ilgiuosi. Ar tu kada pasiilgsti saviškių?

Ketvertas nuduria akis.

– Ne, – pagaliau atsako. – Nepasiilgstu. Bet tai neįprasta.

Tai neįprasta, be galo keista – net pamirštu, kaip laikiau įrėmusi šautuvą Kalebui į krūtinę. Kodėl Ketverto nekamuoja artimųjų ilgesys?

Suėmusi durų rankeną atsigręžiu.

Tu toks kaip aš? Mintimis klausiu. Tu – Divergentas?

Net mintyse ištarti šį žodį pavojinga. Ketvertas nenusuka akių, bet nebeatrodo toks rūstus. Girdžiu daužantis savo širdį. Per ilgai į jį spoksau, antra vertus, jis irgi nenuleidžia akių. Jaučiuosi taip, lyg abu stengtumėmės ką nors vienas kitam pasakyti ir negirdėtume, nors gal man tik vaidenasi. Tyla darosi nesmagi, širdis plaka vis garsiau, o Ketvertas glosto mane žvilgsniu.

Atidarau duris ir išsmunku į koridorių.

Neturėjau leistis taip lengvai jo sugluminama. Turiu galvoti tik apie iniciaciją. Simuliacijos turėtų mane labiau trikdyti; knisti man protą kaip ir kitiems naujokams. Kristinos paakiai pajuodę. Driu neužmiega naktimis – susirietęs į kamuolį tiesiog spokso į sieną. Alas naktimis rėkia kamuojamas košmarų ir verkia įsikniaubęs į pagalvę. Palyginti su jais, mano košmarai ir nukramtyti nagai – menkniekis.

Pažadinta Alo riksmo kaskart pabundu ir žiūriu į viršutinio gulto spyruokles. Svarstau, kas man yra, kodėl vis dar jaučiuosi stipri, kai mano draugai baigia palūžti. Ar tvirtybės suteikia divergencija, ar dar kas nors?

Eidama atgal į miegamąjį tikiuosi pamatyti tą patį vaizdą kaip vakar – kelis naujokus, gulinčius lovose ar spoksančius į tolį. Tačiau jie susispietę viename kambario gale. Priešais stovi Erikas ir laiko lentą. Ji nusukta, todėl nematau, kas ten parašyta. Prieinu prie Vilo.

– Kas čia vyksta? – sušnibždu. Tikiuosi, Eruditai neišspausdino dar vieno straipsnio, nebepakelčiau daugiau patyčių.

– Antrosios pakopos rezultatai, – atsako Vilas.

– Maniau, po antrosios pakopos niekas nebus pašalintas, – sukuždu.

– Nebus. Rezultatai skirti tik pažangai įvertinti.

Linkteliu.

Žiūrint į lentą mane apima nerimas, kyla šleikštulys. Erikas kilsteli ją virš galvos ir pakabina ant vinies. Jis pasitraukia į šalį, kambaryje stoja tyla, o aš tiesiu kaklą pamatyti rezultatus.

Mano vardas įrašytas pirmas.

Visi atsisuka į mane. Peržvelgiu sąrašą. Kristina ir Vilas atitinkamai užima septintą ir devintą vietas. Piteris antras, bet šalia jo vardo parašytas laikas gerokai skiriasi nuo manojo.

Piteris įveikia simuliacijos baimę vidutiniškai per aštuonias minutes. Aš – per dvi minutes ir keturiasdešimt penkias sekundes.

– Puikiai padirbėjai, Triče, – tyliai taria Vilas.

Vis dar žiūrėdama į lentą linkteliu. Turėčiau džiaugtis pirmąja vieta, bet puikiai žinau, ką tai reiškia. Piteris su draugeliais ir taip manęs nemėgo, o dabar ims neapkęsti. Atsidūriau Edvardo vietoje. Kitą kartą akį gali išdurti man. Ar dar labiau sužaloti.

Ieškau Alo vardo – jis paskutinis. Naujokai lėtai išsiskirsto, liekame stovėti tik Piteris, Vilas, Alas ir aš. Noriu paguosti Alą. Pasakyti, kad man puikiai sekasi tik dėl to, kad smegenys kitokios.

Piteris lėtai atsigręžia, kiekvienas jo kūno raumenėlis įsitempęs. Žvilgsnis nuožmus, grėsmingas, kupinas juodžiausios neapykantos. Piteris patraukia prie savo gulto, bet staigiai apsisuka ir sugriebęs už pečių trenkia mane į sieną.

– Nesileisiu pralenkiamas Suskės, – sušnypščia, prisikišęs taip arti, kad jaučiu bjaurų jo burnos dvoką. – Kaip tau pavyko, ką? Kaip, po velnių, tai padarei?

Piteris trumpam atplėšia mane nuo sienos ir vėl bloškia. Sukandu dantis, kad nesurikčiau – nuo smūgio nudiegia nugarą. Vilas čiumpa Piterį už marškinių apykaklės ir nuvelka šalin.

– Atstok nuo jos, – paliepia. – Tik bailys puola mažą mergaitę.

– Mažą mergaitę? – tyčiojasi Piteris nusimesdamas Vilo ranką. – Tu aklas ar tiesiog kvailas? Ji išstums tave iš pirmojo dešimtuko, per ją netapsi Bebaimiu, liksi beluomis – tik dėl to, kad Suskė moka manipuliuoti žmonėmis, o tu – ne. Pranešk man, kai pagaliau suvoksi, kad ji sužlugdys mus visus.

Piteris išlekia iš miegamojo. Molė ir Driu nuseka paskui, jų veidai perkreipti pasišlykštėjimo.

– Ačiū, – padėkoju Vilui.

– Ar Piteris teisus? – tyliai klausia draugas. – Tikrai mumis manipuliuoji?

– Kaip, po šimts, galėčiau? – susiraukiu. – Aš tik stengiuosi kaip įmanydama, ir visi kiti daro tą patį.

– Nežinau. – Vilas trūkteli pečiais. – Apsimeti silpna, kad tavęs gailėtume? O paskui pasidarai kieta, kad sutriuškintum psichologiškai?

– Sutriuškinčiau psichologiškai? – pakartoju. – Aš esu tavo draugė. Ir šitaip nesielgiu.

Vilas tyli. Jis manimi netiki, bent jau ne iki galo.

– Vilai, nebūk kvailys, – pareiškia Kristina ir nušoka nuo gulto. Ji šaltai žvilgteli į mane ir priduria: – Tričė neapsimetinėja.

Išeidama Kristina stipriai trenkia durimis. Vilas nuseka įkandin. Lieku viena su Alu. Pirmoji ir paskutinis.

Pirmą kartą Alas man atrodo menkas – įtraukęs pečius ir susigūžęs, visai sugniuždytas. Jis atsisėda ant gulto krašto.

– Ar gerai jautiesi? – klausiu.

– Žinoma, – atsako Alas.

Jis tirštai išraudęs. Nusuku akis. Paklausiau tiesiog iš mandagumo. Tik aklas gali nematyti, kad Alui blogai.

– Dar ne viskas prarasta, – guodžiu. – Gali pagerinti savo rezultatus, jeigu… – Balsas užlūžta susitikus Alo žvilgsnį. Nenutuokiu, kaip būčiau baigusi mintį. Antrai pakopai nepasirengsi. Simuliacijos įsiskverbia iki pačios tavo esmės ir atskleidžia, ar iš tikrųjų esi drąsus.

– Matai? – sako Alas. – Tai ne taip paprasta.

– Žinau.

– Vargu ar žinai. – Alas papurto galvą, jo smakras virpa. – Tau tai lengva. Einasi lengvai.

– Netiesa.

– Dar ir kokia tiesa. – Alas užsimerkia. – Nepadėsi man apsimesdama, kad taip nėra. Ir iš viso abejoju, ar gali man padėti.

Pasijuntu tarsi pakliuvusi į liūtį ir permirkusi iki siūlo galo; lyg būčiau sunki, nerangi ir niekam tikusi. Nežinau, ką turi galvoje Alas sakydamas, jog niekas negali jam padėti – visus ar konkrečiai mane. Bet man nė viena jo prielaida nepriimtina. Noriu padėti draugui, tačiau esu bejėgė.

– Aš… – lemenu lyg atsiprašinėdama, tik už ką? Kad esu didesnė Bebaimė negu jis? Kad nežinau, ką pasakyti?

– Aš tiesiog… – Susitvenkusios ašaros pasipila Alui iš akių ir sudrėkina skruostus. – Noriu pabūti vienas.

Linkteliu ir nusigręžiu. Neturėčiau išeiti, bet neprisiverčiu likti. Užtrenkusi duris patraukiu koridoriumi.

Žingsniuoju pro geriamojo vandens fontanėlį, paskui leidžiuosi tuneliais, kurie pirmą dieną čia atvykus atrodė begaliniai. Dabar šiek tiek orientuojuosi. Ne pirmąsyk paminu savo šeimos principus, bet pirmąsyk taip nejauku. Paprastai žinodavau, ką daryti, bet nedarydavau tyčia. Šįkart esu suglumusi. Nejaugi nebemoku užjausti žmonių? Negi mano siela taip sudiržo?

Drožiu toliau.

+ + +

Paklaidžiojusi atsiduriu koridoriuje, kur sėdėjau tą dieną, kai buvo sužeistas Edvardas. Nenoriu būti viena, bet neturiu pasirinkimo. Užsimerkiu – sėdžiu ant šaltų akmeninių grindų ir kvėpuoju pridvisusiu požemio oru.

– Triče! – kažkas pašaukia iš koridoriaus galo.

Prie manęs greitai artinasi Jurajas. Už jo – Lina ir Marlena. Lina nešasi keksiuką.

– Taip ir maniau, kad rasiu tave čia. – Jurajas pritupia šalia. – Girdėjau, esi pirma.

– Tai nori mane pasveikinti? – nusivaipau. – Ką gi, ačiū.

– Kas nors turi pasveikinti, – atsako jis. – Kažin ar tave pasveikino draugai, nes jiems sekasi prasčiau. Užteks liūdėti, eime su mumis. Ketinu peršauti keksiuką Marlenai ant galvos.

Ta mintis man pasirodo tokia juokinga, kad imu kvatotis. Atsikeliu ir seku paskui Jurają į koridoriaus galą, ten laukia merginos. Lina prisimerkia, o Marlena šypteli.

– Kodėl nešventi? – klausia ji. – Juk beveik užsitikrinai vietą dešimtuke.

– Palyginti su kitais perbėgėliais, ji per didelė Bebaimė, – sako Jurajas.

– Ir per didelė Nuolankioji, kad švęstų, – priduria Lina.

Nuleidžiu jos žodžius negirdomis.

– Kodėl nori peršauti keksiuką Marlenai ant galvos?

– Marlena įsitikinusi, kad nepataikysiu į mažą daiktą iš šimto pėdų atstumo, – aiškina Jurajas. – O aš įsitikinęs, kad jai pritrūks drąsos laikyti keksiuką. Dėl to ir susilažinom.

Treniruočių salė, kur pirmąsyk mokiausi šaudyti, yra netoli pamėgto koridoriaus. Kaipmat ten atsiduriame, Jurajas įjungia šviesą. Čia niekas nepasikeitę: viename salės gale taikiniai, kitame – ant stalo sukrauti šautuvai.

– Ar tie ginklai nerakinami? – klausiu.

– Ne, bet jie neužtaisyti. – Jurajas pasikelia marškinėlius. Už kelnių juosmens, tiesiai po tatuiruote, turi užsikišęs ginklą. Spoksau į tatuiruotę mėgindama įžiūrėti piešinį, bet Jurajas greitai nuleidžia marškinėlius. – Tvarka, stokis priešais taikinį, – sako jis Marlenai.

Ji nustraksi kur liepta.

– Rimtai į ją šausi? – klausiu Jurajo.

– Šitas ginklas netikras, – ramiai sako Lina. – Užtaisytas plastikinėmis kulkomis. Kulka gali nebent įbrėžti jai veidą, blogiausiu atveju – palikti randą. Negi laikai mus kvailiais?

Marlena atsistoja priešais taikinį ir užsideda ant galvos keksiuką. Jurajas primerkia vieną akį ir ima taikytis.

– Palauk! – sušunka Marlena. Ji atsilaužia gabalą keksiuko ir įsikiša į burną. – Š-šauk! – rėkia pilna burna ir iškelia nykščius.

– Turbūt tavo rezultatai geri, – sakau Linai.

Ji linkteli.

– Jurajas antras, aš – pirma, Marlena ketvirta.

– Aplenkei mane tik per plauką, – sako taikydamasis Jurajas. Spusteli gaiduką ir keksiukas nukrinta Marlenai nuo galvos. Ši net nemirkteli.

– Mudu abu laimėjom! – šaukia ji.

– Ar ilgiesi senojo luomo? – klausia manęs Lina.

– Kartais, – atsakau. – Ten buvo ramiau. Ne taip pavargdavau.

Marlena pakelia keksiuką nuo grindų ir atsikanda. Jurajas surinka:

– Kaip šlykštu!

– Iniciacija turi mus išsekinti, parodyti tikrąją esmę. Bent jau taip sako Erikas, – aiškina Lina ir kilsteli antakį.

– Ketvertas sako, kad jos tikslas – mus parengti.

– Na, jie dažnai nesutaria.

Linkteliu. Pasak Ketverto, Erikas turi susikūręs iškreiptą Bebaimių įvaizdį. Bet nepaaiškino, koks, jo nuomone, turėtų būti tikrasis. Dažnai pagaunu to įvaizdžio atšvaitus – pavyzdžiui, prisimenu, kaip Bebaimiai sveikino mane nušokus nuo stogo, kaip supynė rankų tinklą ir pagavo nusileidus lynu. Bet šito nepakanka. Ar Ketvertas yra skaitęs Bebaimių manifestą? Ar jis tiki tuo manifestu – kasdienėmis drąsos apraiškomis?

Atsiveria treniruočių salės durys. Jurajui šaunant į kitą taikinį, įeina Šauna, Zakas ir Ketvertas. Plastikinė kulka atšoka nuo apskritimo centro ir nusirita grindimis.

– Neklydau, čia triukšmaujama, – sako Ketvertas.

– Pasirodo, šaudo tas kvailys mano brolis, – pareiškia Zakas. – Draudžiama čia būti pasibaigus pratyboms. Būk atsargus, nes Ketvertas praneš Erikui ir tu gausi pylos.

Jurajas suraukia nosį ir padeda netikrą šautuvą. Marlena kąsnodama keksiuką skuba iš salės galo. Ketvertas pasitraukia leisdamas mums išeiti.

– Juk nepasakysi Erikui. – Lina įtariai pašnairuoja į Ketvertą.

– Ne, nepasakysiu, – taria jis. Einant pro šalį, jis uždeda ranką man ant nugaros tarsi išlydėdamas, pajuntu jo delną tarp menčių. Suvirpu. Viliuosi, Ketvertas šito nepajunta.

Būrelis tolsta koridoriumi. Zakas su Juraju stumdosi, Marlena atlaužia keksiuko Šaunai, Lina žygiuoja pati pirma. Noriu sekti įkandin.

– Palūkėk, – taria Ketvertas.

Atsigręžiu spėliodama, kokį Ketvertą pamatysiu – piktą instruktorių, kuris mane barė, ar žmogų, kuris lipo į apžvalgos ratą. Ketvertas šypteli lūpų kampučiais, bet akys lieka rimtos, žvilgsnis įtemptas ir susirūpinęs.

– Tu priklausai šitam luomui, juk žinai? – sako jis. – Priklausai mums. Greitai viskas baigsis, tik laikykis. – Jis pasikaso paausį ir nusuka akis, tarsi drovėdamasis savo žodžių.

Dėbsau į Ketvertą. Tvinksi visas kūnas, net kojų pirštai. Galiu pasielgti akiplėšiškai arba tiesiog nueiti. Nežinau, kuris pasirinkimas būtų protingesnis ar geresnis. Net nežinau, ar man tai rūpi.

Paimu Ketverto ranką. Jis suneria savo pirštus su manaisiais. Atima žadą.

Spoksau į jį, jis iš viršaus spokso į mane. Ilgokai šitaip stovime. Paskui ištraukiu ranką ir pasileidžiu bėgti paskui Jurają, Liną ir Marleną. Galbūt Ketvertas palaikys mane kvaile ar keistuole. O gal ir buvo verta imti jį už rankos?

+ + +

Grįžtu į miegamąjį pirmoji. Kai kiti naujokai ima rinktis, guliu lovoje ir apsimetu mieganti. Jie man nereikalingi, netgi pagyros. Jei ištversiu iniciaciją, tapsiu Bebaime ir daugiau jų nebematysiu.

Ar man nereikia draugų? Tatuiruotės kaskart juos primins. Jų pokštai praskaidrindavo niūrią tikrovę, tik jie mane prajuokindavo. Nenoriu prarasti draugų. Tačiau, rodos, prarandu.

Gerą pusvalandį prasikamuoju dvejodama, paskui atsigulu ant nugaros ir atsimerkiu. Miegamajame tamsu – visi guli lovose. Gal jie miega iškankinti pavydo, dingteli. Vos šypteliu. Negana to, kad perbėgau iš paties nekenčiamiausio luomo, tai dar juos ir perspjoviau.

Išlipu iš lovos atsigerti vandens. Nesu ištroškusi, bet nesiguli. Basomis kojomis šlepsiu grindimis, rankomis braukiu sieną, kad už ko nors neužkliūčiau. Prie geriamojo vandens fontanėlio šviečia mėlyna lemputė.

Persimetu plaukus per petį ir pasilenkiu. Vandeniui sušlapinus lūpas, koridoriaus gale išgirstu balsus. Prisispaudžiu prie sienos tikėdamasi pasislėpti tamsoje.

– Iki šiol neaptikau jokių pėdsakų, – nuskamba Eriko balsas.

Kokių pėdsakų?

– Tu dar gerai jų nepažįsti, – kažkas jam atsako. Moters balsas; šaltas ir pažįstamas; lyg iš sapno, netikroviškas. – Fizinės pratybos nieko neatskleidžia. Bet per simuliacijas Divergentai atsiskleidžia, todėl turime keliskart įdėmiai peržiūrėti įrašus, kad įsitikintume.

Nuo žodžio „Divergentas“ nukrečia šaltis. Nesitraukdama nuo sienos palinkstu pirmyn stengdamasi pamatyti kalbančiąją.

– Nepamiršk, kodėl pasiūliau tave Maksui, – sako moteris. – Svarbiausia tavo užduotis yra nuolat jų ieškoti. Nuolat.

– Nepamiršiu.

Pasislenku dar porą colių į priekį vildamasi, kad esu nematoma. Kad ir kas yra to balso savininkė, ji laiko vadžias savo rankose; jos pastangomis Erikas tapo vadu; ši moteris siekia mane nužudyti. Ištiesiu kaklą, mėgindama juos pamatyti, kol nedingo už kampo.

Tuo metu kažkas pritykina man už nugaros.

Noriu rėkti, bet delnas užčiaupia burną. Oda dvelkia muilu, delnas toks didelis, kad uždengia pusę mano veido. Daužausi, bet nepajėgiu išsivaduoti iš geležinių gniaužtų, tada kandu į pirštą.

– Oi! – išgirstu šiurkštų riksmą.

– Nutilk ir žiūrėk, kad ji nė necyptelėtų, – paliepia kitas, aukštokas balsas. Piterio.

Juodo audeklo skiautė uždengia man akis ir dar dvi rankos suriša ją ant pakaušio. Gaudau orą. Mažiausiai pora rankų tempia mane pirmyn, kita stumia ton pačion pusėn iš nugaros, trečia laiko užčiaupusi burną, kad nerėkčiau. Trys žmonės. Man skauda krūtinę. Trijų žmonių viena neįveiksiu.

– Nekantrauju išgirsti, kaip Suskė mels pasigailėti, – kikena Piteris. – Paskubėkim.

Mėginu sutelkti dėmesį į ranką ant burnos. Turi būti koks nors išskirtinis bruožas, padėsiantis atpažinti užpuoliką. Turiu išsiaiškinti, kas jis toks. Privalau išsiaiškinti tuojau pat, antraip prarasiu savitvardą.

Užpuoliko delnas minkštas ir prakaituotas. Sukandu dantis ir imu kvėpuoti pro nosį. Muilo kvapas pažįstamas. Citrinžolių ir šalavijų. Toks kvapas sklisdavo nuo Alo gulto. Širdis nusirita į kulnus.

Girdžiu besidaužančio į uolas vandens šniokštimą. Esame netoli bedugnės, sprendžiant iš ūžimo, visai arti. Kietai suspaudžiu lūpas, kad nesurikčiau. Puikiai nutuokiu, ką jie ketina daryti.

– Nagi, keliam ją.

Smarkiai muistausi, draskau užpuolikus, bet visos pastangos veltui. Suklykiu, nors žinau, kad čia niekas manęs neišgirs.

Aš išgyvensiu iki rytojaus. Išgyvensiu.

Jie mane apsuka ir kilsteli, nugara atsitrenkiu į kietą ir šaltą daiktą. Sprendžiant iš pločio ir išlinkimo, tai metalinis turėklas. Tai tikrai metalinis turėklas, juosiantis bedugnę. Dusdama gaudau orą, ant sprando pajuntu miglos lašelius. Užpuolikai persveria mane per turėklą. Kojomis nebesiekiu žemės, kai jie mane paleis, nukrisiu į vandenį.

Sunki ranka grabalioja man krūtinę.

– Negi tau tikrai šešiolika, Suske? Rodos, ne daugiau kaip dvylika. – Nusikvatoja dar vienas vaikinas.

Gerkle kyla tulžis, nugurkiu seilę.

– Luktelėkit, kažką radau! – Jo ranka grabinėja mane. Prikandu liežuvį, kad nerėkčiau. Vėl nugriaudi juokas.

Alo delnas nuslysta man nuo burnos.

– Liaukitės, – paliepia jis. Atpažįstu jo žemą, sodrų balsą.

Paleista stipriai pasimuistau ir nuslystu ant žemės. Šį sykį nedvejodama iš visų jėgų kandu į pirmą pasitaikiusią ranką. Išgirstu riksmą ir dar giliau suleidžiu dantis, burnoje pajuntu kraujo skonį. Kažkas smogia man į veidą. Iš akių pažyra kibirkštys. Skausmo nejaučiu, mano gyslomis tarsi rūgštis teka adrenalinas.

Vienas užpuolikų išlaisvina ranką ir pargriauna mane ant žemės. Alkūne trinkteliu į akmenį, paskui pakeliu rankas norėdama nusitraukti akių raištį. Kažkas spiria į šoną ir man užgniaužia kvapą. Dūstu, kosėju ir susiimu rankomis galvą. Kažkas sugriebia mane už plaukų ir trenkia galvą į akmenį. Suklykiu iš skausmo, apsvaigsta galva.

Nerangiai grabinėju akių raištį, ieškodama mazgo. Galiausiai sunkiai nusitraukiu jį ir sumirksiu. Vaizdas liejasi, žemė siūbuoja po kojomis. Pamatau besiartinantį siluetą, o kitas stambus žmogus leidžiasi bėgti. Tai Alas. Įsikimbu turėklo ir vos ne vos atsistoju.

Piteris griebia man už gerklės ir pakelia nuo žemės, jo nykštys įsiremia į smakrą. Paprastai blizgantys ir lygūs jo plaukai susitaršę ir prilipę prie kaktos. Blyškus veidas perkreiptas, dantys sukąsti. Jis tylėdamas smaugia mane virš bedugnės, akyse ima šokinėti žali, rausvi ir mėlyni taškeliai. Mėginu jam įspirti, bet kojos per trumpos. Plaučiai plyšta nuo deguonies stygiaus.

Kažkas surinka, ir Piteris mane paleidžia.

Krisdama išskečiu rankas ir žastais atsitrenkiu į turėklą. Sudejavusi užsikvempiu ant jo alkūnėmis. Kulkšnis aptaško vandens lašai. Pasaulis susitraukia, žemė siūbuoja. Kažkas rėkia parkritęs ant Pragaro grindų – tai Driu. Girdžiu smūgius. Spyrius. Aimanas.

Porą kartų sumirksiu ir sutelkiu visą dėmesį į vieno žmogaus veidą. Jis pergedęs iš pykčio, tamsiai mėlynos akys dega.

– Ketverte, – išgargiu.

Užsimerkiu, Ketvertas suima mane už pažastų, perkelia per turėklą ir priglaudžia prie krūtinės. Paskui paima į glėbį, vieną ranką pakiša po pakinkliais. Priglaudžiu veidą jam prie peties ir panyru į juodą tuštumą.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Atsimerkusi ant lygios baltos sienos pamatau užrašą: „Bijok tiktai Dievo“. Vėl girdžiu bėgant vandenį, tik šįsyk jis teka iš čiaupo, o ne šniokščia virš bedugnės. Palengva atsipeikėju, įžiūriu durų staktą, ilgą stalą ir lubas.

Bjauriai tvinkčioja pakaušis, sopa skruostą ir šonkaulius. Verčiau nesijudinti; skaudės dar labiau. Matau mėlyną dygsniuotos po galva pakištos antklodės kraštą ir susiraukusi pasuku galvą, norėdama pamatyti, iš kur bėga vanduo.

Ketvertas stovi vonioje ir kriauklėje plaunasi rankas. Nuo kruvinų krumplių teka rožinis vanduo. Jam įplėšta lūpa, o šiaip atrodo sveikas. Jis ramiai apžiūri žaizdą, užsuka čiaupą ir nusišluosto rankas.

Kaip patekau čia? Galvoje šmėsteli tik vienas prisiminimas: juodas ornamentas ant jo kaklo, tatuiruotės kampas ir švelnus siūbavimas – vadinasi, jis mane nešė.

Ketvertas užgesina šviesą vonioje, paskui iš šaldytuvo kambario kampe išima maišelį su ledu. Jam artinantis nusprendžiu užmerkti akis ir apsimesti mieganti, bet pavėluoju – mūsų akys susitinka.

– Tavo rankos, – pralemenu.

– Nesuk sau galvos, – taria Ketvertas. Jis vienu keliu priklaupia prie čiužinio, pasilenkia ir pakiša maišelį su ledu man po galva. Ketvertui nespėjus atsitraukti, tiesiu ranką prie sužalotos lūpos, paskui susizgrimbu ką daranti, ir ranka pakimba ore.

Ar turiu ką prarasti? Klausiu savęs ir pirštų galais švelniai paliečiu jam lūpas.

– Triče, – sako jis neatitraukdamas mano pirštų, – aš sveikas.

– Kaip tu ten atsidūrei? – Ranka nusvyra pati.

– Eidamas iš valdymo centro išgirdau riksmą.

– Ką jiems padarei? – klausiu.

– Prieš pusvalandį palikau Driu ligoninėje, – atsako Ketvertas. – Piteris ir Alas pabėgo. Driu dievagojosi, kad jie tik bandė tave išgąsdinti. Bent jau mėgino tai pasakyti.

– Driu taip prastai?

– Išgyvens, – mesteli Ketvertas ir kandžiai priduria: – Už pasekmes neatsakau.

Nedera džiaugtis kitų žmonių kančia vien dėl to, kad jie įskaudino mane. Bet mane užlieja didžiulis pasitenkinimas sužinojus, kad Driu ligoninėje. Suspaudžiu Ketvertui ranką.

– Gerai, – sakau kimiu, niršiu balsu. Kunkuliuoju pykčiu, kraujas virsta tulžimi, mane užvaldo įniršis. Noriu ką nors sudaužyti, kam nors vožti, bet negaliu pajudėti, todėl apsiverkiu.

Ketvertas atsitupia prie lovos ir žiūri į mane, jo akyse nematyti užuojautos. Ir gerai, antraip nusivilčiau. Jis išlaisvina riešą ir, mano nuostabai, nykščiu švelniai perbraukia skruostikaulį.

– Galėčiau pranešti vyresnybei, – sako jis.

– Nereikia, – paprašau. – Tegu jie nemano, kad mane įbaugino.

Ketvertas linkteli, paskui išsiblaškęs ima nykščiu glostinėti man skruostikaulį.

– Tikėjausi, kad taip pasakysi.

– Kaip manai, ar pavyks atsisėsti?

– Aš tau padėsiu.

Viena ranka Ketvertas laiko mane už peties, kitą pakiša po galva, o aš sėduosi. Skausmas varsto kūną, bet stengiuosi nedejuoti.

Ketvertas paduoda maišelį su ledu.

– Neslėpk savo skausmo, – sako jis. – Čia esu tik aš.

Prikandu lūpą. Mano veidu teka ašaros, bet abu apsimetame nepastebį.

– Pasikliauk savo perbėgėliais draugais, – siūlo Ketvertas. – Jie tave apgins.

– Ir aš maniau, kad galiu jais pasikliauti, – tariu. Prisiminus, kaip Alas buvo užspaudęs man burną, kūną sudrebina verksmas. Prispaudžiu ranką prie kaktos ir imu linguoti pirmyn atgal. – Bet Alas...

– Jis norėjo, kad liktum maža, tyli mergaitė iš Nuolankiųjų luomo, – švelniai sako Ketvertas. – Jis tave užpuolė, nes pasijuto silpnas, palyginti su tavimi. Kitos priežasties nematau.

Linkteliu stengdamasi patikėti Ketverto žodžiais.

– Kiti naujokai tau taip nepavydėtų, jeigu retkarčiais parodytum šiek tiek silpnumo, tegu ir netikro.

– Siūlai apsimesti silpna? – Kilsteliu antakį.

– Taip, siūlau. – Ketvertas paima maišelį su ledu, jo pirštai slysteli manaisiais, ir pats prideda man prie galvos. Nuleidžiu pailsusią ranką ir neprieštarauju. Ketvertas pakyla. Spoksau į jo marškinėlių kraštą.

Kartais matau jį visai kitokį, tada man sugniaužia paširdžius, lyg ir nuveria aštrus skausmas.

– Tu ketini rytoj kaip niekur nieko nužygiuoti į valgyklą ir parodyti užpuolikams, kad jų nebijai, – dėsto Ketvertas, paskui priduria: – Bet aš patariu neslėpti sumušto skruosto ir eiti nuleidus galvą.

Tokia mintis man šlykšti.

– Vargu ar pajėgsiu apsimesti, – atsakau abejingai ir pakeliu į jį akis.

– Privalai.

– Turbūt nesupratai. – Karštis trenkia man į veidą. – Jie mane grabinėjo.

Nuo mano žodžių Ketvertas įsitempia ir sugniaužia maišelį su ledu.

– Tave grabinėjo, – pakartoja jis, tamsios akys dvelkteli šalčiu.

– Na, ne taip, kaip tu manai, – atsikrenkščiu. Prieš užsimindama nė nenutuokiau, kaip bus nejauku apie tai kalbėti. – Tačiau... beveik. – Ir nusuku akis.

Ketvertas tyli taip ilgai, kad neiškentusi prabylu pirma:

– Kas yra?

– Labai nenoriu to sakyti, – aiškina jis, – bet privalau. Dabar tau svarbiau būti saugiai, negu ieškoti tiesos. Bent jau šiuo tarpsniu. Supratai? – Ketvertas suraukia antakius.

Keistai sukirba pilve. Viena vertus, žinau, kad Ketvertas teisus, tik aš nenoriu to pripažinti, antra vertus, apima nepatirtas troškimas: noriu vėl stipriai prisiglausti prie jo. Bet tik linkteliu.

– Tačiau progai pasitaikius... – Ketvertas prispaudžia vėsų ir stiprų delną man prie skruosto ir kilsteli smakrą, kad į jį pažiūrėčiau. Jo akys žiba kaip plėšrūno. – Sunaikink juos.

Nervingai nusijuokiu.

– Tu baisokas, Ketverte.

– Labai prašau šitaip manęs nevadinti.

– Tai kaip man tave vadinti?

– Niekaip. – Jis atitraukia ranką man nuo veido. – Kol kas.

DVIDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Tąnakt į miegamąjį nebegrįžtu. Būtų kvaila miegoti viename kambaryje su užpuolikais, kad pasirodytum drąsi. Ketvertas įsitaiso ant grindų, o aš ant antklodės jo lovoje, traukdama į save pagalvės kvapą – saldų, sunkų ir tikrai vyrišką, sumišusį su skalbiklio.

Ketverto kvėpavimas sulėtėja. Kilsteliu pažiūrėti, ar jis užsnūdo. Guli kniūbsčias, viena ranka apkabinęs galvą. Akys užmerktos, lūpos praviros. Pirmą kartą pamatau, koks jis jaunas, ir imu spėlioti, kas jis per vienas. Kai nėra Bebaimis, nėra instruktorius, nėra Ketvertas, kai nevaidina jokio vaidmens?

Kad ir kas būtų, man jis patinka. Tamsoje lengviau tai pripažinti, po viso to, kas ką tik nutiko. Ketvertas nėra saldus, švelnus ar ypač meilus. Jis protingas ir narsus. Nors išgelbėjo mane, laiko stipria. Tik šitai man reikia žinoti.

Užmiegu žiūrėdama į besikilojančią raumeningą jo nugarą.

Pabundu kaip sudaužyta. Sėsdamasi krūpteliu, griebiuosi už šonkaulių ir nueinu prie nedidelio veidrodžio ant priešinės sienos. Esu per maža ir nematau savo atvaizdo, tik pasistiepus ant pirštų galų išvystu veidą. Kaip ir tikėjausi, ant skruosto puikuojasi didžiulė mėlynė. Bjauru vien pagalvoti, kad šitokia pasirodysiu valgykloje, bet nepamirštu Ketverto nurodymų. Turiu susigrąžinti draugus. Jei pasirodysiu silpna, jie mane gins.

Susuku plaukus į kuodą. Durys atsiveria ir įeina Ketvertas – su rankšluosčiu, plaukai šlapi išsimaudžius po dušu. Kai jis pakelia rankas nusisausinti plaukus, suvirpu, pamačiusi nuogo kūno ruoželį virš diržo. Tik tada pažvelgiu jam į veidą.

– Sveikas, – kimiai krankteliu. Norėčiau kalbėti aiškiai.

Ketvertas pirštų galais paliečia sumuštą skruostą.

– Nebaisu, – sako jis. – Kaip galva?

– Gerai, – patikinu, bet meluoju. Galva tvinkčioja. Paliečiu pirštais gumbą – skausmas perveria kaukolę. Galėjo baigtis ir blogiau. Galėjau plūduriuoti upėje.

Visa įsitempiu Ketvertui palietus suspardytą šoną. Prisilietimas jam įprastas, bet aš sustingstu.

– O šonas? – klausia jis tyliau.

– Duria kvėpuojant.

Ketvertas šypteli.

– Ką čia paveiksi.

– Jei liaučiausi kvėpavusi, Piteris tikriausiai surengtų vakarėlį.

– Ateičiau tik tada, jei būtų tortas, – pajuokauja Ketvertas.

Nusikvatojusi krūpteliu ir griebiuosi už šonkaulių. Uždedu savo plaštaką ant jo. Pirštų galiukais braukdamas per šoną, Ketvertas lėtai ištraukia ranką. Tada man suspaudžia krūtinę. Atsitokėjusi prisimenu, kas nutiko praėjusią naktį. Noriu likti čia su Ketvertu.

Jis linkteli ir pasuka prie durų.

– Aš eisiu pirmas, – sako Ketvertas priėjus valgyklą. – Greitai pasimatysim, Triče.

Jis įeina pro duris, o aš lieku viena. Vakar Ketvertas patarė man apsimesti silpna. Tačiau to ir nereikia. Man tikrai silpna. Atsiremiu į sieną ir susiimu rankomis galvą. Giliai kvėpuojant skauda, todėl žiopčioju trumpai, trūkčiojamai. Negaliu ištižti. Užpuolikai ir norėjo mane palaužti. Galiu apsimesti, kad jiems pasisekė, nes man reikia draugų pagalbos, bet netrukus aš atgausiu jėgas.

Daugiau nesvarstydama atsitraukiu nuo sienos ir žingsniuoju į valgyklą. Staiga prisimenu, kad turiu atrodyti įbauginta, todėl sulėtinu žingsnį, prisilaikau sienos ir pėdinu nuleidusi galvą. Jurajas sėdi šalia Vilo ir Kristinos, prie kito stalo. Jis pakelia ranką pamoti ir tuoj pat nuleidžia.

Įsitaisau greta Vilo.

Alo čia nėra – jo išvis nematyti.

Jurajas įsliuogia į kėdę šalia manęs, palikęs pusiau suvalgytą keksiuką ir pusiau nugertą vandens stiklinę ant savo stalo. Kelias sekundes visi trys tiesiog stebeilija į mane.

– Kas atsitiko? – tyliai klausia Vilas.

Dirsteliu per Vilo petį į kitą staliuką. Piteris kramsnoja skrebutį ir kažką šnibžda Molei. Ranka suspaudžiu stalo kraštą. Noriu jam tvoti, bet dabar ne laikas.

Driu nematyti, taigi jis dar ligoninėje. Pajuntu žiaurų pasitenkinimą.

– Piteris, Driu... – lemenu. Tiesdama ranką prie skrebučio čiumpuosi už šono. Skauda, todėl leidžiu sau krūptelėti ir susiriečiu. – Ir... – gokteliu. – Ir Alas.

– Dieve mano, – Kristina išpučia akis.

– Kaip jautiesi? – klausia Jurajas.

Piteris susiranda mane akimis, o aš prisiverčiu nusukti žvilgsnį. Rodant jam savo baimę net sukyla tulžis, bet privalau taip elgtis. Ketvertas teisus. Turiu padaryti viską, kad vėl nebūčiau užpulta.

– Prastokai, – atsakau.

Mano akys dega, šįsyk nereikia nė vaidinti. Trūkteliu pečiais. Dabar jau tikiu Tore. Piteris, Driu ir Alas norėjo mane nustumti į bedugnę iš pavydo. Tai kodėl negali žudyti Bebaimių vadai?

Jaučiuosi nejaukiai, kaip ne savame kailyje. Jei būsiu neatsargi, žūsiu. Negaliu pasitikėti net luomo vadais. Savo naująja šeima.

– Bet juk tu... – Jurajas sučiaupia lūpas. – Tai nesąžininga. Trise prieš vieną?

– Taip, Piteris tikras sąžiningumo įsikūnijimas. Štai kodėl jis prisėlino prie miegančio Edvardo ir išdūrė jam akį. – Kristina piktai prunkšteli ir papurto galvą. – Tačiau Alas? Ar neapsirinki, Triče?

Nudelbiu akis į lėkštę. Po Edvardo atėjo mano eilė. Bet kitaip negu jis, neketinu išvykti.

– Ne, – sakau, – neapsirinku.

– Tai iš nevilties, – taria Vilas. – Jis keistai elgėsi... Lyg visai kitas žmogus. Nuo pat antros pakopos pradžios.

Paskui į valgyklą atrėplioja Driu. Paleidžiu iš nagų skrebutį ir išsižioju.

Pasakyti, kad jis sumuštas, būtų per švelnu. Jo veidas ištinęs ir mėlynas. Perskelta lūpa, antakis perrėžtas. Driu sliūkina prie savo stalo nuleidęs akis ir nė nepasižiūri į mane. Akimis susirandu Ketvertą. Jis patenkintas šypsosi – ir aš norėčiau taip šypsotis.

– Ar čia tavo darbas? – sukužda Vilas.

Papurtau galvą.

– Ne. Kažkas – nemačiau, kas – pričiupo juos nespėjus... – nuryju seilę. Ištarus garsiai viskas atrodo dar baisiau, dar tikriau. – ...numesti manęs į bedugnę.

– Jie norėjo tave nužudyti? – tyliai klausia Kristina.

– Tikriausiai. O gal ketino tik palaikyti virš bedugnės ir įbauginti. – Gūžteliu pečiais. – Šiaip ar taip, jiems pavyko.

Kristina liūdnai į mane pasižiūri, Vilas nudelbia akis į stalą.

– Turime ko nors imtis, – tyliai sako Jurajas.

– Ko, prikulti juos? – vypteli Kristina. – Rodos, vienas užpuolikų jau gavo į kailį.

– Ne, mėlynės užgis, – atsako Jurajas. – Išstumkim juos iš dešimtuko ir sugadinkim ateitį. Visam laikui.

Ketvertas pakyla ir atsistoja tarp stalų. Pokalbis staiga nutrūksta.

– Perbėgėliai, šiandien imsimės kai ko kito, – sako jis. – Sekite paskui.

Mes atsistojame, o Jurajas suraukia kaktą.

– Būk atsargi, – įspėja.

– Nesijaudink, – sako Vilas, – mes ją apginsim.

+ + +

Iš valgyklos Ketvertas vedasi mus Pragaro takais. Vilas laikosi man iš kairės, Kristina – iš dešinės.

– Taip tavęs ir neatsiprašiau, – tyliai sako Kristina. – Kad pačiupau vėliavą, nors tu buvai nusipelniusi ją paimti. Nežinau, kas mane tada apsėdo.

Neišmanau, ar būtų protinga atleisti, atleisti jiems visiems, prisiminus, ką jie sakė vakar, paskelbus rezultatus. Tačiau mano mama pasakytų, kad visi turime ydų, todėl turėčiau būti atlaidesnė draugams. Pasikliauti jais liepė ir Ketvertas.

Visa bėda, jog nežinau, kuo kliautis, nežinau, kas yra tikras draugas. Jurajas ir Marlena palaikė mane, kai buvau stipri, o Vilas ir Kristina užstodavo užėjus silpnumui.

Pažvelgusi į dideles rudas Kristinos akis linkteliu.

– Tiesiog pamirškim.

Tegu ir nenoromis, turiu nuslopinti pyktį.

Taip aukštai dar nebuvome užsikabaroję. Žvilgtelėjęs žemyn, Vilas išbąla. Nebijau aukščio, todėl paimu Vilo ranką tarsi norėdama atsiremti, bet iš tiesų jam reikia mano paramos. Vaikinas dėkingai nusišypso.

Ketvertas apsigręžia ir žingteli atbulas. Siauru taku, be turėklų. Kaip gerai jis pažįsta Pragarą?

Jis žvilgteli į būrelio gale plumpinantį Driu ir paragina:

– Judinkis, vaikine!

Pokštas šiurkštus, bet aš vos užgniaužiu šypseną. Pamačius, kad esu įsikibusi Vilui į ranką, Ketverto veidas pasidaro rūstus. Jis nuveria mane lediniu žvilgsniu. Negi jis... pavydi?

Artėjame prie stiklinių lubų. Pirmąkart po daugelio dienų išvystu saulę. Ketvertas užkopia metaliniu laiptatakiu, vedančiu pro skylę lubose. Laiptai girgžda po kojomis, žvilgtelėjusi žemyn pamatau Pragarą ir bedugnę.

Žingsniuojame stikliniu paviršiumi, iš lubų jis virto grindimis, pro cilindro formos kambarį stiklinėmis sienomis. Aplinkiniai pastatai apgriuvę ir apleisti, turbūt dėl to niekad nesupratau, kur yra Bebaimių būstinė. Nuolankiųjų rajonas toli nuo čia.

Bebaimiai sukinėjasi kambaryje stiklinėmis sienomis, šnekučiuojasi sustoję būreliais. Kambario gale du vyrai pliekiasi lazdomis, juokiasi, kai kuris nors nepataiko ir baksteli į orą. Man virš galvos ištemptos dvi virvės, viena pora pėdų aukščiau už kitą. Tikriausiai čia Bebaimiai mokosi garsiųjų nutrūktgalviškų triukų.

Ketvertas veda mus pro dar vienas duris. Patenkame į didžiulę drėgną patalpą. Jos sienos išpieštos grafičiais ir išraizgytos vamzdžiais. Salę apšviečia daugybė senovinių fluorescencinių lempučių su plastikiniais gaubtais – dabar jos nebenaudojamos.

Žibančiomis akimis Ketvertas pareiškia:

– Čia jūsų laukia nauja simuliacija, vadinama baimės lauku. Jis sukurtas mūsų luomui, todėl kiekvieną kartą bus kitoks.

Ketvertui už nugaros ant betono sienos raudonais dažais meniškai išpurkštas užrašas „Bebaimiai“.

– Per simuliacijas surinkome duomenis apie didžiausias jūsų baimes. Baimės laukas pagal juos sukuria keletą virtualių kliūčių. Su kai kuriomis būsite susidūrę per ankstesnes simuliacijas. Tačiau patirsite ir naujų baimių. Šįsyk norint įveikti baimės lauką jums teks pasitelkti visą sumanumą ir protines galias.

Vadinasi, baimės lauke kiekvienas galės elgtis kaip Divergentas. Neišmanau, ar tai palengvinimas, nes nereikės būgštauti, kad būsiu susekta, ar bėda, nes nebeturėsiu pranašumo.

Ketvertas dėsto toliau:

– Kliūčių skaičius priklausys nuo to, kiek turite baimių.

Kiek baimių turiu aš? Pagalvojusi apie susidūrimą su varnomis suvirpu, nors patalpoje šilta.

– Jau anksčiau minėjau, kad trečioji iniciacijos pakopa skirta protiniam pasirengimui, – sako jis.

Prisimenu Ketvertą tai sakius pirmą dieną. Prieš įremiant šautuvą Piteriui į galvą. Trokštu, kad jis būtų nuspaudęs gaiduką.

– Čia jums teks valdyti ir emocijas, ir kūną. Suderinti fizinius įgūdžius, kurių išmokote per pirmą pakopą, ir gebėjimą valdyti jausmus, kurį ugdėte per antrą. Parodyti viską, ką sugebate. – Lempa Ketvertui virš galvos žybčioja ir mirksi. Jis liaujasi tyrinėjęs naujokų būrį ir įsmeigia akis į mane. – Kitą savaitę jums teks kuo greičiau įveikti baimės lauką stebint Bebaimių vadams. Šis baigiamasis testas nulems trečiosios pakopos rezultatus. Antrosios pakopos rezultatai buvo svarbesni už pirmosios, o trečiosios – patys svarbiausi. Aišku?

Visi linkteli. Net Driu skausmo iškreiptu veidu.

Jei gerai pasirodysiu per baigiamąjį testą, turėsiu puikią progą patekti į dešimtuko viršūnę ir tapti luomo nare. Tapti Bebaime. Nuo šios minties mane užlieja džiugus palengvėjimas.

– Kiekvieną kliūtį galite įveikti dviem būdais. Arba sugebėsite užtektinai nusiraminti ir kompiuteris užregistruos lygų širdies plakimą, arba atsigręšite į savo baimę ir simuliacija tęsis. Pavyzdžiui, baimę nuskęsti įveiksite nerdami giliau. – Ketvertas gūžteli. – Todėl siūlau per šią savaitę apsvarstyti, kokių baimių turite ir kaip jas įveiksite.

– Tai nesąžininga, – pareiškia Piteris. – Gal vienas žmogus turi septynias baimes, o kitas dvidešimt? Tai ne jo kaltė.

Ketvertas kelias sekundes spokso į jį, paskui nusikvatoja.

– Tikrai nori pasikalbėti su manim apie sąžiningumą?

Naujokai prasiskiria leisdami Ketvertui prieiti prie Piterio. Susikryžiavęs rankas instruktorius lediniu balsu taria:

– Suprantu, kodėl taip jaudiniesi, Piteri. Praėjusią naktį įsitikinau, kad esi niekingas bailys.

Piteris stovi abejingu veidu ir nenuleidžia akių.

– Dabar mes visi žinome, – dar tyliau priduria Ketvertas, – kad tu bijai mažos, liesos mergaitės iš Nuolankiųjų luomo. – Jo lūpas perkreipia vypsnys.

Vilas mane apkabina. Kristinos pečiai dreba nuo tramdomo juoko. Giliai širdyje nusišypsau ir aš.

+ + +

Po pietų miegamajame randame Alą.

Vilas atsistoja man už nugaros ir švelniai suima už pečių, tarsi primindamas esąs čia. Kristina pasislenka arčiau.

Alo paakiai pajuodę, veidas užtinęs nuo ašarų. Išvydus jį man nudiegia pilvą. Sustingstu. Kadaise malonus citrinžolių ir šalavijų kvapas graužia nosį.

– Triče, – sako Alas drebančiu balsu, – ar galiu su tavim pasikalbėti?

– Juokauji? – Vilas spusteli man pečius. – Nedrįsk daugiau prie jos artintis.

– Aš tavęs nenuskriausiu. Niekada nenorėjau... – Alas užsidengia veidą delnais. – Tiesiog noriu atsiprašyti, labai atsiprašyti... Nežinau, kas man užėjo... Prašau man atleisti, prašau...

Jis tiesia ranką lyg ketindamas paliesti man petį ar dilbį, veidas šlapias nuo ašarų.

Mažytėje širdies kertelėje glūdi gailestis ir atlaidumas. Ta mergaitė stengiasi suprasti kenčiančius žmones, pripažįsta, kad žmogus iš nevilties elgiasi baisiai, atveria juodžiausias pasąmonės gelmes. Prisiekiu, kad tokia mergaitė dar gyvena mano širdyje ir kad jai skaudu matyti šį atgailaujantį vaikiną.

Bet sutikusi jos nepažinčiau.

– Laikykis nuo manęs atokiai, – tyliai pasakau. Mano kūnas įsitempia, keistai sustingstu – aš nepykstu, nejaučiu nuoskaudos, nieko nejaučiu. Kimiai priduriu: – Nedrįsk daugiau prie manęs artintis.

Mudviejų su Alu akys susitinka. Jo tamsios ir stiklinės, mano – abejingos.

– Jei išdrįsi, prisiekiu Dievu, aš tave nudėsiu, – sakau. – Tu esi bailys.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

„Triče!“ – Sapne girdžiu mamos balsą. Ji pamoja pirštu, aš pereinu per virtuvę ir atsistoju greta. Mama parodo puodą ant viryklės, aš kilsteliu dangtį ir pažiūriu vidun. Į mane įsminga blizganti kaip karoliukas varnos akis, jos sparnai įsirėmę į puodo kraštus, riebus kūnas panardintas verdančiame vandenyje.

– Vakarienė, – sako mama.

– Triče! – vėl išgirstu, paskui atsimerkiu.

Prie lovos stovi Kristina, jos skruostais teka ašaros, susimaišiusios su blakstienų tušu.

– Alas, – sako ji. – Einam.

Keli naujokai jau pabudę, kiti dar miega. Kristina čiumpa mane už rankos ir ištempia iš miegamojo. Basomis kojomis bėgu akmeninėmis grindimis, mirksiu, stengdamasi išvaikyti miegus, rankos ir kojos vis dar sustingusios. Nutiko kažkas baisaus. Jaučiu tai kiekvienu širdies tvinksniu. Alas.

Lekiame per Pragarą, paskui Kristina stabteli. Prie bedugnės krašto susirinkusi minia. Žmonės nesusikimšę, todėl mudvi su Kristina prasibrauname į priekį pro aukštą vidutinio amžiaus vyriškį.

Dar arčiau, ant pat skardžio krašto, du vyrai kažką kelia už virvių. Nuo pastangų jie švokščia. Galiausiai įsiręžę užriša virves ant turėklo ir imasi kelti svorį. Didžiulis, tamsus pavidalas iškyla virš skardžio krašto ir keli Bebaimiai nubėga padėti gelbėtojams.

Pavidalas dusliai nukrinta ant Pragaro grindų. Balta, ištinusi nuo vandens ranka atsitrenkia į akmenį. Kūnas. Kristina glaudžiasi prie manęs ir tvirtai įsikimba. Ji įkniaubia veidą man į petį ir kūkčioja, bet aš negaliu nusukti akių. Keli vyrai atverčia kūną ant nugaros ir negyvėlio galva pasisuka į šoną.

Jo akys atmerktos ir tuščios. Tamsios. Kaip lėlės. Nosis su kuprele, siaura tarpunosė, galiukas apvalus. Lūpos pamėlusios. Veidas neatpažįstamai pasikeitęs, kaip ir ne žmogaus – lyg lavono, lyg kitos būtybės. Plaučiai dega; dusdama gaudau orą. Alas.

– Tai vienas naujokų, – kažkas sako man už nugaros. – Kas atsitiko?

– Kiekvienais metais taip būna, – atsako kitas. – Jis metėsi į bedugnę.

– Kam tokie niūrūs įtarinėjimai? Galbūt čia nelaimingas atsitikimas?

– Jo kūnas buvo aptiktas upės viduryje. Negi manai, kad jis prisimynė bato raištelį ir kaip niekur nieko nuskriejo penkiolika pėdų žemyn?

Kristina vis stipriau spaudžia man ranką. Turėčiau paprašyti paleisti, nes ima skaudėti. Kažkas atsiklaupia prie Alo ir užspaudžia jam akis. Galbūt taip stengiasi sudaryti įspūdį, kad jis miega. Kvailystė. Kodėl žmonės mėgina apsimesti, kad mirtis yra miegas? Taip nėra. Nieku gyvu.

Baisus skausmas sugniaužia širdį. Veržia krūtinę, dūstu, negaliu kvėpuoti. Susmunku ant žemės ir nusitempiu sykiu Kristiną. Atsiklaupiu ant šiurkštaus akmens. Galvoje skaudžiai tvinksi praeitis. Alo kūkčiojimas, riksmai naktį. Turėjau nujausti. Vis dar negaliu kvėpuoti. Abu delnus prispaudusi prie krūtinės siūbuoju pirmyn atgal stengdamasi nutraukti veržiantį lanką.

Mirktelėjusi mintyse išvystu Alo pakaušį, kai jis ant nugaros nešė mane į valgyklą. Girdžiu jo žingsnių aidą. Alas yra didelis, šiltas ir nevikrus. Ne, buvo. Štai ką padaro mirtis – sunaikina dabartį, lieka tik praeitis.

Švokščiu. Kažkas atneša didelį juodą lavonmaišį. Matau, kad jis bus per mažas. Galugerklį sukutena juokas ir veržiasi iš burnos, slopus kaip gargimas. Alas netilps į lavonmaišį; kokia tragedija. Užgniaužusi juoką prisidengiu delnu burną ir atrodo, kad aimanuoju. Išlaisvinu ranką ir atsistoju, palikdama Kristiną ant žemės. Leidžiuosi bėgti.

+ + +

– Štai, imk, – sako Torė ir duoda man garuojantį puodelį pipirmėčių arbatos.

Paimu puodelį abiem rankom, pirštais dilgčioja šiluma.

Torė atsisėda priešais. Bebaimiai nešvaisto daug laiko laidotuvėms. Pasak Torės, jie pripažįsta mirtį vos jai nutikus. Tatuiruočių salone, be mudviejų, daugiau žmonių nėra. Bet Pragaras knibždėte knibžda, nemažai išgėrusių. Nesuprantu, kodėl tai mane stebina.

Nuolankiesiems laidotuvės yra liūdnas įvykis. Visi susirenka palaikyti velionio artimųjų, bet nesėdi sudėję rankų, nesikvatoja, nerėkauja ir nejuokauja. Nuolankieji nevartoja alkoholio, todėl visi yra blaivūs. Rodos, čia laidotuvės bus visiškai kitokios.

– Išgerk arbatą, – ragina Torė. – Matysi, palengvės.

– Kažin ar arbata išspręs mano bėdas, – lėtai sakau, bet gurkšteliu. Skystis sušildo burną, gerklę ir nugurgena į skrandį. Tik dabar suvokiu, kaip baisiai esu sušalusi.

– Aš sakiau „palengvės“, o ne „atslūgs“. – Torė šypteli, bet įprastinės raukšlelės akių kampučiuose nesusimeta. – Kurį laiką tikrai neatslūgs.

Prikandu lūpą.

– Kiek laiko... – Renku teisingus žodžius. – Per kiek atsigavai po brolio...

– Nežinau. – Torė pakrato galvą. – Kartais dar jaučiuosi neatsigavusi, o kartais visai gerai. Netgi laiminga. Tik po kelerių metų nustojau rezgusi keršto planus.

– Kodėl? – klausiu.

Torė tuščiu žvilgsniu spokso į sieną man už nugaros. Ji pabarbena pirštais į koją ir po kelių sekundžių sako:

– Vargu ar lioviausi. Greičiau jau lūkuriuoju progos. – Ji atsitokėja ir žvilgteli į laikrodį. – Metas eiti, – taria.

Išpilu neišgertą arbatą į kriauklę. Pastačiusi puodelį pamatau, kad ranka dreba. Blogai. Rankos paprastai ima man drebėti prieš apsiverkiant, bet negaliu apsibliauti visų akivaizdoje.

Paskui Torę išeinu iš tatuiruočių salono. Nusileidžiame į Pragaro dugną. Šmirinėtojai dabar susirinkę ant skardžio krašto, ore tvyro stiprus alkoholio tvaikas. Moteris priešais mane pasvyra į dešinę, susvirduliuoja ir atsitrenkusi į greta stovintį vyrą sukikena. Torė stveria mane už rankos ir vedasi šalin.

Randu Jurają, Vilą ir Kristiną tarp kitų naujokų. Kristinos akys užtinusios. Jurajas turi sidabrinę gertuvę. Pasiūlo gurkštelėti man. Papurtau galvą.

– Staigmena, staigmena, – man už nugaros cypauja Molė. Ji kumšteli Piteriui alkūne. – Suskė visada liks Suske.

Turėčiau praleisti jos žodžius pro ausis. Jos nuomonė neturėtų man rūpėti.

– Šiandien perskaičiau įdomų straipsnį, – neatlyžta Molė lenkdamasi man prie ausies. – Apie tavo tėtušį ir tikrąją tavo išėjimo iš Nuolankiųjų luomo priežastį.

Man mažiausiai rūpi ginti senąjį luomą, bet Molė pati prisiprašė.

Pasisuku ir kumščiu žiebiu jai į žandikaulį. Nuo smūgio nugelia krumplius. Neprisimenu nusprendusi jai smogti. Neprisimenu, kaip suspaudžiau kumštį.

Molė šoka ant manęs išskėtusi rankas, bet Vilas griebia ją už apykaklės ir atitraukia. Jo akys laksto nuo Molės prie manęs.

– Liaukitės. Abidvi.

Viena vertus, trokštu, kad Vilas nebūtų sustabdęs Molės. Kova būtų buvusi puikus prasiblaškymas, ypač dabar, Erikui užsilipus ant dėžės prie turėklų. Žiūriu į vadą sukryžiavusi ant krūtinės rankas, stengdamasi išlikti rami. Spėlioju, ką jis pasakys.

Kiek prisimenu, niekas iš Nuolankiųjų nėra nusižudęs, tačiau luomo nuomonė šiuo klausimu griežta: savižudybė yra savanaudiškumo apraiška. Pasiaukojantis žmogus mažiausiai rūpinasi savimi ir visai netrokšta mirties. Nutikus nelaimei, tokia mintis nebūtų buvusi pagarsinta, bet suktųsi luomo narių galvose.

– Tylos! – surinka Erikas.

Kažkas lyg trinkteli į gongą, šauksmai nutyla, girdėti tik murmesys.

Erikas sako:

– Ačiū. Kaip žinote, susirinkome čia dėl to, kad naujokas Albertas praėjusią naktį nušoko į bedugnę.

Šnabždesiai nutyla, girdėti tik upės šniokštimas.

– Nežinome, kodėl jis taip pasielgė, – kalba toliau Erikas. – Lengviausia būtų šįvakar apraudoti jo netektį. Tačiau tapdami Bebaimiais mes nesirenkame lengvo gyvenimo. Ir tiesa yra tokia... – Erikas nusišypso. Jeigu nepažinočiau vado, laikyčiau šypseną nuoširdžia. Tačiau aš jį pažįstu. – Tiesa yra ta, kad Albertas dabar klajoja po nežinomus, miglotus tolius. Norėdamas ten patekti, jis neišsigando klastingų vandenų. Kas iš mūsų drįstų pulti į šitą tamsą nežinodamas, kas už jos slypi? Nors Albertas dar nepriklausė mūsų luomui, galime tvirtai pasakyti, kad buvo vienas drąsiausių!

Minia klykauja, rėkauja, ūkauja. Bebaimiai stūgauja įvairiais balsais: aukštais ir žemais, skardžiais ir dusliais. Jų riaumojimas užgožia upės šniokštimą. Kristina paima Jurajo gertuvę ir gurkšteli. Vilas apkabina ją per pečius ir prisitraukia. Riksmai kurtina ausis.

– Švenčiame jo žygdarbį dabar ir prisiminsime jį amžinai! – klykauja Erikas. Kažkas paduoda jam tamsaus stiklo butelį ir Erikas jį iškelia. – Už narsuolį Albertą!

– Už Albertą! – pritaria minia. Iškėlę rankas Bebaimiai skanduoja jo vardą: – Albertas! Al-ber-tas! Al-ber-tas! – Minia skanduoja vardą tiek ilgai, kad jis išsikraipo, primena pirmykštį laukinių žmonių stūgsmą.

Nusigręžiu nuo turėklų. Nebegaliu šito ištverti.

Galva neišneša, kur einu. Einu be tikslo, kad tik toliau nuo čia. Leidžiuosi tamsiu koridoriumi, jo gale yra geriamojo vandens fontanėlis, apšviestas mėlynos lemputės.

Pakratau galvą. Drąsuolis? Drąsuolis būtų pripažinęs savo silpnumą ir palikęs Bebaimius nepaisydamas gėdos. Alą pražudė išdidumas, jis keroja kiekvieno Bebaimio širdyje. Ir manojoje.

– Triče!

Krūpteliu ir atsigręžiu. Priešais, mėlynos šviesos apskritime, išvystu Ketvertą. Jis atrodo šiurpiai, nes šešėliai slepia akis ir skruostikaulius.

– Ką čia veiki? – klausiu. – Kodėl neatiduodi pagarbos narsuoliui? – išspjaunu bjaurius žodžius.

– O tu kodėl? – klausia Ketvertas. Jis žengia artyn, vėl pamatau jo akis. Mėlynoje šviesoje jos juodos.

– Negaliu reikšti pagarbos tam, kurio negerbiau, – atkertu. Pajutusi sąžinės priekaištą pakratau galvą. – Ne tai norėjau pasakyti.

– Kurgi ne. – Sprendžiant iš Ketverto žvilgsnio, jis manim netiki. Negaliu jo kaltinti.

– Tai juokinga, – sakau ir skruostai iškaista. – Alas pats nušoko nuo skardžio, o Erikas vadina tai narsa? Juk Erikas norėjo priversti tave svaidyti peilius Alui į galvą! – Sukyla tulžis. Mane vimdo dirbtinė Eriko šypsena, perdėm iškilmingi žodžiai ir iškreipti idealai. – Alas nebuvo drąsus! Tas depresuotas bailys vos manęs nenužudė! Ar už tai gerbiama Bebaimių luome?

– Ko tu iš jų nori? – klausia Ketvertas. – Kad Alas būtų pasmerktas? Jis mirė. Mūsų negirdi ir nieko nebepakeisi.

– Svarbiausias čia ne Alas, – purkšteliu. – Svarbu nuostata! Kiti dabar manys, kad mestis į bedugnę – viliojanti perspektyva. Kodėl gi ne, jei po mirties esi paskelbiamas didvyriu? Jei tavo vardas bus prisimenamas amžinai? Tai yra... Negaliu... – Purtau galvą. Veidas dega, širdis daužosi. Bergždžiai mėginu susitvardyti. – Taip niekada nebūtų nutikę Nuolankiųjų luome! – beveik rėkiu. – Nieku gyvu! Niekuomet. Čia jis buvo sužlugdytas ir sunaikintas. Man nerūpi, kad dėl tokių žodžių būsiu išvadinta Suske. Man nusispjaut, nusispjaut!

Ketvertas meta žvilgsnį į sieną virš fontanėlio.

– Atsargiau, Triče, – įspėja neatitraukdamas akių nuo sienos.

– Tik tiek tepasakysi? – Piktai dėbteliu į Ketvertą. – Kad būčiau atsargesnė? Ir viskas?

– Ar žinai, kad tu ne geresnė už Teisuolius? – Ketvertas čiumpa mane už rankos ir nutempia nuo fontanėlio. Skauda, bet nepajėgiu išsivaduoti.

Jis prisikiša taip arti, kad matau ant nosies kelias strazdanas.

– Daugiau nekartosiu, todėl atidžiai klausykis. – Ketvertas uždeda rankas man ant pečių ir spusteli pirštus. Pasijuntu maža. – Tu esi stebima vadų. Tu ypač.

– Paleisk mane, – tyliai prašau.

Ketvertas paleidžia mano pečius ir atsitiesia. Dabar, kai jis manęs nebeliečia, nuo krūtinės nuslenka sunkumas. Baiminuosi jo nuotaikų kaitos. Jis dėl kažko abejoja, o dvasinės pusiausvyros stygius pavojingas.

– Ar jie stebi ir tave? – klausiu dar tyliau.

Ketvertas išgirsta tik todėl, kad stovi visai arti. Jis neatsako į klausimą.

– Mėginu tau padėti, – aiškina Ketvertas, – bet tu atsisakai pagalbos.

– Na, žinoma, tu man padedi, – nusišaipau. – Sužeidei ausį peiliu, tyčiojiesi ir rėki ant manęs daugiau negu ant kitų. Tokia pagalba tikrai labai praverčia.

– Tyčiuojuosi? Turi galvoje peilių mėtymą? Aš visai nesityčiojau, – atšauna Ketvertas. – Tik norėjau priminti, kad jei susimausi, tavo vietą turės užimti kitas žmogus.

Ranka susiimu sprandą ir dar kartą apgalvoju tą įvykį. Ketvertas teisus. Klausinėdamas, ar dar negana, tik norėjo priminti, kad jei pasiduosiu, Alui teks užimti mano vietą.

– Kodėl taip darei? – klausiu.

– Tu kilusi iš Nuolankiųjų luomo, – atsako Ketvertas. – Didžiausią drąsą parodai elgdamasi nesavanaudiškai.

Dabar suprantu. Ketvertas neįtikinėjo manęs pasiduoti. Jis kaip tik liepė laikytis – tik taip galėjau apsaugoti Alą. Nuo šios minties suskausta širdį. Gyniau Alą. Savo draugą. Savo užpuoliką.

Nesugebu neapkęsti Alo taip stipriai, kaip norėčiau.

Bet nepajėgiu ir jam atleisti.

– Tavimi dėtas, pasistengčiau apsimesti, kad nesavanaudiškumas baigia išgaruoti, – moko Ketvertas. – Jei blogiukai sužinos, kad šio bruožo neatsikratei, tau gali prastai baigtis.

– Kodėl? Kodėl jiems rūpi mano ketinimai?

– Kaip tik ketinimai jiems ir rūpi. Jie nori, kad galvotum, jog jiems rūpi tavo veiksmai, bet tai netiesa. Tu privalai ne nuspėjamai elgtis, o nuspėjamai galvoti. Tada būsi lengvai perprantama ir nekelsi grėsmės. – Ketvertas įsiremia ranka į sieną greta mano galvos ir palinksta artyn. Jo marškinėliai prigludę, įžiūriu raktikaulį ir peties raumenų gūbrius.

Norėčiau būti aukštesnė. Jei būčiau aukšta, būčiau liekna ir grakšti, o ne sudėta kaip vaikas. Tada Ketvertas nežiūrėtų į mane kaip į jaunesnę sesutę, kurią reikia ginti. Nenoriu, kad jis laikytų mane seserimi.

– Nesuprantu, kodėl vadams rūpi mano mintys. Juk elgiuosi taip, kaip reikalaujama, – sakau.

– Dabar tu taip elgiesi, – atsako Ketvertas. – Bet kas nutiks, jei kada nors tavo Nuolankiųjų principų prikištos smegenėlės atsisakys paklusti ir imsi elgtis priešingai?

Neturiu ką atsakyti ir nė nenutuokiu, ar jis teisus. Ar mano smegenys vis dar veikia kaip Nuolankiosios ar jau kaip Bebaimės?

Galbūt netinka nė vienas atsakymas. Galbūt aš elgiuosi kaip Divergentė.

– Ar man tikrai reikia pagalbos? – klausiu. – Pats žinai, kad nesu silpna. Susitvarkysiu.

Ketvertas papurto galvą.

– Manai, kad tave išvydęs pirmiausia panorau apginti. Dėl to, kad esi mergina, smulkutė ar Suskė. Klysti.

Ketvertas prisikiša visai arti ir pirštais suspaudžia man smakrą. Jo ranka dvelkia metalu. Galbūt visai neseniai laikė šautuvą ar peilį. Nuo prisilietimo mano oda dilgčioja, tarsi jo kūnas būtų įsielektrinęs.

– Pamatęs tave pirmiausia panūdau spausti, kol palūši. Tiesiog įdomu, kiek jėgos reikėtų, – sako Ketvertas ir sulig žodžiu „palūši“ spusteli pirštus.

Nuo jo balso tono suvirpu, kūnas įsitempia kaip styga, liaujuosi kvėpuoti.

Vaikinas pažvelgia į mane tamsiomis akimis ir priduria:

– Bet aš atsispiriu šitam troškimui.

– Kodėl? – sunkiai nuryju seilę. – Kodėl tau pirmiausia kyla toks noras?

– Baimė tavęs nesugniuždo; atvirkščiai – pabudina. Pats mačiau. Tai nuostabu. – Ketvertas paleidžia mano smakrą, bet neatsitraukia, glosto skruostą, ranka nuslysta kaklu. – Retkarčiais vėl užsinoriu tai pamatyti. Išvysti tave budrią.

Apkabinu jį per liemenį. Nežinau, kodėl išdrįsau taip padaryti. Bet trauktis irgi negaliu. Prisiglaudžiu Ketvertui prie krūtinės, stipriai apsiveju rankomis. Pirštais glostau jo raumeningą nugarą.

Kiek padvejojęs Ketvertas uždeda ranką man ant strėnų ir prisitraukia, kita ranka glosto plaukus. Vėl pasijuntu maža, bet šįsyk tai manęs negąsdina. Kietai užsimerkiu. Ketvertas manęs nebebaugina.

– Ar turėčiau verkti? – klausiu, įsikniaubusi jam į marškinėlius. – Gal esu nenormali?

Simuliacijos taip sujaukė Alui protą, kad jis nesugebėjo atsipeikėti. Kodėl ne man? Kodėl esu visai į jį nepanaši ir kodėl ta mintis sukelia bejėgiškumą, tarsi pati stovėčiau ant skardžio krašto?

– Nieko nenutuokiu apie ašaras, – tyliai atsako Ketvertas.

Vėl užsimerkiu. Nesitikėjau, kad Ketvertas mane paguos, jis ir nebando, bet šalia jo jaučiuosi geriau negu greta savo draugų, savo luomo narių. Įremiu kaktą jam į petį.

– Jei būčiau atleidusi Alui, – tariu, – gal jis dar būtų gyvas?

– Nežinau, – sako Ketvertas. Jis paglosto man skruostą. Vis dar užsimerkusi paslepiu veidą jo delne.

– Jaučiuosi šiek tiek kalta.

– Tu nekalta, – tvirtina Ketvertas glausdamas kaktą prie manosios.

– Bet aš turėjau jam atleisti. Turėjau.

– Galbūt. Galbūt visi galėjome padaryti daugiau, – sako Ketvertas, – tačiau kaltė privers mus kitą kartą elgtis geriau.

Susiraukiu ir atšlyju. Šito yra mokomi Nuolankieji – kaltė yra ne ginklas, o įrankis, padedantis nugalėti savanaudiškumą. Ketverto žodžiai nuskamba kaip citata iš mano tėvo paskaitų, kurias girdėdavau kiekvieną savaitę per susirinkimą.

– Iš kokio luomo tu kilęs, Ketverte?

– Nesvarbu, – jis nudelbia akis. – Dabar esu Bebaimis. Šitai turėtum įsisąmoninti ir tu.

Ketvertas sutrikęs pažvelgia į mane, paskui prispaudžia lūpas prie kaktos, tiesiai tarp antakių. Užmerkiu vokus. Nelabai suprantu, kas čia vyksta, kad ir kas tai būtų. Bet nenoriu sugadinti gražios akimirkos, todėl tyliu. Ketvertas nejuda; tiesiog ilgai stovi priglaudęs lūpas man prie kaktos, o aš laikau jį apkabinusi per liemenį.

DVIDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Vėlai vakare, kai dauguma Bebaimių jau sumigę, Vilas, Kristina ir aš stovime prie turėklų, skiriančių nuo bedugnės. Dilgsi abu pečius. Prieš pusvalandį visi pasidarėme tatuiruotes.

Salone darbavosi tik Torė, todėl drąsiai paprašiau ištatuiruoti Nuolankiųjų simbolį – juosiamas apskritimo, atkištas delnais į viršų, tarsi siūlančias pagalbą rankas – ant dešinio peties. Tai pavojinga, ypač dabar. Bet šis simbolis – mano tapatybės dalis, ir man svarbu papuošti juo savo odą.

Užsilipu ant vieno skersinio ir prisispaudžiu klubais prie turėklo, kad išlaikyčiau pusiausvyrą. Čia stovėjo Alas. Žvelgiu į bedugnę, į juodą upę, dantytas uolas. Purslai aptaško man veidą. Ar Alui buvo baisu čia stovėti? O gal lengva, jei buvo tvirtai apsisprendęs?

Kristina paduoda man šūsnį laikraščių – pastarųjų šešių mėnesių Eruditų straipsnius, nukreiptus prieš Nuolankiuosius. Aišku, sumesdama juos į bedugnę nesunaikinsiu šmeižto, bet šiek tiek palengvės.

Pasižiūriu į pirmąjį. Išvystu Eruditų vadės Džaninos nuotrauką. Į mane žvelgia skvarbios, bet gražios jos akys.

– Ar esi ją matęs? – klausiu Vilo.

Kristina sugniaužia popierių į gniutulą ir meta į vandenį.

– Džaniną? Tik kartą, – atsako jis. Ima kitą straipsnį ir plėšo, o skiautelės krinta į upę. Kitaip negu Kristina, Vilas nepyksta.

Manau, jis dalyvauja mūsų užmačioje tik norėdamas įrodyti, kad nepritaria buvusio savo luomo veiksmams. Abejoju, ar jis tiki tų straipsnių teiginiais, ar ne, o klausti nedrįstu.

– Prieš tapdama vade, Džanina dirbo kartu su mano seseria. Jos kūrė ilgai veikiantį simuliacijos serumą, – pasakoja Vilas. – Džanina spinduliuoja intelektu ir tylėdama, ji tarsi vaikščiojantis, kalbantis kompiuteris.

Suspaudusi lūpas sviedžiu vieną lapą per turėklus, paskui klausiu:

– Kaip vertini jos pastaruosius pareiškimus?

Vilas trūkteli pečiais.

– Sunku pasakyti. Gal jos siūlymas, kad vyriausybę turėtų sudaryti ne vieno luomo atstovai, yra neblogas. Puiku būtų turėti daugiau automobilių ir iki soties valgyti šviežių vaisių...

– Juk supranti, kad Nuolankieji neslepia tų gėrybių sandėliuose, tiesa? – užsiplieskiu.

– Žinoma, – atsako Vilas. – Nuolankieji nesureikšmina patogumo ir kitokių gėrybių, todėl tais klausimais galėtų rūpintis kitų luomų atstovai.

– Tavo manymu, svarbiau duoti Eruditų vaikinui automobilį, o ne pavalgydinti beluomį, – atkertu.

– Pakaks, – sudraudžia Kristina ir paglosto Vilui petį. – Susirinkome čia linksmai, simboliškai sunaikinti dokumentų, o ne ginčytis dėl politikos.

Prikandu liežuvį ir tylėdama spoksau į laikraščių šūsnį. Pastebėjau, kad Vilas su Kristina vis dažniau liečia vienas kitą. Ar jie artimi?

– Bet nekenčiu Džaninos už tai, kad šmeižia tavo tėvą, – priduria Vilas. – Neįsivaizduoju, ką gero tai gali duoti.

O aš įsivaizduoju. Jei Džanina sugebės įtikinti žmones, kad mano tėvas ir kiti Nuolankiųjų vadai yra vagys ir bjaurybės, kils revoliucija. Galbūt šito ji ir siekia. Dabar nenoriu ginčytis su draugais, todėl tik linkteliu ir sviedžiu laikraščius į bedugnę. Jie plauks pasroviui, kol prisigers vandens. Paskui bus priplakti prie uolų ir ištiš.

– Metas į lovą, – šypsodamasi sako Kristina. – Pasirengę grįžti? Ima noras panardinti Piterį į verdantį vandenį ir laikyti, kol apsišlapins.

Nusigręžusi nuo bedugnės išvystu kažką šmėstelint dešinėje. Siluetas kopia į viršų, prie stiklinių lubų. Sprendžiant iš tvirtos ir lengvos eisenos, tai Ketvertas.

– Puikus pasiūlymas, bet turiu pasikalbėti su Ketvertu, – mosteliu į taku einantį šešėlį.

Kristina paseka akimis mano ranką.

– Ar nebijai viena naktį bastytis po Pragarą? – klausia ji.

– Ne viena. Su Ketvertu. – Prikandu lūpą.

Mano draugai susižvelgia. Jie nelabai mane girdi.

– Gerai, – atsainiai sako Kristina. – Pasimatysim vėliau.

Jiedu patraukia miegamojo link. Kristina pašiaušia Vilui plaukus, o tas niukteli jai į šonkaulius. Nulydžiu juos akimis. Rodos, tarp jų šis tas mezgasi, bet nežinia, kas iš viso to išeis.

Ristele pasileidžiu prie tako ir imu kopti. Stengiuosi žengti kaip galėdama tyliau. Kitaip negu Kristina, meluoju lengvai. Neketinu kalbėtis su Ketvertu – bent jau, kol nesužinosiu, kur jis traukia vėlų vakarą, kodėl eina į stiklinį pastatą virš Pragaro.

Bėgu tyliai, laiptus pasiekiu uždususi. Užlipusi atsiduriu viename stiklinės salės gale, Ketvertas stovi kitame. Pro langus matau miesto šviesas – jos pamažu gęsta artėjant vidurnakčiui.

Ketvertas, laikydamas juodą dėžutę vienoje rankoje, švirkštą kitoje, stovi ant patalpos, kurioje reikia įveikti baimės lauką, slenksčio.

– Jei jau esi čia, – sako jis nė nedirstelėjęs per petį, – eime drauge.

Suglumstu.

– Į tavo baimės lauką?

– Taip.

Artindamasi klausiu:

– Ar taip galima?

– Serumas įtrauks tave į programą, – aiškina Ketvertas, – tačiau programa sprendžia, su kokiomis kliūtimis susidursi. Dabar ten įvesti mano duomenys.

– Ir leisi man pamatyti savo baimes?

– Tai ko aš čia atėjau? – tyliai atsako Ketvertas nepakeldamas akių. – Turiu tau šį tą parodyti.

Jis pakelia švirkštą, o aš pasuku galvą, kad būtų patogiau įdurti į kaklą. Įsmigus adatai nuveria aštrus skausmas, bet esu prie to įpratusi. Suleidęs serumą Ketvertas paduoda man juodą dėžutę. Joje guli kitas švirkštas.

– Niekada nesu šito dariusi, – sakau imdama švirkštą. Nenoriu, kad duriant skaudėtų.

– Štai čia, – taria jis ir baksteli pirštu į kaklą. Pasistiebiu ant pirštų galų, tada įbedu adatą, ranka šiek tiek dreba. Ketvertas nė nevirpteli.

Jis žiūri į mane, kol suleidžiu serumą. Paskui įdeda abu švirkštus dėžutėn ir pastato prie durų. Ketvertas nujautė, kad seksiu paskui. Gal žinojo, o gal tik vylėsi. Man tinka abu variantai.

Ketvertas atkiša ranką ir mudu suneriame pirštus. Jo pirštai šalti ir šiurkštūs. Reikėtų ką nors pasakyti, bet esu per daug apstulbusi. Laisvąja ranka Ketvertas atidaro duris ir aš žengiu įkandin jo į tamsą. Įpratau eiti į nežinomas vietas nedvejodama. Stengiuosi kvėpuoti ramiai ir tvirtai laikau Ketverto ranką.

– Pažiūrėsim, ar suprasi, kodėl esu pramintas Ketvertu, – sako jis.

Durys užsitrenkia ir mudu liekame tamsoje. Čia šaltas oras; pritraukiu jo pilnus plaučius. Prisiartinu, mudviejų žastai susiliečia, o smakru beveik siekiu jam petį.

– Koks tavo tikrasis vardas? – klausiu.

– Pažiūrėsim, ar ir šitai išsiaiškinsi.

Simuliacija prasideda. Man po kojom nebe cementinės grindys. Jos girgžda kaip metalas. Iš visų pusių sklinda šviesa, apačioje matyti miestas, stikliniai pastatai, vingiuoja traukinių bėgiai. Mudu stovime aukštai virš jų. Jau senokai nemačiau mėlyno dangaus. Užgniaužia kvapą ir susvaigsta galva.

Paskui papučia vėjas. Gūsiai tokie stiprūs, kad norint išsilaikyti ant kojų tenka atsiremti į Ketvertą. Jis išlaisvina ranką ir apkabina mane per pečius. Iš pradžių pamanau, kad gindamas, bet ne, jam pačiam sunku kvėpuoti ir norisi į mane įsitverti. Jis sunkiai kvėpuoja pro burną, trukdo sukąsti dantys.

Man aukštis patinka, bet jei čia atsidūrėme, vadinasi, tai vienas didžiausių Ketverto košmarų.

– Turėsime šokti, tiesa? – rėkiu pro vėją.

Ketvertas linkteli.

– Skaičiuosiu iki trijų, gerai?

Jis dar kartą linkteli.

– Vienas... du... trys! – Tempdama Ketvertą su savim pasileidžiu bėgti. Sunkiausia žengti pirmą žingsnį, paskui jau lengviau. Mudu abu šokame nuo stogo atbrailos. Krintame greitai, kaip du akmenys, vėjas švilpia pro ausis, žemė artėja. Scena baigiasi. Nusišypsau keturpėsčia atsidūrusi ant grindų. Man patiko adrenalino antplūdis tądien, kai pasirinkau Bebaimius, patinka ir dabar.

Šalia manęs žiopčioja Ketvertas, susiėmęs ranka krūtinę.

Atsikeliu ir pastatau jį ant kojų.

– Kas toliau?

– Tai...

Kietas daiktas trinkteli man į nugarą. Galva skaudžiai atsimušu Ketvertui į raktikaulį. Man iš kairės ir dešinės atsiranda sienos. Taip ankšta, kad Ketvertui tenka priglausti rankas prie krūtinės. Ant sienų braškėdamos leidžiasi lubos, Ketvertas vaitodamas susiriečia. Kambaryje yra vietos tik jam, niekam daugiau.

– Mes įkalinti, – sakau.

Ketvertas sumurma pro nosį. Pakreipiu galvą ir atsitraukiu – noriu į jį pasižiūrėti. Sunkiai įžvelgiu tamsoje jo veidą. Mudu taip arti, kad girdime vienas kito kvėpavimą. Ketverto išraiška skausminga.

– Nagi, – sakau, – viskas gerai. Čia tik...

Uždedu jo rankas sau ant liemens, kad jam liktų daugiau vietos. Jis stipriai mane apkabina ir prikiša veidą, bet vis dar stovi susilenkęs. Jo kūnas šiltas, kaulėtas ir raumeningas. Mudu taip susiglaudę, jog nebelieka jokio tarpelio. Mano skruostai užsiliepsnoja. Ar jis irgi pasakys, kad mano figūra kaip vaiko?

– Pirmą kartą džiaugiuosi, kad esu tokia maža, – nusikvatoju. Gal pokštaudama apraminsiu Ketvertą ir prasiblaškysiu pati.

– Mmh, – sumurma jis keistu balsu.

– Negalime iš čia išsivaduoti, – sakau. – Lengviau žvelgti baimei į akis, tiesa? – Ir nelaukdama atsakymo priduriu: – Turi dar susiaurinti erdvę. Tada pagerės, tiesa?

– Taip, – atsako jis trumpai ir įsitempęs.

– Gerai, tai pritūpkim. Pasirengęs?

Suspaudusi Ketverto riešą kartu su savimi tempiu žemyn. Čiuopiu išsišovusius jo šonkaulius ir girdžiu, kaip sienų lentos traška nuo besileidžiančio lubų svorio. Dabar mudu skiria per didelis tarpas, todėl nusigręžiu nuo Ketverto, susisuku į kamuoliuką ir nugara įsiremiu jam į krūtinę. Vienas jo sulenktas kelis atsiduria man prie galvos, kita koja irgi sulenkta, sėdžiu jam ant kulkšnies. Virstame kojų ir rankų raizginiu. Prie ausies jaučiu sunkų kvėpavimą.

– Vaje, – sako Ketvertas kimiu balsu. – Dabar dar blogiau. Jau tikrai...

– Ša, – nutildau. – Apglėbk mane.

Ketvertas paklusniai apkabina mane per liemenį. Šypsausi sienai. Nesidžiaugiu tokiu artumu. Visai ne, nė truputėlio, tikrai ne.

– Simuliacija baigsis, kai nusiraminsi, – švelniai sakau. Tik kartoju Ketverto žodžius, bet primindama noriu jam padėti. – Priversk lygiai plakti širdį, ir pereisim prie kitos kliūties. Prisimeni? Tiesiog pasistenk pamiršti, kad čia esam.

– Tikrai? – Ketverto lūpos juda prie pat mano ausies – išpila karštis. – Taip lengvai, ar ne?

– Žinai, dauguma vaikinų džiaugtųsi įstrigę tokioje ankštumoje su mergina. – Užverčiu akis.

– Tik ne kankinami klaustrofobijos, Triče! – desperatiškai atsako Ketvertas.

– Gerai jau, gerai, – paimu jo ranką ir uždedu sau ant krūtinės, ten, kur plaka širdis. – Pajusk plakimą. Jauti?

– Taip.

– Jauti, kaip ramiai muša?

– Plaka greitai.

– Taip, bet visai ne dėl ankštumos. – Vos ištarusi šiuos žodžius susigūžiu. Ką tik pati prisipažinau. Viliuosi, Ketvertas nesupras. – Kvėpuok kartu su manim. Susitelk.

– Gerai.

Kvėpuoju giliai, Ketverto krūtinė kilojasi kartu su manąja. Po kiek laiko ramiai sakau:

– Papasakok, iš kur atsirado ši baimė. Galbūt kalbėjimas mums kaip nors padės. – Nežinau kodėl, bet man taip atrodo.

– Na, gerai. – Ketvertas vėl kvėpuoja vienu ritmu su manimi. – Ši baimė atėjusi iš nuostabios mano vaikystės. Už bausmę būdavau uždaromas ankštoje sieninėje spintoje viršutiniame aukšte.

Suspaudžiu lūpas. Ir aš prisimenu vaikystės bausmes – tekdavo eiti į savo kambarį be vakarienės, negaudavau vieno ar kito daikto, būdavau griežtai išbarama. Bet manęs niekad neuždarydavo į spintą. Nuo tokio žiaurumo suskausta širdį. Nežinau, ką pasakyti, todėl stengiuosi elgtis įprastai.

– Mano mama spintoje laikydavo žieminius paltus.

– Aš... – Ketvertas atsidūsta. – Aš visai nenoriu apie tai kalbėti.

– Tada kalbėsiu aš. Klausk.

– Gerai. – Jis virpančiu balsu nusijuokia man į ausį. – Triče, kodėl tavo širdis taip spurda?

Susigūžiu ir mėginu rasti pasiteisinimą, visai nesusijusį su Ketverto artumu.

– Aš menkai tave pažįstu. – Ne, neįtikinama. – Menkai tave pažįstu, o dabar sėdžiu dėžėje vos ne prilipusi. Ketverte, negi tau neaišku?

– Jei būtume tavo baimės lauke, – klausia jis, – ar ten pamatytume mane?

– Aš tavęs nebijau.

– Žinoma, ne. Ne tai turėjau galvoje.

Ketvertas vėl nusikvatoja, sienos braškėdamos atsiveria ir pranyksta. Mudu liekame sėdėti šviesos rate. Atsidusęs Ketvertas paleidžia mane iš glėbio. Greitai atsistoju ir nusibraukiu drabužius, nors tikrai neišsitepiau. Nusišluostau delnus į džinsus. Atsitraukus nuo Ketverto, ima šalti nugara.

Ketvertas stovi priešais mane šypsodamasis, man ne per daug patinka jo žvilgsnis.

– Galbūt netikai į Teisuolius, nes esi labai prasta melagė, – sako jis.

– Mano gabumų testas tuoj pat atmetė šį luomą.

Ketvertas papurto galvą.

– Gabumų testas nieko nereiškia.

Prisimerkiu.

– Ką nori pasakyti? Argi ne testas parodė, kad turi rinktis Bebaimius?

Mane užlieja susijaudinimas, rodos, kraujas ima greičiau tekėti gyslomis. Sužimba viltis, kad ir jis prisipažins esąs Divergentas, toks pat kaip aš. Tada drauge išsiaiškinsime, ką tai reiškia.

– Ne visai taip, – sako Ketvertas. – Aš... – Jis pažvelgia per petį ir nutyla.

Už poros jardų, nutaikiusi į mus ginklą, stovi moteris. Visiškai ramiai, jos veido bruožai neišraiškingi – jei tuoj pat nusigręžčiau, jos neprisiminčiau. Man iš dešinės atsiranda stalas. Ant jo guli ginklas ir viena kulka. Kodėl moteris nešauna?

Staiga topteli. Ši baimė nesusijusi su grėsme Ketverto gyvybei. Ji susijusi su pistoletu ant stalo.

– Turi ją nužudyti, – švelniai sakau.

– Kaskart.

– Ji netikra.

– Ji atrodo gyva. – Ketvertas prikanda lūpą. – Viskas atrodo tikroviškai.

– Jei moteris būtų tikra, jau būtum negyvas.

– Viskas bus gerai. – Ketvertas linkteli. – Aš tai padarysiu. Ši kliūtis... ne tokia baisi. Mažiau panikos.

Mažiau panikos, bet daug daugiau baimės. Matau tą baimę Ketverto akyse, kai jis ima ginklą ir atidaro šovinio lizdą, tarsi būtų daręs tai tūkstantį kartų. Galbūt ir yra daręs. Jis įdeda šovinį ir tvirtai suima pistoletą abiem rankom. Primerkia vieną akį ir lėtai įkvepia. Iškvėpdamas šauna – pataiko moteriai į galvą.

Pamačiusi raudoną blyksnį nusuku akis. Girdžiu kūną susmunkant ant žemės.

Ketvertas numeta ginklą ant stalo. Spoksome į lavoną. Jis buvo teisus – viskas atrodo tikroviškai. Nesileisk kvailinama. Čiumpu jį už rankos.

– Nagi, – raginu. – Judam toliau.

Dar sykį trūktelėtas Ketvertas atsitokėja ir seka paskui. Praėjus pro stalą, moters kūnas išnyksta. Jis lieka tik mano ir Ketverto atmintyje. Kaip pasijusčiau, jei kaskart įveikdama baimės lauką turėčiau nužudyti žmogų? Galbūt netrukus sužinosiu.

Mane glumina viena mintis: šios kliūtys turėtų atspindėti didžiausias Ketverto baimes. Tiesa, jis siaubingai bijojo šokti nuo stogo ir supanikavo dėžėje, bet moterį nušovė be ypatingo vargo. Rodos, programa nelabai randa, prie ko prikibti, todėl mėgina įvairias galimybes.

– Na štai, prasideda, – sušnibžda Ketvertas.

Priešais iškyla tamsi figūra, ji sėlina šviesos rato pakraščiu laukdama, kol žengsime dar vieną žingsnį. Kas tas žmogus? Ką regi Ketvertas košmaruose?

Pasirodo aukštas lieknas vyras trumpai kirptais plaukais. Jis susidėjęs rankas už nugaros ir vilki pilkais Nuolankiųjų drabužiais.

– Markas, – sukuždu.

– Dabar tu sužinosi mano tikrąjį vardą, – drebančiu balsu taria Ketvertas.

– Ar jis... – Žvilgčioju tai į Marką, lėtai besiartinantį prie mūsų, tai į Ketvertą, jis traukiasi atbulas, ir viskas stoja į savo vietas. Markas turėjo sūnų, perbėgusį į Bebaimių luomą. Jis buvo vardu... – Tobijas.

Markas ištraukia rankas iš už nugaros. Jo kumštis apsuktas diržu. Vyras ima lėtai jį vynioti.

– Tai tavo paties labui, – sako jis, jo žodžius atkartoja aidas.

Į šviesos ratą ima lįsti tuzinas Markų, visi su diržais, ta pačia abejinga veido išraiška. Pavidalai sumirksi, jų akys virsta tuščiomis, juodomis skylėmis. Diržai slysta grindimis, dabar jos išklotos baltomis plytelėmis. Mane nukrečia šiurpas. Eruditai apkaltino Marką žiaurumu. Šįkart jie buvo teisūs.

Žvilgteliu į Ketvertą – į Tobiją. Jis sustingęs iš siaubo, kūnas sulinkęs, pečiai nuleisti. Jis atrodo labai pasenęs; o gal visai jaunas. Markas užsimoja diržu. Tobijas susigūžęs traukiasi, norėdamas apsisaugoti užsidengia rankomis veidą.

Puolu į priekį ir jį užstoju, diržas šnioja man per riešą, net apsivynioja. Aštrus skausmas nudiegia dilbį. Sukandusi dantis iš visų jėgų patraukiu diržą ir išplėšiu Markui iš rankų. Stipriai sugriebiu diržą už sagties, staigiai užsimoju, net suskausta, ir kertu Markui per petį. Jis surinka ir puola mane atkišęs rankas, išskėtęs pirštus ilgais smailiais nagais. Tobijas užstoja mane, įsiterpia tarp manęs ir Marko. Atrodo įpykęs, o ne išsigandęs.

Visi pavidalai išnyksta. Užsidega šviesa, išvystu ilgą, siaurą patalpą apdaužytomis betono sienomis ir cementinėmis grindimis.

– Ir viskas? – klausiu. – Tokios buvo tavo didžiausios baimės? Kodėl turi tik keturias?.. – Nutylu. Tik keturios baimės. – Štai kaip. – Per petį dirsteliu į Ketvertą. – Štai kodėl tave vadina...

Pamačiusi jo išraišką pamirštu, ką ketinau sakyti. Jo akys išplėstos, burna pražiota, silpnoje šviesoje jis atrodo beveik pažeidžiamas. Jeigu būtume ne čia, apibūdinčiau tą išraišką kaip pagarbią baimę. Bet nesuprantu, kodėl Ketvertas turėtų žiūrėti į mane su pagarbia baime.

Ketvertas suima mane už žasto ir prisitraukia artyn. Riešas vis dar dilgčioja, tarsi diržo kirtis būtų buvęs tikras, bet oda neparaudusi. Ketvertas lėtai lūpomis perbraukia man skruostą, paskui apkabina per pečius ir įsikniaubia veidu į kaklą, jo kvėpavimas kutena man raktikaulį.

Akimirką sustingstu, paskui apkabinu jį ir atsidūstu.

– Na, matai, – švelniai sakau, – mudu įveikėme baimės lauką.

Ketvertas pakelia galvą, paskui perbraukia man plaukus ir vieną sruogą užkiša už ausies. Tylėdami žiūrime vienas į kitą. Jis išsiblaškęs glosto man galvą.

– Tai tu man padėjai jį įveikti, – galiausiai taria.

– Gerai jau. – Mano gerklė išdžiūvusi. Stengiuosi nekreipti dėmesio, kad nuo Ketverto prisilietimo kūnu laksto šiurpuliukai. – Nesunku būti drąsiai susidūrus su kito baimėmis.

Paleidžiu Ketvertą ir atsainiai nusibraukiu rankas į džinsus. Viliuosi, jis šito nepastebi.

Jei ir pastebi, nieko nesako. Tik suneria pirštus su manaisiais.

– Eime, – sako Ketvertas, – noriu tau dar šį tą parodyti.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Susikibę traukiame į Pragarą. Nuolat galvoju, ar deramai laikau Ketverto ranką. Tai atrodo, kad per švelniai, tai dingojasi, kad spaudžiu iš visų jėgų. Anksčiau nesuprasdavau, kodėl eidami žmonės susikimba už rankų, bet kai Ketvertas pirštu perbraukia man delną, suvirpu ir suvokiu šio veiksmo prasmę.

– Taigi... – stengiuosi įsitverti bent kokios protingos minties. – Keturios baimės.

– Keturios baimės anksčiau, keturios ir dabar, – linktelėdamas atsako Ketvertas. – Jos nepasikeitė, todėl vis dar einu į tą kambarį, bet... Nepadariau jokios pažangos.

– Juk pats sakei, kad nėra bebaimių žmonių, – primenu. – Nesi bejausmis. Kai kurie dalykai gyvenime tau svarbūs.

– Žinau.

Imame leistis siauru taku, vedančiu prie bedugnėje kyšančių akmenų. Anksčiau šito tako nebuvau pastebėjusi – jis susilieja su uolų siena. Bet Tobijas, regis, gerai jį žino.

Nenoriu išsklaidyti jaukumo, bet turiu sužinoti Ketverto gabumų testo rezultatus. Privalau sužinoti, ar jis irgi yra Divergentas.

– Žadėjai pasakyti, ką parodė gabumų testas, – neatlyžtu.

– Aha. – Ketvertas laisvąja ranka pasikaso sprandą. – Negi tai svarbu?

– Taip. Noriu žinoti.

– Kokia tu atkakli, – nusišypso jis.

Takas baigiasi, mudu stovime bedugnės gilumoje, čia uolos suformavusios neužliejamą lopinėlį. Iš sraunios tėkmės kyšo aštrūs uolų kampai. Ketvertas vedasi mane tolyn, peršokame nedidelius plyšius, aplenkiame kampuotus akmenis. Mano batai limpa prie grublėto paviršiaus. Ant uolų lieka šlapi pėdsakai.

Ketvertas randa gana lygų akmenį, kur srovė nėra stipri, ir atsisėda nukardamas kojas per kraštą. Sėduosi greta. Rodos čia, prie tamsių vandenų, jam saugu.

Ketvertas paleidžia mano ranką. Žiūriu į aštrias uolas.

– Šito aš paprastai nepasakoju niekam. Netgi draugams, – sako jis.

Suneriu rankas ir suspaudžiu pirštus. Jei Ketvertas iš tikrųjų yra Divergentas, dabar puiki proga prisipažinti. Per vandens šniokštimą mūsų tikrai niekas negirdės. Nežinau, kodėl ši mintis mane taip jaudina.

– Testo rezultatai buvo tokie, kokių tikėtasi, – taria Ketvertas. – Buvau priskirtas Nuolankiesiems.

– Štai kaip. – Pasijuntu lyg šaltu vandeniu perlieta. Vadinasi, klydau. Antra vertus, jeigu Ketvertas ne Divergentas, testas turėjo nurodyti Bebaimių luomą. Oficialiai, pagal įrašus duomenų bazėje, aš irgi priskirta Nuolankiesiems. Ar ir jam nutiko tas pat? O jei taip, kodėl išsisukinėja?

– Bet vis tiek pasirinkai Bebaimius, – sakau.

– Tai buvo neišvengiama.

– Kodėl norėjai palikti savo luomą?

Ketvertas nusuka akis ir žvelgia priešais save, tarsi ieškodamas atsakymo ore. Jam ir nereikia nieko sakyti. Riešą vis dar gelia nuo diržo kirčio.

– Norėjai atsidurti kuo toliau nuo tėvo, – tariu. – Todėl ir nesutikai būti Bebaimių vadu, tiesa? Jei būtum juo tapęs, būtų tekę vėl su juo susitikti.

Ketvertas trūkteli pečiais.

– Ir dėl to, ir dėl kitko – tarp Bebaimių nesijaučiu savas. Bent jau nepritampu pagal dabartinius standartus.

– Bet tu esi... nepaprastas, – prieštarauju. Patylėjusi atsikrenkščiu. – Turiu galvoje, pagal Bebaimių standartus. Tik keturios baimės – tai negirdėta. Kaip gali čia nepritapti?

Ketvertas gūžteli pečiais. Rodos, jam nė motais jo gabumai ar statusas Bebaimių luome – kaip tik šito tikėtumeisi iš Nuolankiojo. Nebeišmanau, ką galvoti.

– Mano manymu, nesavanaudiškumas ir drąsa ne taip jau labai skiriasi, – sako jis. – Jei nuo vaikystės esi mokomas pamiršti save, atsidūręs pavojuje taip ir darai. Todėl lengvai galėčiau priklausyti Nuolankiesiems.

Staiga krūtinę užgula sunkumas. Matyt, Nuolankiųjų nuostatos per menkai įsitvirtino mano sąmonėje, nes mano pirminis instinktas – apsiginti.

– Na, o aš, – sumurmu, – palikau Nuolankiuosius, nes, kad ir kaip stengiausi, vis tiek buvau per didelė savanaudė.

– Tai ne visiška tiesa, – nusišypso Ketvertas. – Ar galima pavadinti savanaude mergaitę, kuri sutinka, kad peiliai būtų svaidomi į ją, o ne į draugą? Tą, kuri gynė mane nuo tėvo?

Ketvertas žino apie mane daugiau negu aš pati. Neįtikima, kad jis jaustų man švelnius jausmus, bet viską apsvarsčius imu abejoti ir pašnairuoju į Ketvertą.

– Tu atidžiai mane stebi, tiesa?

– Mėgstu stebėti žmones.

– Turbūt irgi netikai į Teisuolių luomą, Ketverte, nes esi siaubingas melagis.

Jis padeda plaštaką ant akmens greta manosios. Žvilgteliu į mudviejų rankas. Ketverto pirštai ilgi ir ploni, tinkami atlikti gražius, miklumo reikalaujančius darbus. Bebaimio rankos turėtų būti stambios, šiurkščios, skirtos naikinti.

– Gerai, prisipažįstu. – Prisikišęs arčiau Ketvertas apžiūrinėja mano smakrą, lūpas ir nosį. – Stebėjau tave, nes man patinki, – sako jis tiesiai ir drąsiai, akys blyksteli. – Ir nebevadink manęs Ketvertu, gerai? Malonu vėl girdėti savo vardą.

Pagaliau jis atsiveria, ir aš nežinau, ką atsakyti. Kaista skruostai, išlemenu tik tiek:

– Bet tu esi už mane vyresnis, Tobijau.

Jis man nusišypso.

– Taip, dveji metai – didžiulis neįveikiamas skirtumas, tiesa?

– Aš tikrai džiaugiuosi, – sakau. – Tik esu suglumusi. Aš jaunesnė. Negraži. Aš...

Ketvertas sodriai nusikvatoja – garsas sklinda iš paties galugerklio – ir prispaudžia lūpas man prie smilkinio.

– Neapsimetinėk, – sunkiai alsuoju. – Žinai, kad nesu. Nesu pabaisa, bet tikrai ne gražuolė.

– Na, gerai. Nesi gražuolė. Ir kas? – Ketvertas bučiuoja man į skruostą. – Man patinka tavo išvaizda. Tu labai sumani ir drąsi. Net ir sužinojusi apie Marką, – Ketvertas ima kalbėti tyliau, – nerodai nereikalingo gailesčio, kaip paspirtam šunyčiui.

– Tau ir nereikia. Tu toks nesi.

Ketvertas tylėdamas žiūri į mane tamsiomis akimis. Paskui paglosto man veidą, pasilenkia arčiau lytėdamas savo lūpomis manąsias. Upė šniokščia, vandens purslai aptaško kulkšnis. Ketvertas vypteli ir įsisiurbia man į lūpas.

Iš pradžių sumišusi įsitempiu. Kai jis atsitraukia, dingteli, jog padariau kažką ne taip. Bet jis suima mano veidą stipriais delnais ir vėl bučiuoja, šįkart karščiau, labiau pasitikėdamas. Apkabinu jo kaklą ir glostau trumpus plaukus.

Kelias minutes bučiuojamės bedugnės gelmėje, aplink šniokščiant upės sraujymei. Kai laikydamiesi už rankų atsistojame, dingteli, kad jei būtume pasirinkę kitaip, būtume radę vienas kitą kitur, saugesnėje vietoje, ir vilkėtume pilkais, o ne juodais drabužiais.

DVIDEŠIMT SEPTINTAS SKYRIUS

Kitą rytą jaučiuosi tokia laiminga, kad elgiuosi kaip kvailė. Vaikštau išsišiepusi. Kai mėginu surimtėti, šypsena vis tiek nušviečia veidą. Galiausiai jos nebetramdau. Pasileidžiu plaukus ir vietoj apdribusių marškinėlių apsivelku atidengiančius pečius ir tatuiruotes.

– Kas tau šiandien nutiko? – klausia Kristina einant pusryčiauti. Jos akys aptinusios nuo miego, susivėlę plaukai tarsi aureolė gaubia veidą.

– Na, supranti, saulutė šviečia, paukšteliai čiulba, – atsakau.

Kristina kilsteli antakį primindama, kad esame giliai po žeme.

– Negadink merginai nuotaikos, – taria Vilas. – Nežinia, kada vėl ją tokią pamatysime.

Pliaukšteliu jam per ranką ir nuskubu į valgyklą. Širdis džiaugsmingai spurda – nė pusvalandžiui nepraėjus pamatysiu Tobiją. Atsisėdu į savo vietą greta Jurajo, Vilas ir Kristina įsitaiso priešais. Man iš kairės – tuščia kėdė. Svarstau, ar Tobijas atsisės šalia; ar pusryčiaujant nusišypsos; ar pažvelgs į mane vogčia, nutaikęs tinkamą akimirką. Įsivaizduoju, kad ir aš nemačiomis į jį dirsčiosiu.

Iš lėkštės stalo viduryje čiumpu skrebutį ir šiek tiek apsiraminusi imu tepti jį sviestu. Elgiuosi kaip beprotė, bet negaliu nustygti. Tai būtų tas pat, kas nekvėpuoti.

Tobijas įeina į valgyklą. Jo plaukai dar trumpesni ir tamsesni, beveik juodi. Taip trumpai kerpasi Nuolankieji. Nusišypsau ir pakeliu ranką pamojuoti, bet jis, nė nežvilgtelėjęs mano pusėn, atsisėda prie Zako. Mano ranka nusvyra.

Stebeiliju į skrebutį. Šypsena išblėsta.

– Kas nutiko? – klausia Jurajas pilna burna.

Papurtau galvą ir atsikandu skrebučio. Ko aš tikėjausi? Mudu pasibučiavome, ir tiek. Galbūt instruktorius apsigalvojo – aš jam nebepatinku. Gal nutarė, kad bučiuodamas mane padarė klaidą.

– Šiandien mėginsime pereiti baimės lauką, – sako Vilas. – Manot, susidursime su savo pačių baimėmis?

– Ne. – Jurajas papurto galvą. – Pateksi į vieno instruktorių baimės lauką. Taip man sakė brolis.

– Oho, įdomu, kurio? – staiga atkunta Kristina.

– Labai nesąžininga, kad jūs gaunate informacijos iš saviškių, o mes – ne. – Vilas dėbteli į Jurają.

– Juk ir tu pasinaudotum galimybe, jei tik ją turėtum, – atkerta Jurajas.

Kristina nekreipia į juos dėmesio.

– Tikiuosi, tai bus Ketverto baimės laukas.

– Kodėl? – klausiu per daug nepatikliai. Prikandu lūpą trokšdama išnykti – be reikalo prasižiojau.

– Rodos, kai ką kamuoja nuotaikų kaita. – Kristina užverčia akis. – Tarsi tau būtų neįdomu sužinoti, kokios jo baimės. Jis toks kietas, kad gal bijo tik zefyrų, giedrų saulėtekių ar dar ko panašaus. Juk turi būti atsvara.

Papurtau galvą.

– Ketverto baimės ne tokios.

– Iš kur žinai?

– Tiesiog spėju.

Prisimenu Tobijo tėvą baimės lauke. Tobijas niekam neleis šito pamatyti. Dirsteliu į jį ir jis trumpai abejingai į mane pasižiūri. Paskui nusuka akis.

+ + +

Lorena, Bebaimių naujokų instruktorė, įsisprendusi į šonus stovi prie salės, kurioje teks įveikti baimės lauką, durų.

– Prieš dvejus metus, – ima dėstyti ji, – aš bijojau vorų, uždusimo, būti suspausta tarpsienyje, būti išmesta iš Bebaimių, nukraujuoti, būti pervažiuota traukinio, tėčio mirties, viešo pažeminimo ir būti pagrobta vyrų su kaukėmis.

Spoksome į Loreną tuščiais žvilgsniais.

– Dauguma jūsų gausite įveikti nuo dešimties iki penkiolikos savo baimių. Toks yra vidurkis, – sako ji.

– O koks mažiausias baimių skaičius? – klausia Lina.

– Pastaraisiais metais – keturios, – atsako Lorena.

Išėjus iš valgyklos stengiuosi nežiūrėti į Tobiją, bet vis tiek dirsteliu. Jis tyrinėja grindis. Žinojau, kad keturios baimės pasitaiko retai, kad už tiek net gauni pravardę, bet nežinojau, jog tai perpus mažiau už vidurkį.

Stebeiliju į savo kojas. Ketvertas yra išskirtinis. Dabar jis į mane net nežvilgteli.

– Šiandien nesužinosite, kiek baimių turite, – aiškina Lorena. – Simuliacija parengta pagal mano baimės lauko programą. Vietoj savųjų išgyvensite mano baimes.

Metu Kristinai reikšmingą žvilgsnį. Aš buvau teisi. Mes neisime per Ketverto baimės lauką.

– Šių pratybų tikslas yra patirti vieną baimę ir suprasti, kaip veikia programa.

Lorena atsitiktinai parenka, kokią baimę išgyvensime. Stoviu gale ir lieku viena paskutinių, todėl gaunu baimę būti pagrobtai.

Laukdama nesu prijungta prie programos, pačios simuliacijos nematau, bet regiu žmogaus reakciją. Tai puikiausias būdas atitraukti mintis nuo Tobijo – sugniaužiu kumščius, kai Vilas mėgina atsikratyti nematomų vorų, o Jurajas – stumti nematomas sienas. Šypsausi žiūrėdama, kaip raudonuoja „viešai pažeminamas“ Piteris. Paskui ateina mano eilė.

Kliūtis nelabai paranki, bet juk galiu manipuliuoti, be to, jau esu įveikusi Tobijo baimės lauką, todėl kai Lorena įsmeigia į kaklą adatą, per daug nebūgštauju.

Simuliacija prasideda – puola grobikai. Grindys po kojomis virsta pieva, kažkieno rankos mane sučiumpa ir užspaudžia burną. Tamsoje nieko nematau.

Atsiduriu prie bedugnės. Girdžiu vandens šniokštimą. Rėkiu į delną, spaudžiantį man burną, ir iš visų jėgų muistausi, bet neišsivaduoju iš gniaužtų – grobikai per stiprūs. Įsivaizduoju save krintančią į tamsą. Tokie košmarai persekioja naktimis. Vėl rėkiu; rėkiu, kol paskausta gerklę ir iš akių pasrūva karštos ašaros.

Žinojau, kad jie grįš; kad mėgins dar kartą. Nenurims. Vėl suklykiu. Šaukiuosi ne pagalbos, nes niekas man nepadės. Taip klykiama artinantis neišvengiamai mirčiai.

– Pakaks, – sako griežtas balsas.

Rankos dingsta, užsidega šviesa. Stoviu ant cementinių grindų baimės lauko kambaryje. Drebėdama susmunku ant kelių ir užsidengiu veidą delnais. Aš susimoviau. Pamečiau galvą, nieko nebesupratau. Lorenos baimė virto manąja.

Ir visi tai matė. Tobijas irgi.

Girdžiu žingsnius. Tobijas prisiartina ir šiurkštokai pastato ant kojų.

– Kokį velnią čia darai, Suske?

– Aš... – imu žagsėti. – Aš nedariau...

– Susiimk! Tu apgailėtina.

Staiga mane persmelkia suvokimas. Liaujuosi ašarojusi. Išmuša karštis, silpnumas dingsta, smogiu Ketvertui visu smagumu, net krumpliai suskausta. Jis spokso į mane, užgautas skruostas parausta, aš irgi nenuleidžiu akių.

– Užsičiaupk! – išlaisvinu ranką iš jo gniaužtų ir išžygiuoju iš salės.

DVIDEŠIMT AŠTUNTAS SKYRIUS

Susisiaučiu striukę. Seniai nesu buvusi lauke. Veidą šildo blyški saulė, iš burnos kyla garų debesėliai.

Bent jau vieną tikslą pasiekiau: įtikinau Piterį ir jo draugus, kad nebekeliu jiems grėsmės. Tiesiog turiu būti tikra, kad rytoj, eidama per savo baimės lauką, įrodysiu juos klydus. Vakar susimauti atrodė neįmanoma. Šiandien abejoju.

Persibraukiu rankomis plaukus. Graudulys. Suimu plaukus ir suveržiu gumele, ją turėjau apsivyniojusi ant riešo. Dabar pasijuntu savimi. Kaip tik šito man ir reikia – prisiminti, kas esu. Manęs nesustabdys tokie niekai kaip vaikinai ar mirties baimė.

Juokdamasi papurtau galvą. Tikrai?

Išgirstu traukinio sireną. Geležinkelio bėgiai juosia Bebaimių būstinę ir dingsta tolumoje. Kur jie prasideda? Kur baigiasi? Koks pasaulis plyti už jų? Patraukiu prie bėgių.

Noriu grįžti namo, bet negaliu. Erikas įspėjo nerodyti per daug meilės tėvams per Lankymo dieną. Aplankyti namus reikštų išduoti Bebaimių luomą, negaliu sau šito leisti. Bet Erikas neuždraudė pasimatyti su žmonėmis iš kitų, ne gimtųjų luomų, o mama prašė aplankyti Kalebą.

Žinau, kad negalima išeiti iš būstinės be palydovo, bet nesusitvardau. Žingsniuoju vis sparčiau ir sparčiau, paskui leidžiuosi bėgti. Mosuodama rankomis prisiveju paskutinį vagoną, įsikimbu į turėklą ir įsiverčiu vidun, skausmas nusmelkia kūną.

Atsigulu ant nugaros prie vagono durų ir žiūriu, kaip tolsta Bebaimių būstinė. Nenoriu grįžti, bet nusprendusi išeiti, likti beluome turėčiau parodyti didžiausią drąsą, o šiandien jaučiuosi bailė.

Oro gūsiai ritasi per kūną, kutena rankų pirštus. Iškišu ranką pro vagono kraštą ir atstatau delną vėjui. Negaliu grįžti namo, bet galiu aplankyti artimą žmogų. Kalebas neatsiejamas nuo mano vaikystės; be brolio neįsivaizduoju savęs.

Privažiavęs miesto centrą traukinys sulėtina greitį. Iš tolo atrodę maži pastatėliai mano akyse virsta dangoraižiais. Eruditai gyvena dideliuose akmeniniuose namuose, atgręžtuose į pelkę. Įsikimbu į turėklą ir išsikišu norėdama pamatyti, kur veda bėgiai. Jie beveik susilygina su gatve, paskui suka į rytus. Kvepiu drėgno grindinio ir pelkės orą.

Traukinys lėtai leidžiasi žemyn – iššoku. Kojomis stipriai atsitrenkiu į žemę ir šiek tiek pabėgėju, kad atgaučiau pusiausvyrą. Drožiu gatvės viduriu į pietus, pelkės link. Kiek akys užmato, driekiasi rudi tušti plotai, tolumoje susiliejantys su horizontu.

Pasuku į kairę. Priešais mane dunkso tamsūs, nejaukūs Eruditų pastatai. Kaip čia rasiu Kalebą?

Eruditai viską žymisi, tai jiems įgimta. Vadinasi, kažkur turi būti surašyti ir naujokai. Kas nors turi šituos įrašus, tik man reikia rasti tą žmogų. Apžiūrinėju pastatus. Logiškai mąstant, vidurinysis turėtų būti svarbiausias. Gal nuo jo ir pradėsiu.

Luomo nariai zuja pirmyn atgal. Pagal taisykles, jie turi vilkėti bent vieną mėlyną drabužį, nes mėlyna spalva atpalaiduoja kūną ir ramina protą, o, pasak jų, „rami mintis yra švari“. Mėlyna spalva ženklina Eruditų luomą. Dabar ji man rėžia akį. Nuo vaikystės esu pratusi prie pilkų drabužių, o dabar vilkiu juodai.

Jau manau, kad reikės brautis per minią darbuojantis alkūnėmis ir atsiprašinėjant, bet šito neprireikia. Eruditai tuoj pat mane pastebi. Minia prasiskiria ir visų akys nukrypsta į mane. Prieš įeidama pro pagrindines duris paleidžiu plaukus.

Atsidūrusi vestibiulyje atlošiu galvą. Jis didžiulis, tylus, dvelkia dulkinomis knygomis. Medinės grindys girgžda po kojomis. Palei visas sienas pristatyta knygų lentynų. Regis, jos čia daugiau dėl vaizdo, nes ant stalų pristatyta kompiuterių, niekas neskaito knygų. Visi įbedę akis į ekranus, susitelkę.

Turėjau susiprotėti, kad svarbiausias Eruditų pastatas – biblioteka. Mano dėmesį patraukia portretas ant priešingos sienos. Jis dukart už mane aukštesnis ir keturiskart platesnis. Drobėje pavaizduota įspūdinga moteris pilkomis akimis ir akiniais – Džanina. Pažvelgus į ją išdžiūsta gerklė. Džanina – Eruditų vadė, ji kurpia straipsnius apie mano tėvą. Ėmiau jos nemėgti klausydamasi tėvo pasakojimų per vakarienę, o dabar nekenčiu.

Po portretu parašyta: „Žinios yra klestėjimo laidas“.

Klestėjimas. Man šis žodis turi neigiamą prasmę. Nuolankieji jį vartoja apibūdinti žmogaus silpnumui.

Kaip Kalebas galėjo pasirinkti Eruditus? Jų veiksmai, jų siekimai – blogi. Bet Kalebas tikriausiai tą patį pasakytų apie Bebaimius.

Patraukiu prie stalo po Džaninos portretu. Prie jo sėdintis jaunas vyras nepakeldamas akių klausia:

– Kuo galiu padėti?

– Ieškau vieno žmogaus, – atsakau. – Jis vardu Kalebas. Ar žinote, kur galiu jį rasti?

– Nesu įgaliotas suteikti asmeninės informacijos, – atsako jis abejingai spustelėdamas klavišą.

– Jis mano brolis.

– Aš nesu...

Trinkteliu delnu į stalą ir tarsi pabudinu žmogų iš svaigulio. Jis sužiūra į mane pro akinių viršų. Galvos atsigręžia mano pusėn.

– Juk sakiau, – tariu atžariai. – Ieškau vieno žmogaus. Naujoko. Gal bent nurodytumėt, kur jį rasti?

– Beatriče? – išgirstu už nugaros.

Atsigręžusi pamatau Kalebą su knyga rankoje. Jo ataugę plaukai dengia ausis, jis vilki mėlynus marškinėlius ir dėvi akinius. Nors brolis atrodo pasikeitęs ir man draudžiama jį mylėti, puolu išskėtusi rankas ir apkabinu per pečius.

– Tu turi tatuiruotę, – sako Kalebas prislopintu balsu.

– O tu – akinius, – atšaunu. Atsitraukusi prisimerkiu. – Kalebai, tavo regėjimas puikus. Ką čia išdirbinėji?

– Hmm... – Brolis apsižvalgo. – Verčiau eime iš čia.

Išėję patraukiame į kitą gatvės pusę. Norėdama suspėti su Kalebu, turiu risnoti. Priešais Eruditų būstinę kadaise buvo parkas. Dabar ši vieta vadinama Mileniumu. Tuščiame žemės sklype dunkso kelios aprūdijusios metalinės skulptūros. Viena vaizduoja abstrakčių formų plokščią mamutą, kita – už mane didesnę Limos pupelę.

Mudu sustojame ant betoninio pagrindo, juosiančio metalinę pupelę. Čia būreliais susėdę Eruditai skaito laikraščius ar knygas. Kalebas nusiima akinius ir įsikiša į kišenę, persibraukia ranka plaukus vis nervingai dirsčiodamas į mane. Lyg gėdytųsi. Gal ir man reikėtų susigėsti. Esu išsitatuiravusi, palaidais plaukais, vilkiu prigludusius drabužius. Bet gėdos nejaučiu.

– Ką čia veiki? – klausia brolis.

– Norėjau aplankyti namus, – atsakau. – O tu esi neatskiriamas nuo jų.

Kalebas suspaudžia lūpas.

– Kaip matau, ne per daug džiaugiesi mane išvydęs, – priduriu.

– Tik nepradėk. – Brolis uždeda rankas man ant pečių. – Aš labai džiaugiuosi tave matydamas. Tačiau tai draudžiama. Reikia laikytis taisyklių.

– Man jos nerūpi, – atkertu. – Visai nerūpi, supranti?

– Turėtų rūpėti. – Kalebas kalba švelniai, bet žvilgsnis priekaištingas. – Tavimi dėtas, stengčiausi neprisidaryti bėdų Bebaimių luome.

– Ką nori pasakyti? – Puikiai suprantu, ką brolis turi omenyje. Jis laiko mano luomą žiauriausiu iš visų penkių, ir tiek.

– Jaudinuosi, kad nenukentėtum. Nepyk. – Brolis pakreipia galvą. – Kas tau ten nutiko?

– Nieko. Man nieko nenutiko. – Užsimerkiu ir pasitrinu sprandą. Net jei ir galėčiau Kalebui viską iškloti, nenoriu. Veju net tokią mintį.

– Kaip manai... – Brolis nudelbia akis į batus. – Ar teisingai pasirinkai?

– Nenutuokiu, ar toks pasirinkimas buvo, – atsakau. – O tu?

Kalebas apsižvalgo. Einantieji pro šalį spokso į mus. Kalebas irgi gaudo jų žvilgsnius. Jis vis dar nervinasi, bet gal ne dėl savo išvaizdos ir ne dėl manęs. Galbūt kalti tie žmonės. Čiumpu jį už rankos ir nusitempiu į metalinės pupelės šešėlį. Skulptūra išgaubta, įlendame į tuščią jos vidų. Ant metalinio paviršiaus matau daugybę savo atvaizdų, kai kurie iškreipti skulptūros linkių, tarpais purvino, aprūdijusio paviršiaus.

– Kas čia dedasi? – Sukryžiuoju rankas ant krūtinės. Tik dabar pastebiu pajuodusius brolio paakius. – Tau prastai einasi?

Kalebas prispaudžia delną prie pupelės. Metale atsispindinti jo galva atrodo maža, tarsi suspausta iš vienos pusės, rankos keistai išlenktos. O aš – žema ir stora.

– Beatriče, vyksta kai kas svarbaus. Blogi dalykai. – Kalebo akys išplėstos, žvilgsnis stiklinis. – Nieko tikro nežinau, bet žmonės nuolat pluša, tyliai šnekučiuojasi tarpusavyje, Džanina beveik kiekvieną dieną rėžia kalbas, koks korumpuotas yra Nuolankiųjų luomas.

– Tu ja tiki?

– Ne. Galbūt. Aš ne... – Brolis papurto galvą. – Nebežinau, kuo tikėti.

– Tu turi žinoti, – griežtai tariu. – Puikiai žinai, kokie yra mūsų tėvai. Ir kokie mūsų draugai. Negi Siuzanos tėtis tau panašus į sukčių?

– Bet aš žinau labai mažai! Jie man neleisdavo nieko žinoti! Beatriče, mudviem nebuvo leidžiama klausinėti; mums niekas nieko nepasakodavo! O čia... – Kalebas pažvelgia aukštyn.

Veidrodinėse plokštumose virš galvų matau smulkias, piršto nago didumo mudviejų figūrėles. Štai taip, dingteli, mes atrodome iš tikrųjų. Tokie nereikšmingi ir esame.

Kalebas kalba toliau:

– Čia informacija liejasi laisvai, ji visiems prieinama.

– Čia ne Teisuolių luomas. Yra ir melagių. Labai protingų, mokančių manipuliuoti kitais.

– Manai, nesuprasčiau, jeigu manimi būtų manipuliuojama?

– Jeigu Eruditai tikrai tokie protingi, kaip manai, tai ne. Kažin ar suprastum.

– Paistai niekus. – Kalebas purto galvą.

– Aišku. Iš kur man nutuokti apie luomų korupciją? Dėl Dievo meilės, aš tik mokausi tapti Bebaime, – sakau. – Aš bent jau žinau, kam priklausau. O tu sąmoningai ignoruoji tai, ką žinojom nuo vaikystės – kad Eruditai yra išpuikę, godūs ir trokšta valdžios.

– Verčiau eik, Beatriče, – griežtai taria Kalebas.

– Su malonumu, – atsakau. – Beje, tau turbūt visai nesvarbu, bet mama prašė surasti simuliacijos serumą.

– Tu ją matei? – klausia įskaudintas Kalebas. – Kodėl ji ne...

– Todėl, – atrėžiu, – kad Eruditai daugiau nebeįsileidžia Nuolankiųjų į savo būstinę. Negi ši informacija tavęs nepasiekė?

Prasispraudžiu pro Kalebą, išlendu iš skulptūros ir nužingsniuoju šaligatviu. Nevertėjo čia ateiti. Dabar Bebaimių būstinė atrodo kaip namai, tik ten tvirtai jaučiuosi, kai pasaulis toks nestabilus.

Žmonės ant šaligatvio prasiskiria. Priešais pamatau du Eruditus sukryžiuotomis rankomis.

– Atsiprašau, – sako vienas. – Turėsi eiti su mumis.

+ + +

Vienas vyrų kone mina man ant kulnų, kvėpuoja į pakaušį. Kitas eina priekyje, vedasi mane per biblioteką ir tris koridorius iki lifto. Grindys čia nebe medinės, o išklotos baltomis plytelėmis, sienos žvilgančios kaip gabumų testo kambario lubos. Šviesa atsimuša nuo sidabrinių lifto durų. Apakinta prisimerkiu.

Stengiuosi išlikti rami. Užduodu sau klausimus iš Bebaimių pratybų. Ką darysi užpulta iš nugaros? Įsivaizduoju smūgį alkūne į pilvą ar į paširdžius. Įsivaizduoju, kaip bėgu. Norėčiau turėti ginklą. Tai Bebaimių mintys, bet jos jau tapo manosiomis.

Ką darysi, jei būsi užpulta iškart dviejų žmonių? Tuščiu tviskančiu koridoriumi einu paskui vyrą į kabinetą. Sienos stiklinės. Dabar suprantu, kuris luomas projektavo mano mokyklą.

Prie metalinio stalo sėdi moteris. Žiūriu jai į veidą. Jis žvelgė į mane iš portreto Eruditų bibliotekoje; jis puikuojasi laikraščių puslapiuose prie Eruditų straipsnių. Ar seniai aš jo nekenčiu? Neprisimenu.

– Sėsk, – liepia Džanina. Jos balsas man pažįstamas, ypač dabar, kai ji susierzinusi. Ji įsmeigia į mane skvarbias pilkas akis.

– Verčiau pastovėsiu.

– Sėsk, – pakartoja ji.

Šis balsas man tikrai girdėtas.

Tą naktį prieš užpuolama girdėjau ją kalbantis su Eriku koridoriuje. Girdėjau minint Divergentus. O dar anksčiau...

– Jūsų balsas skambėjo per simuliaciją, – sakau. – Per gabumų testą.

Tai jos saugotis mane įspėjo Torė ir mama, dėl jos pavojinga būti Divergente. Dabar ji sėdi tiesiai priešais mane.

– Teisybė. Gabumų testas kol kas yra vienas didžiausių mano kaip mokslininkės laimėjimų, – atsako Džanina. – Pasidomėjau tavo rezultatais, Beatriče. Dėl tavo testo buvo kilę nesklandumų. Nėra jokių kompiuterinių duomenų, rezultatai įrašyti ranka. Ar žinai šitai?

– Ne.

– Ar žinai, kad esi viena iš dviejų žmonių, kuriuos testas parodė tinkant į Nuolankiųjų luomą, bet pasirinkusiųjų Bebaimius?

– Ne, – atsakau stengdamasi nuslėpti apstulbimą. Tik mudu su Tobiju esame tokie? Bet jo rezultatas buvo tikras, o mano – suklastotas. Vadinasi, tik jis vienas toks yra.

Prisiminus Tobiją nudiegia skrandį. Bet dabar man visai nerūpi, koks jis ypatingas, Tobijas išvadino mane apgailėtina.

– Kas paskatino tave pasirinkti Bebaimius? – klausia Džanina.

– Kodėl šito klausiat? – mėginu kalbėti švelniau, bet nelabai pavyksta. – Išbarkite, kad palikau Bebaimių būstinę ir atėjau aplankyti brolio. Juk luomas svarbesnis už kraują, tiesa? – Nutylu. – Todėl nesuprantu, kodėl atsidūriau jūsų kabinete. Jūs gi tokia reikšminga ir užsiėmusi.

Gal šitaip pasiseks užmigdyti Džaninos budrumą.

Ji tik perkreipia lūpas.

– Tegu tave bara Bebaimiai, – sako atsilošdama kėdėje.

Stovėdama stipriai suspaudžiu kėdės atkaltę. Už Džaninos nugaros pro langą matyti miestas. Tolumoje tingiai pūškuoja traukinys.

– Viena priežasčių, kodėl esi mano kabinete, yra ta, kad Eruditams būdingas smalsumas, – aiškina Džanina. – Peržiūrėdama tavo simuliacijų įrašus atradau dar vieną klaidą. Trūksta duomenų. Ar tai žinojai?

– Kaip gavot mano duomenis? Tik Bebaimiai gali jais naudotis.

– Todėl, Beatriče, kad Eruditai sukūrė simuliacijų programą ir mes... glaudžiai bendradarbiaujame su Bebaimiais. – Džanina pakreipia galvą ir man nusišypso. – Esu šiek tiek susirūpinusi mūsų technologijų tobulumu. Jei įsivėlė klaida testuojant tave, turiu užtikrinti, kad tai nepasikartos. Supranti?

Aš suprantu tik viena: Džanina man meluoja. Programos tobulumas jai visai nerūpi, bet ji įtaria, kad kažkas suklastojo mano testo rezultatus. Kaip ir Bebaimių vadai, ji tiesiog šniukštinėja Divergentų. Mama norėjo, kad Kalebas surastų simuliacijos serumą. Tikriausiai jį irgi išrado Džanina.

Tačiau kam kelia grėsmę mano sugebėjimas valdyti simuliacijas? Kodėl labiausiai iš visų kitų tai jaudina Eruditų vadę?

Negaliu atsakyti nė į vieną klausimą. Džanina žiūri į mane taip, kaip puolantis šuo per gabumų testą – žiauriai ir plėšriai. Ji nori sudraskyti mane į gabalėlius. Dabar negaliu atsigulti ir pasiduoti. Turi pati pulti.

Rodos, širdis daužosi gerklėje.

– Nežinau, kaip veikia programa, – sakau, – bet sušvirkštus skystį užėjo šleikštulys. Galbūt instruktorius suglumo ir bijodamas būti apvemtas, užmiršo įrašyti mano duomenis. Tas pat nutiko ir per gabumų testą.

– Tai tavo jautrus skrandis, Beatriče? – Džaninos balsas aštrus kaip skustuvas. Išpuoselėtais nagais ji barbena į stiklinį stalviršį.

– Nuo pat vaikystės, – atsakau kaip galėdama ramiau. Paleidžiu kėdės atkaltę ir atsisėdu. Turiu nuslėpti įtampą, nors iš siaubo raižo pilvą.

– Tau ypač gerai sekasi simuliacijos, – pareiškia Džanina. – Kaip manai, kodėl taip lengvai susidoroji?

– Todėl, kad esu drąsi. – Žiūriu tiesiai jai į akis. Kitų luomų atstovai kaip tik taip įsivaizduoja Bebaimius. Akiplėšas, agresyvius, pašėlusius. Įžūliai pasitikinčius savimi. Turbūt šito Džanina ir tikisi. Kvailai išsišiepiu. – Aš esu geriausia naujokė.

Palinkstu į priekį remdamasi alkūnėmis į kelius. Teks labiau pasistengti, kad įtikinčiau Džaniną.

– Norite sužinoti, kodėl pasirinkau Bebaimius? – klausiu. – Ogi todėl, kad man buvo labai nuobodu. – Negana, šito negana. Meluoti reikia įtaigiai. – Pavargau būti baikščia, naivia kvaišele ir išsinešdinau.

– Tai nepasiilgsti tėvų? – švelniai klausia Džanina.

– Ar pasiilgstu barimo už žiūrėjimą į veidrodį? Liepimo užsičiaupti prie vakarienės stalo? – Papurtau galvą. – Ne, aš jų nepasiilgstu. Jie nebėra mano šeima.

Mano gerklę degina melas, o gal ašaros, mėginu jas nuryti. Įsivaizduoju mamą, stovinčią man už nugaros su šukomis ir žirklėmis. Prisimenu švelnią jos šypseną kerpant man plaukus. Norisi rėkti, o ne šitaip ją įžeidinėti.

– Vadinasi, tu pritari... – Džanina suspaudžia lūpas, kiek patyli ir baigia mintį: – ...straipsniams, kuriuose rašoma apie mūsų miesto vadovus?

Straipsniams, kuriuose mano tėvai vadinami korumpuotais, ištroškusiais valdžios moralizuojančiais diktatoriais? Straipsniams, kuriuose justi slaptas grasinimas ir raginimas sukilti? Man nuo jų bloga. Tai Džaninos darbas, todėl man norisi ją nusmaugti.

Nusišypsau.

– Visa širdimi, – tariu.

+ + +

Vienas Džaninos padėjėjų, vyras mėlynais marškiniais, nešiojantis saulės akinius, parveža mane į Bebaimių būstinę blizgančiu sidabriniu automobiliu. Tokio dar niekad nebuvau mačiusi. Variklis dirba labai tyliai. Paklaustas vyriškis atsako, kad automobilis varomas saulės energija ir ima smulkiai aiškinti, kaip jis veikia. Netrukus liaujuosi klausytis ir spoksau pro langą.

Nežinau, kas manęs laukia grįžus. Tikriausiai būsiu griežtai nubausta. Įsivaizduoju save pakibusią virš bedugnės ir prikandu lūpą.

Kai sustojame prie stiklinio pastato virš Bebaimių būstinės, Erikas jau lūkuriuoja prie durų. Jis čiumpa mane už rankos ir vedasi vidun nė nepadėkojęs vairuotojui. Erikas taip stipriai gniaužia man riešą, kad liks mėlynės.

Jis įtempia mane į kambarį, užstoja duris ir tylėdamas ima traškinti krumplius.

Nejučiomis sudrebu.

Girdžiu tik tą traškėjimą ir vis greitėjantį savo kvėpavimą. Pagaliau jis liaujasi, suneria pirštus ir ištiesia rankas priešais save.

– Sveika sugrįžusi, Triče.

– Erikai.

Jis artinasi rūpestingai statydamas kojas.

– Ką... – tyliai prabyla Erikas, – ...tu sau... – priduria jau garsiau, – ...manei?

– Aš... – Jis stovi taip arti, kad matau auskarų ištemptą odą. – Aš nežinau.

– Man knieti pavadinti tave išdavike, Triče, – sako Erikas. – Ar nesi girdėjusi šūkio „Luomas svarbiau už kraują“?

Esu mačiusi siaubingus Eriko darbelius. Esu girdėjusi siaubingus jo žodžius. Bet dar niekad nesu mačiusi jo tokio. Jis neduoda valios įsiūčiui; yra itin susitvardęs, šaltakraujis. Atidus ir ramus.

Tik dabar suprantu, kas iš tiesų yra Erikas: Eruditas, besislepiantis po Bebaimio kauke, genijus ir sadistas, Divergentų medžiotojas.

Noriu bėgti.

– Ar buvai nepatenkinta gyvenimu čia? Galbūt gailiesi savo pasirinkimo? – Erikas pakelia žieduotus antakius, jo kakta susiraukšlėja. – Paaiškink, kodėl išdavei Bebaimius, pačią save ir mane... – Erikas duria pirštu sau į krūtinę. – Kodėl išdrįsai nukeliauti į kito luomo būstinę?

– Aš... – giliai įkvepiu. Jeigu Erikas žinotų, kas esu, užmuštų. Jaučiu tai. Jis sugniaužia kumščius. Esu čia viena. Jei jis mane nužudys, niekas nė nesuuos.

– Jei negali pasiaiškinti, – sako švelniai Erikas, – būsiu priverstas peržiūrėti tavo vietą dešimtuke. O gal, nes atrodai prisirišusi prie buvusio luomo, verčiau peržiūrėsiu tavo draugų vietas. Gal tada Nuolankiųjų mergaitė, besislepianti tavyje, ras rimtesnį pasiteisinimą.

Pirmiausia dingteli, kad Erikas šito nepadarys, nes tai nesąžininga. Paskui topteli, kad tikrai padarys nė kiek nedvejodamas. Erikas teisus. Nuo minties, kad dėl mano beatodairiško elgesio kas nors iš draugų liks beluomis, baimė suspaudžia krūtinę.

Mėginu teisintis.

– Aš... – Bet pristingu kvapo.

Atsiveria durys ir išdygsta Tobijas.

– Ką čia darai? – klausia jis Eriko.

– Eik lauk, – garsiau ir nebe taip ramiai paliepia tas.

Tokį Eriką aš pažįstu. Jo išraiška irgi persimaino, veidas atgyja. Mane apstulbina jo mokėjimas žaibiškai keistis. Ką tai slepia?

– Neisiu, – atkerta Tobijas. – Ji tik kvaila mergiotė. Nebuvo reikalo jos čia tempti ir kamantinėti.

– Tik kvaila mergiotė, – prunkšteli Erikas. – Kvaila mergiotė nebūtų užėmusi pirmos vietos, tiesa?

Tobijas suspaudžia tarpunosę ir žiūri į mane pro pirštus. Jis mėgina kažką man pasakyti. Bandau prisiminti, ką neseniai patarė Ketvertas.

Dingteli tik: apsimesk pažeidžiama.

Anksčiau tai man padėjo.

– Aš... Aš tiesiog buvau suglumusi ir nebežinojau, ką daryti. – Susikišu rankas į kišenes ir nudelbiu akis. Paskui stipriai įsižnybu šlaunį, kad net ištrykšta ašaros, ir kūkčiodama pakeliu akis į Eriką. – Aš mėginau... Ir... – Papurtau galvą.

– Ką mėginai? – klausia Erikas.

– Pabučiuoti mane, – įsiterpia Tobijas. – Aš ją atstūmiau ir ji išbėgo kaip mažvaikė. Taigi gali ją kaltinti tik už kvailumą.

Abu laukiame.

Eriko akys laksto nuo manęs prie Tobijo, paskui jis nusikvatoja – per garsiai ir per ilgai. Juokas piktas, grasinamas, šiurkštus. – Triče, ar jis tau ne per senas? – Erikas vėl nusišypso.

Nusibraukiu tariamą ašarą.

– Jau galiu eiti?

– Gali, – atsako Erikas, – bet tau draudžiama išeiti iš būstinės be palydovo, girdi? – Jis atsigręžia į Tobiją. – O tu akyliau žiūrėk, kad daugiau nė vienas perbėgėlių nepaspruktų ir nė viena mergina nebandytų tavęs bučiuoti.

Tobijas užverčia akis.

– Gerai.

Išeinu iš kambario kratydama rankas – taip bandau nusiraminti. Atsisėdu ant šaligatvio ir apsikabinu rankomis kelius.

Nežinia kiek ilgai čia sėdžiu nuleidusi galvą ir užmerkusi akis. Pagaliau durys atsidaro. Gal prabėgo dvidešimt minučių, o gal visa valanda. Tobijas eina prie manęs.

Atsistoju ir sukryžiuoju rankas, laukiu jo priekaištų. Aš jam trenkiau, o paskui pabėgau, įsiutinau Eriką – tikrai nusipelniau barimo.

– Ko? – klausiu.

– Ar tau viskas gerai? – Tobijui tarp antakių susimeta raukšlelė, jis švelniai paliečia man skruostą. Nubloškiu jo ranką.

– Kaip čia pasakius, – tariu. – Pirmiausia susimoviau visų akivaizdoje, paskui smagiai paplepėjau su moterimi, kuri stengiasi sugriauti mano senąjį luomą, galiausiai Erikas vos neišmetė mano draugų iš Bebaimių, taigi diena praėjo tiesiog puikiai, Ketverte.

Tobijas papurto galvą ir žvilgteli į apgriuvusį plytinį pastatą dešinėje. Jis visai nepanašus į blizgantį stiklinį dangoraižį man už nugaros. Tikriausiai senas, iš plytų dabar nebestatoma.

– Ko tu išvis jaudiniesi? – klausiu. – Būk arba žiaurus instruktorius, arba rūpestingas vaikinas. – Ištarusi „vaikinas“ įsitempiu. Nesu pratusi lengvabūdiškai vartoti tokio žodžio, bet jau per vėlu. – Neatliksi dviejų vaidmenų vienu metu.

– Aš nesu žiaurus. – Tobijas pašnairuoja. – Šįryt tave gyniau. Kaip manai būtų reagavęs Piteris su savo prietrankomis draugeliais, jei būtų sužinoję, kad mudu... – Tobijas atsidūsta. – Nė už ką nebūtum laimėjusi. Jie būtų tvirtinę, kad tavo vietą lentelėje nulėmė mano simpatijos, o ne tavo gabumai.

Išsižioju prieštarauti, bet negaliu. Į galvą šauna kelios kandžios pastabos, bet aš nutyliu. Tobijas teisus. Vėsinu delnais degančius skruostus.

– Nereikia manęs įžeidinėti norint ką nors įrodyti jiems, – pagaliau išpyškinu.

– O tau nederėjo lėkti pas brolį tik dėl to, kad tave įskaudinau, – sako Tobijas. Jis pasitrina sprandą. – Bet tai pasiteisino, tiesa?

– Mano sąskaita.

– Nemaniau, kad taip užsigausi. – Tobijas nudelbia akis ir gūžteli. – Kartais pamirštu galįs tave įskaudinti. Pamirštu, kad tave iš viso galima įskaudinti.

Susikišu rankas į kišenes ir siūbuojuosi ant kulnų. Nuveria keistas jausmas – malonus, skausmingas silpnumas. Tobijas pasielgė taip todėl, kad laiko mane stipria.

Namie stiprus buvo Kalebas, nes jis gebėdavo pamiršti save ir be jokių dvejonių priėmė tėvų skiepijamas vertybes. Niekam nešovė į galvą, kad aš esu stipri.

Pasistiebiu ant pirštų galų, užverčiu galvą ir pabučiuoju Tobiją. Liečiasi tik mudviejų lūpos.

– Esi nuostabiai protingas. – Palinguoju galva. – Visada žinai, ką reikia daryti.

– Dėl to, kad gerai viską apgalvoju, – atsako Tobijas ir pakšteli man į lūpas. – Svarsčiau, kaip man reikės elgtis, jeigu mudu... – Jis atsitraukia ir nusišypso. – Ar man pasigirdo, ar tikrai pavadinai mane savo vaikinu, Triče?

– Na, ne visai. – Trūkteliu pečiais. – Kodėl klausi? Norėtum juo būti?

Tobijas suneria rankas man ant sprando, pakiša nykščius po smakru, atlošia galvą ir priglaudžia kaktą prie manosios. Trumpai šitaip stovi užsimerkęs, gerdamas mano kvapą. Jaučiu, kaip tvinkčioja jo pirštų galiukai, padažnėja kvėpavimas. Tobijas nervinasi.

– Taip, – galiausiai atsako, paskui šypsena išblėsta. – Manai, mudviem pavyko įtikinti Eriką, kad esi tik kvaila mergiotė?

– Viliuosi, – sakau. – Kartais naudinga būti maža mergaite. Bet nesu tikra, ar įtikinau Eruditų vadę.

Tobijo lūpų kampučiai nusvyra, žvilgsnis surimtėja.

– Turiu tau šį tą pasakyti.

– Ką?

– Ne dabar. – Tobijas apsižvalgo. – Susitiksime čia pusę dvyliktos. Niekam neprasitark, kur eini.

Linkteliu, jis nusigręžia ir dingsta taip greitai, kaip buvo atėjęs.

+ + +

– Kur buvai kiaurą dieną? – klausia Kristina, kai įeinu į miegamąjį. Kambarys tuščias, visi turbūt vakarieniauja. – Ieškojau tavęs net lauke, bet neradau. Ar viskas gerai? Turėjai nemalonumų, kad vožei Ketvertui?

Papurtau galvą. Vien pagalvojus, kad tektų Kristinai iškloti visus savo nuotykius, užplūsta baisus nuovargis. Kaip jai paaiškinsiu, kodėl staiga susimaniau šokti į traukinį ir aplankyti brolį? Kaip apibūdinsiu klaikiai ramų mane kamantinėjančio Eriko balsą? Tektų pradėti nuo to, kodėl nesusitvardžiau ir skėliau Tobijui į veidą.

– Tiesiog norėjau pabūti viena. Ilgai vaikštinėjau lauke, – sakau. – Ne, nemalonumų neturėjau. Ketvertas mane apšaukė, aš atsiprašiau, ir tiek.

Kalbėdama žiūriu Kristinai tiesiai į akis, rankas ramiai laikau nuleidusi prie šonų.

– Gerai, – nudžiunga ji. – Turiu tau šį tą pasakyti.

Kristina pro mano viršugalvį žvilgteli į duris ir pasistiebusi ant pirštų galų apžiūri gultus – ar jie tikrai tušti. Paskui uždeda rankas man ant pečių.

– Ar gali nors trumpam pabūti mergaite? – klausia ji.

– Aš visada esu mergaitė, – susiraukiu.

– Žinai, ką turiu galvoje. Tokia kvaila, smalsia mergaite.

Vynioju ant piršto plaukų sruogą.

– Aha.

Kristina nusišypso taip plačiai, kad matau net krūminius dantis.

– Vilas mane pabučiavo.

– Ką? – klausiu. – Kada? Kur? Kaip?

– Tu gali būti mergaitiška! – Kristina atsitiesia ir paleidžia mane. – Tai va, po tavo išsišokimo papietavome ir išėjome pasivaikščioti prie bėgių. Mudu tiesiog kalbėjomės apie... Neprisimenu, apie ką mudu kalbėjomės. Staiga Vilas sustojo, pasilenkė ir mane pabučiavo.

– Ar žinojai, kad jam patinki? – klausiu. – Turbūt žinojai. Bent jau nujautei.

– Ne! – nusikvatoja Kristina. – Čia ir yra šuo pakastas. Mudu toliau tiesiog vaikštinėjome ir kalbėjomės kaip niekur nieko. Tada aš jį pabučiavau.

– Ar Vilas seniai tau patinka?

– Nenutuokiu, nesvarsčiau. Bet tokios smulkmenos... Kaip jis apkabino mane per Alo laidotuves, kaip atidarė duris lyg mergaitei, o ne varžovei, galinčiai jį sumušti ir išstumti iš dešimtuko...

Nusijuokiu. Staiga užsimanau papasakoti Kristinai apie mudu su Tobiju. Bet susilaikau dėl tos pačios priežasties, kaip rytą Tobijas. Nenoriu, kad Kristina manytų, jog esu gerai vertinama, nes draugauju su instruktoriumi. Todėl tik pasakau:

– Džiaugiuosi dėl tavęs.

– Ačiū, – padėkoja Kristina. – Aš esu laiminga. Maniau, praeis nemažai laiko, kol taip pasijusiu... Supranti.

Ji atsisėda ant mano lovos krašto ir apsižvalgo. Kai kurie naujokai jau susikrovę daiktus. Netrukus persikelsime į kitą būstinės sparną. Gausiantys darbą Bebaimių vadavietėje, įsikurs stikliniame pastate virš Pragaro. Nebereikės jaudintis, kad Piteris užpuls mane miegančią. Nebereikės matyti tuščios Alo lovos.

– Negaliu patikėti, kad iniciacija eina prie pabaigos, – sako Kristina. – Rodos, neseniai čia atvykome. Bet kartais dingteli, kad visą amžinybę nemačiau namų.

– Ilgiesi? – Atsiremiu į lovos rėmą.

– Aha. – Kristina gūžteli. – Nors kai kas nepasikeitė. Namie visi irgi garsiai kalbėdavo, kaip ir čia. Tai gerai. Bet čia lengviau. Tiksliai žinai, kokią padėtį užimi, tau viskas aiškiai pasakoma. Nėra jokių manipuliacijų.

Linkteliu. Nuolankiųjų nuostatos šiuo požiūriu nesikirto su Bebaimių. Mano senojo luomo nariai nėra manipuliatoriai, bet ir tiesmukai neišsako savo nuomonės.

– Vargu ar būčiau ištvėrusi Teisuolių iniciaciją. – Kristina papurto galvą. – Vietoj simuliacijų esi tikrinamas melo detektoriumi. Kasdien. O baigiamasis testas... – Ji suraukia nosį. – Tau sušvirkščiama vadinamojo tiesos serumo, o paskui apipilama daugybe itin asmeniškų klausimų. Testo esmė tokia: išsakęs visas savo paslaptis, visam laikui prarasi norą meluoti. Kodėl nebūti sąžiningam, jei išpažinai visus blogus darbelius?

Nenutuokiu, kada prikaupiau šitiek paslapčių. Kad esu Divergentė. Apie savo baimes. Ką iš tiesų manau apie draugus, šeimą, Alą, Tobiją. Teisuolių iniciacija pasiekia tokius klodus, iki kurių neprisikasa simuliacijos; ji mane pribaigtų.

– Skamba klaikiai, – sakau.

– Seniai žinojau, kad nebūsiu Teisuole. Stengiausi būti sąžininga, bet ne viską galiu atskleisti kitiems. Be to, noriu mąstyti savo galva.

Tarsi kiti nenori.

– Tiek jau to, – sako Kristina ir atveria spintelės duris. Pro jas išskrenda kandis ir baltais sparneliais brūkšteli jai per veidą. Kristina surinka taip garsiai, kad vos neapsišlapinu, ir pliaukšteli sau per skruostą.

– Skrisk iš čia! Skrisk, skrisk, skrisk! – klykia ji.

Kandis dingsta.

– Ji nuskrido, – kvatojuosi. – Bijai kandžių?

– Jos šlykščios. Su tais plonyčiais lyg popieriniais sparneliais ir bjauriais vabzdžių kūnais... – Kristina krūpteli.

Kvatojuosi toliau. Smarkiai, net atsisėdu ir susiimu pilvą.

– Visai nejuokinga! – purkšteli Kristina. – Na, gal šiek tiek. Mažumėlę.

+ + +

Susitikus vėlų vakarą, Tobijas nieko nesako; tiesiog paima mano ranką ir nusiveda prie bėgių.

Jis neįtikėtinai lengvai įšoka į važiuojantį traukinį ir įsitempia mane. Užvirstu ant jo, skruostu įsiremiu jam į krūtinę. Jo rankos nuslysta mano žastais ir jis prilaiko mane vagonui šokinėjant per plieninių bėgių sandūras. Tolsta stiklinis pastatas virš Bebaimių būstinės.

– Ką norėjai pasakyti? – stengiuosi perrėkti vėjo švilpimą.

– Dar ne dabar, – atsako Tobijas.

Jis atsisėda ir atsiremia nugara į sieną, paskui prisitraukia mane. Sėdžiu atgręžusi į jį veidą, ištiesusi ant dulkinų grindų kojas. Vėjo draikomos palaidų mano plaukų sruogos krinta ant akių. Tobijas nubraukia plaukus man nuo veido ir užkiša už ausų, paskui pabučiuoja.

Traukiniui lėtinant greitį sucypia bėgiai – artėjame prie miesto centro. Šalta, bet Tobijo lūpos ir rankos šiltos. Jis pakreipia galvą ir bučiuoja man kaklą. Džiaugiuosi, kad vėjo ūžimas nuslopina mano atodūsį.

Vagonas susiūbuoja, prarandu pusiausvyrą ir stengiuosi prisilaikyti ranka. Įsiremiu Tobijui į klubą. Kaulas įsminga man į delną. Turėčiau atitraukti ranką, bet nenoriu. Tobijas kadaise ragino mane būti drąsia. Ramiai stovėjau, kai jis svaidė peilius visai prie pat mano galvos, ir nesibaimindama šokau nuo stogo. Tačiau nė nedingtelėjo, kad drąsos gali prireikti ir kitokiomis gyvenimo akimirkomis. Pasirodo, reikia.

Pasikeliu, permetu vieną koją ir atsisėdu jam ant šlaunų. Besidaužančia širdimi bučiuoju jį į lūpas. Tobijas atsitiesia ir uždeda rankas man ant pečių. Jo pirštams keliaujant nugara šiurpuliukas nubėga man iki pat strėnų. Tobijas šiek tiek prasega man striukę, o aš įremiu rankas į šlaunis, kad suvaldyčiau drebulį. Nėra ko jaudintis. Juk tai Tobijas.

Šaltas oras žnaibo nuogą odą. Tobijas atšlyja ir atidžiai apžiūri tatuiruotes virš raktikaulio. Perbraukia jas pirštais ir nusišypso.

– Paukščiai, – sako jis. – Ar tai varnos? Vis pamirštu paklausti.

Stengiuosi išspausti šypseną.

– Krankliai. Po vieną kiekvienam šeimos nariui, – sakau. – Tau patinka?

Tobijas neatsako. Prisitraukia mane arčiau ir iš eilės bučiuoja paukščius. Užsimerkiu. Jo prisilietimas švelnus, jausmingas. Mano kūną užplūsta malonus, šiltas sunkumas, tarsi tekantis medus, mintys sulėtėja. Tobijas paliečia man skruostą.

– Nors labai nesinori, – sako jis, – teks kilti.

Linkteliu ir atmerkiu akis. Atsistojame, jis nusiveda mane prie atvirų vagono durų. Dabar, traukiniui sulėtinus greitį, vėjas nebe toks stiprus. Jau po vidurnakčio, gatvių žibintai užgesinti, namai išnyra ir pradingsta tamsoje lyg mamutai. Tobijas pakelia ranką ir parodo eilę pastatų tolumoje, jie atrodo ne didesni už nagą. Šviesi dėmė tamsos jūroje. Eruditų būstinė.

– Matyt, jie nesilaiko miesto tvarkos, – sako Tobijas, – nes žibina šviesas kiaurą naktį.

– Ir niekas to nepastebi? – Susiraukiu.

– Aišku pastebi, bet nieko nedaro. Nenori iš adatos priskaldyti vežimo. – Tobijas gūžteli pečiais, bet įtampa jo veide neatslūgsta. – Man pasidarė įdomu, ką Eruditai veikia naktimis. – Jis pasigręžia į mane ir atsiremia į vagono sieną. – Apie mane turi žinoti du dalykus. Pirma, aš labai nepatiklus, – sako jis. – Nelaukiu iš žmonių nieko gero. Antra – labai gerai išmanau kompiuterius.

Linkteliu. Tobijas yra minėjęs, kad dirba prie kompiuterio, bet aš sunkiai įsivaizduoju jį visą dieną sėdintį priešais ekraną.

– Prieš porą savaičių, dar neprasidėjus pratyboms, įlindau į slaptus Bebaimių failus. Matyt, nesugebame taip gerai apsaugoti savo duomenų kaip Eruditai, – pasakoja Tobijas. – Informacija slaptuose failuose priminė pasirengimą karui. Blogai užmaskuoti įsakymai, turimų atsargų aprašai, žemėlapiai ir panašiai. Šitie duomenys buvo gauti iš Eruditų.

– Karui? – Nusibraukiu nuo veido plaukus. Nuolat girdėdama, kaip Eruditai nebūtais dalykais kaltina mano tėvą, ėmiau jais nepasitikėti, o pagyvenusi su Bebaimiais apskritai praradau pasitikėjimą žmonėmis, ypač turinčiais valdžią. Todėl ne per daug nustembu išgirdusi, kad vienas luomas rengia karą prieš kitus.

Prisimenu Kalebo žodžius. Beatriče, vyksta blogi dalykai. Pažvelgiu į Tobiją.

– Ruošiamasi karui su Nuolankiaisiais?

Jis suima mano rankas, supina mudviejų pirštus ir atsako:

– Su luomu, dabar sudarančiu vyriausybę. Taip, su Nuolankiaisiais.

Man sugniaužia paširdžius.

– Visi šitie straipsniai skirti kelti nesantaiką, nuteikti žmones prieš Nuolankiuosius, – dėsto Tobijas, įsmeigęs akis į plytintį miestą. – Matyt, Eruditai nutarė pagreitinti šį procesą. Neturiu supratimo, ką daryti, ką išvis įmanoma padaryti.

– Bet kodėl Eruditai sudarė sąjungą su Bebaimiais? – klausiu.

Staiga man topteli, pasijuntu, tarsi gavusi smūgį į pilvą, baimė gniaužia širdį. Eruditai neturi ginklų ir nemoka kautis – tai sugeba Bebaimiai.

Išplėtusi akis spoksau į Tobiją.

– Eruditai nori mumis pasinaudoti, – sakau.

– Įdomu, kaip jie privers mus kautis, – pareiškia Tobijas.

Sakiau Kalebui, kad Eruditai moka manipuliuoti žmonėmis. Jie gali priversti Bebaimius kautis pateikdami klaidingą informaciją ar skatindami godumą – neabejoju, esama daugybės priemonių. Bet Eruditai ne tik moka manipuliuoti, jie yra labai smulkmeniški, todėl nepasikliaus atsitiktinumu. Norės būti tikri, kad sumanymas pavyks, kad neliko spragų. Tačiau kaip jie tai padarys?

Vėjo draikomi plaukai vėl užkrinta ant veido, nelabai ką pro juos įžiūriu, bet nebenubraukiu.

– Nežinau, – tariu Tobijui.

DVIDEŠIMT DEVINTAS SKYRIUS

Iki šiol kasmet dalyvaudavau Nuolankiųjų iniciacijos ceremonijoje. Ji vykdavo tyliai ir ramiai. Naujokai, prieš tapdami tikraisiais nariais, privalėdavo mėnesį tarnauti bendruomenei. Juos susodindavo ant suolo vienas greta kito. Kuris nors vyresnių narių perskaitydavo trumpą Nuolankiųjų manifestą, kaip svarbu pamiršti save ir nepasiduoti įvairioms pagundoms. Paskui vyresnieji nuplaudavo naujokams kojas. Ir visi drauge valgydavo, maistas būdavo perduodamas kaimynui iš kairės.

Bebaimiai elgiasi kitaip.

Iniciacijos dieną Bebaimių būstinėje tvyro netvarka ir sumaištis. Visur pilna žmonių, atėjus pusiaudieniui dauguma jau įkaušę. Prasibraunu į valgyklą, prisikraunu lėkštę valgio ir nusinešu į miegamąjį. Beeidama matau, kaip vienas žmogus nusirita nuo siauro tako, vedančio iš Pragaro. Sprendžiant iš riksmo, jis susilaužo koją.

Bent jau miegamajame ramu. Spoksau į maistą. Tą akimirką čiupau, kas atrodė skanu. Geriau įsižiūrėjusi suprantu, kad išsirinkau paprastą vištienos krūtinėlę, saują žirnelių ir gabalą juodos duonos. Nuolankiųjų valgis.

Atsidūstu. Aš ir esu Nuolankioji. Taip elgiuosi, kai negalvoju, ką darau. Elgiuosi kaip Nuolankioji, susidūrusi su išbandymais. Net ir rodydama drąsą vadovaujuosi vaikystėje įdiegtais principais. Pasirinkau ne tą luomą?

Susimąsčius apie Nuolankiuosius, ima virpėti rankos. Turiu įspėti savo šeimą apie Eruditų užmačias, tik nežinau kaip. Sugalvosiu, bet ne šiandien. Šiandien turiu sutelkti dėmesį į užduotį. Negaliu visko aprėpti vienu metu.

Valgau mechaniškai, kandu iš eilės vištienos, semiu žirnelių, laužiu duonos. Dabar jau nesvarbu, kokiam luomui iš tiesų priklausau. Po dviejų valandų drauge su kitais naujokais eisiu į viršų, įveiksiu savo baimės lauką ir tapsiu Bebaime. Per vėlu gręžiotis atgal.

Užkandusi įsikniaubiu į pagalvę. Neketinu užmigti, bet vis dėlto užsnūstu. Pabundu Kristinos purtoma už peties.

– Laikas eiti, – sako ji papilkėjusiu veidu.

Pasitrinu užmiegotas akis. Užsnūdau nenusiavusi. Miegamajame pilna naujokų, jie varstosi batus, sagstosi striukes ir apsimestinai nerūpestingai šypsosi. Susisuku plaukus į kuodą, apsivelku juodą striukę ir užsitraukiu iki pat smakro. Kančios greitai baigsis, bet ar užsimirš simuliacijos? Ar patirtos baimės leis vėl kietai miegoti? O gal vieną dieną tos baimės vis dėlto išnyks?

Iš Pragaro taku kopiame aukštyn. Pakeliu akis į stiklines lubas. Nematau dienos šviesos, nes kiekvieną stiklo lopinėlį užstoja batų padai. Net dingteli, kad girdžiu treškant stiklą, bet tai tik mano vaizduotė. Užlipame laiptais su Kristina, minia mane praryja.

Esu per maža ir nieko nematau per kitų galvas, todėl spoksau Vilui į nugarą ir seku įkandin. Dūstu nuo daugybės kūnų karščio. Kaktą išmuša prakaito lašeliai. Paskui minia prasiskiria ir pamatau, kodėl Bebaimiai čia susirinkę: man iš kairės ant sienos pritvirtinti trys ekranai.

Išgirdusi plojimus stabteliu į juos pažvelgti. Šoniniame ekrane išvystu juodai vilkinčią merginą baimės lauke – Marleną. Žiūriu, kaip ji juda išplėtusi akis, bet negaliu pasakyti, su kokia baime kovoja. Ačiū Dievui, nė vienas iš susirinkusiųjų nepamatys ir mano baimių, tik pastangas jas įveikti.

Viduriniame fiksuojamas Marlenos pulso dažnis. Akimirką jis labai pagreitėja, paskui ima kristi. Kai pulsas tampa normalus, ekranas nušvinta žaliai ir Bebaimiai ima ploti. Tolimajame ekrane rodomas Marlenos laikas.

Atplėšiu akis ir pasileidžiu vytis Kristiną su Vilu. Tobijas stovi prie gretimo baimės laukui kambario durų – aną kartą tos patalpos nepastebėjau. Praeinu nė nežvilgtelėjusi.

Dideliame kambaryje irgi įtaisytas ekranas. Priešais jį sėdi Erikas, Maksas ir kiti vadai. Jiems prie galvų prijungti laidai, akys kaip stiklinės – vadai stebi simuliacijas.

Kėdžių eilė už jų nugarų irgi užsėsta. Įeinu paskutinė, todėl nebegaunu vietos.

– Sveika, Triče! – šaukia Jurajas per visą kambarį. Jis sėdi su kitais Bebaimių naujokais. Iš jų laukia tik keturi: kiti jau įveikę baimės lauką. Jurajas patapšnoja sau per koją. – Jei nori, sėsk man ant kelių.

– Viliojamas pasiūlymas, – šypteliu. – Bet man gerai ir taip. Pastovėsiu.

Nenoriu, kad Tobijas matytų mane sėdinčią kitam vaikinui ant kelių.

Baimės lauke užsidega šviesa. Matyti susigūžusi, šlapiu nuo ašarų veidu Marlena. Maksas, Erikas ir keli kiti vadai pakyla ir išeina. Netrukus išvystu juos ekrane sveikinančius Marleną baigus iniciaciją.

– Perbėgėliai, paskutinį testą atliksite tvarka, atvirkščia jūsų vietai lentelėje, – sako Tobijas. – Vadinasi, pirmas eis Driu, paskutinė –Tričė.

Taigi prieš mane – penki žmonės.

Stoviu kambario gale, per kelias pėdas nuo Tobijo. Kai Erikas sušvirkščia Driu serumo ir nusiunčia į baimės lauką, mudu susižvelgiame. Atėjus mano eilei jau žinosiu kitų rezultatus ir ką turiu daryti, kad juos nurungčiau.

Stebėti baimės lauką iš šono neįdomu. Matau Driu judant, bet nežinau, su kuo jis kovoja. Po kelių minučių užsimerkiu ir mėginu apie nieką negalvoti. Beprasmiška svarstyti, su kokiomis baimėmis susidursiu ir kiek jų bus. Tiesiog turiu prisiminti galinti valdyti simuliacijas ir kad tai jau esu dariusi.

Antra eina Molė. Ji susidoroja perpus greičiau negu Driu, bet irgi nelengvai. Sunkiai kvėpuodama ilgokai mėgina nugalėti paniką. Kartelį net surinka iš visų plaučių.

Stebiuosi, kaip lengvai atsikratau pašalinių minčių: apie karą su Nuolankiaisiais, Tobiją, Kalebą, tėvus, draugus, naują luomą. Dabar man rūpi tik įveikti baimės lauką.

Kristina eina trečia. Po jos Vilas. Tada Piteris. Nežiūriu, kaip jiems sekasi. Tik žvilgteliu, kiek laiko sugaišta: dvylika minučių, dešimt minučių, penkiolika minučių. Paskui išgirstu savo vardą.

– Triče!

Atsimerkusi žengiu į kambario vidurį – ten laukia Erikas su pilnu švirkštu oranžinio skysčio. Beveik nejaučiu adatos dūrio, vargiai įžiūriu auskarų privertą Eriko veidą. Jis spusteli švirkšto stūmoklį. Įsivaizduoju, kad serumas tarsi skystas adrenalinas srovena mano kraujagyslėmis suteikdamas jėgų.

– Pasirengusi? – klausia Erikas.

TRISDEŠIMTAS SKYRIUS

Aš pasirengusi. Žengiu į baimės lauką apsiginklavusi ne šautuvu ar peiliu, o planu, kurį sukūriau praėjusią naktį. Tobijas sakė, kad trečioji iniciacijos pakopa skirta protiniam pasirengimui – išmąstyti baimių įveikimo strategiją.

Būtų gerai, kad žinočiau, kokia tvarka pasirodys baimės. Laukdama pirmosios kliūties, sūpuojuosi ant pirštų galiukų. Negiliai kvėpuoju.

Žemė po kojomis pasikeičia. Vietoj betono grindų išauga žolė, ji siūbuoja vėjyje, kurio nejaučiu. Virš mano galvos plyti žalias dangus. Laukiu atskrendant paukščių, širdis daužosi ir spaudžia krūtinę, bet baimės neprisileidžiu, ji neužvaldo mano proto. Tobijas sakė, kad turiu išsiaiškinti simuliacijos prasmę. Jis buvo teisus. Baimė neturi nieko bendra su paukščiais. Ji susijusi su gebėjimu valdyti padėtį.

Prie ausies suplazda sparnai, varna nagais įsikimba man į petį.

Šį sykį nemėginu iš paskutiniųjų nublokšti paukščio. Klausydamasi garsaus sparnų šnarėjimo už nugaros atsitupiu ir perbraukiu ranka žolę, visai pažemiui. Kuo nugalimas bejėgiškumas? Jėga. Pirmąkart ją pajutau Bebaimių būstinėje, paėmusi į rankas ginklą.

Gerklėje veliasi gumulas, baisiai maga nutrenkti paukštį. Varna sukrankia, man nudiegia pilvą, bet tuo metu žolėje užčiuopiu sunkų metalinį daiktą. Šautuvą.

Nusitaikau į paukštį ant peties. Šūvis sudrasko jį, pabyra plunksnos, tykšta kraujas. Apsisukusi ant kulno nukreipiu ginklą aukštyn, į tamsų besileidžiantį plunksnų debesį. Paspaudžiu gaiduką ir imu pyškinti į paukščių tirštymę, tamsūs jų kūnai krinta ant žolės.

Taikydamasi ir šaudydama jaučiu tokį pat jėgos antplūdį, kaip tada, kai pirmą kartą paėmiau į rankas ginklą. Mano širdis nustoja daužytis, pieva, šautuvas ir paukščiai išnyksta. Lieku stovėti tamsoje.

Mindžikuoju, kažkas sucypia po kojomis. Atsitūpusi braukiu ranka per šaltą lygų paviršių – stiklą. Ištiesiu rankas į šonus ir įsiremiu į stiklą. Vėl esu stiklinėje dėžėje. Aš nebijau prigerti. Ir nebijau vandens. Ši baimė simbolizuoja nesugebėjimą išsivaduoti iš spąstų. Silpnumą. Turiu įtikinti save esanti užtektinai stipri sudaužyti stiklą.

Užsiplieskia mėlyna šviesa, pro dugną ima veržtis vanduo, bet aš neleidžiu simuliacijai įsibėgėti. Trenkiu delnu į stiklą, tikėdamasi jį išdaužti.

Ranka atšoka, stiklas nedūžta.

Mano širdies plakimas padažnėja. Gal pirmos simuliacijos modelis čia nebetinka? Kas, jeigu pajėgiu išdaužti stiklą tik iškilus mirtinam pavojui? Vanduo apsemia kulkšnis ir vis kyla. Turiu nusiraminti. Nusiraminti ir susikaupti. Atsiremiu į sieną ir spiriu į stiklą iš visų jėgų. Dar kartą. Pirštai tvinkčioja, bet stiklas nedūžta.

Galiu pasinaudoti kita galimybe. Galiu palaukti, kol vanduo užpildys talpą – jau dabar jis siekia kelius – ir tada pamėginti nusiraminti plūduriuodama. Purtydama galvą įsiremiu į sieną. Ne. Neleisiu sau nuskęsti. Negaliu.

Sugniaužiu kumščius ir smogiu į stiklą. Aš už jį stipresnė. Stiklas plonas kaip ką tik užsitraukęs ledas. Toks jis mano mintyse. Užsimerkiu. Stiklas kaip ledas. Stiklas kaip ledas. Stiklas...

Stiklas trūksta nuo mano smūgio ir vanduo pasipila ant grindų. Vėl pasidaro tamsu.

Pakratau rankas. Šitą kliūtį turėjau įveikti lengvai, nes jau buvau susidūrusi per simuliaciją. Nevalia šitaip švaistyti laiko.

Gaunu stiprų smūgį į šoną, užgniaužia kvapą, žiopčiodama parkrintu. Negaliu plaukti. Tokius vandens kalnus esu mačiusi tik nuotraukose. Guliu ant slidžios dantytos uolos. Vanduo užlieja man kojas, kabinuosi į uolą jausdama ant lūpų druską. Akies kampeliu matau juodą dangų ir raudoną kaip kraujas mėnulį.

Atsiritusi banga bloškiasi man į nugarą. Trinkteliu smakrą į akmenį ir krūpteliu. Jūra šalta, bet mano kraujas karštas, jis laša kaklu iš prakirsto smakro. Ištiesiu ranką ir sugraibau uolos kraštą. Vanduo sūkuriuoja man aplink kojas su nepaprasta jėga. Iš paskutiniųjų laikausi, bet esu per silpna – vanduo užlieja mane ir traukia į jūrą. Banga mane apsuka, kojos iškyla į viršų, beviltiškai mosikuoju rankomis. Pagaliau nugara vėl prisipaudžiu prie uolos, vanduo ritasi man per veidą, trūksta oro. Apsisuku, nusitveriu uolos krašto ir iškylu virš vandens. Užlieta dar vienos bangos žiopčioju. Ši dar stipresnė, bet aš tvirčiau laikausi.

Iš tiesų nebijau vandens. Aš bijau prarasti savitvardą. Kad nugalėčiau tą baimę, turiu susiimti.

Klykdama iš įsiūčio grabalioju uolą, kol aptinku išsikišimą. Smarkiai drebančiomis rankomis prisitraukiu ir užsiropščiu viršun, kad nepasiektų vanduo. Pajutusi po kojomis kietą pagrindą, atsikeliu ir leidžiuosi bėgti, tiesiog lekiu. Mano pėdos švysčioja per akmenis, priešais akis kybo raudonas mėnulis, vandenynas dingsta.

Paskui viskas dingsta, bet nebegaliu pajudėti. Visai negaliu.

Stengiuosi pajudinti rankas – jos tvirtai pririštos prie šonų. Pažvelgusi žemyn matau, kad virve apvyniota mano krūtinė, rankos ir kojos. Esu pririšta prie stulpo, po kojomis sukrautas didelis laužas.

Iš šešėlių ima lįsti pažįstamų žmonių veidai. Tai naujokai, nešini deglais, eisenai vadovauja Piteris. Jo akys – tarsi juodos skylės, vypsnys taip iškreipia veidą, kad net susiraukšlėja skruostai. Minioje kyla juokas, jis ritasi iš vidurio į kraštus. Girdžiu vien tik kvatojimą.

Jis vis garsėja, Piteris prikiša deglą prie laužo ir malkos užsiliepsnoja. Pirmiausia įsidega galai, paskui ir žievė. Nemėginu išsivaduoti iš virvių, kaip pirmą kartą. Užmerkiu akis ir įtraukiu pilnus plaučius oro. Tai tik simuliacija. Ji man nepakenks. Juntu liepsnos karštį. Papurtau galvą.

– Ar jauti, Suske? – klausia Piteris, perrėkdamas net minios kvatojimą.

– Ne, – atkertu.

Liepsnos kyla vis aukščiau.

Piteris uodžia orą.

– Tai svyla tavo mėsa.

Atsimerkus nuo dūmų ašaroja akys.

– Žinai, ką aš užuodžiu? – Mėginu perrėkti minią, nes kvatojimas slegia mane taip pat kaip karštis. Rankos trūkčioja, nekantrauju sutraukyti virves, bet nedarysiu šito, beprasmiškai nekovosiu, nepasiduosiu panikai.

Pro liepsnas stebeiliju į Piterį, karštis smelkiasi man po oda, apima visą kūną, tirpdo batų nosis.

– Užuodžiu lietų, – sakau.

Virš galvos nudunda griaustinis, surinku liepsnai palietus pirštų galiukus ir skausmui nutvilkius odą. Atlošiu galvą ir įsižiūriu į debesis. Jie tamsūs, sunkūs, pritvinkę lietaus. Dangų nutvieskia žaibas, man ant kaktos užtykšta pirmas lietaus lašas. Greičiau, greičiau! Jis nusirita per nosį, antrasis užkrinta ant peties. Didelis ir sunkus, kaip ledo ar uolos luitas.

Mane apgaubia lietaus šydas, minios kvatojimą nustelbia gęstančio laužo šnypštimas. Su palengvėjimu nusišypsau, lietus užgesina liepsną ir suvilgo apsvilusią odą. Virvės nukrinta ir aš persibraukiu rankomis plaukus.

Labai norėčiau būti tokia kaip Tobijas ir teturėti keturias baimes. Deja, nesu tokia drąsuolė.

Pasitaisau marškinius. Pakėlusi akis suprantu, kad stoviu tamsiame savo miegamajame Nuolankiųjų rajone. Su šita baime dar nebuvo tekę susidurti. Pro langą sklinda mėnulio šviesa. Viena kambario siena veidrodinė. Suglumstu. Šito neturi būti. Man neleidžiama turėti veidrodžių.

Stebeiliju į atvaizdą: matau savo išplėstas akis, lovą, tvarkingai užklotą pilka patalyne, spintutę su drabužiais, knygų lentyną, plikas sienas. Per petį dirsteliu į langą.

Lauke išvystu vyrą.

Tarsi prakaito lašeliai mano nugara nusirita šiurpuliukai, kūnas įsitempia. Atpažįstu tą vyrą. Tai tas pats žmogus randuotu veidu iš gabumų testo. Jis vilki juodais drabužiais ir stovi sustingęs kaip statula. Sumirksiu, jam iš kairės ir dešinės atsiranda dar du vyrai. Jie irgi nejuda, bet jų veidai blankūs – oda aptemptos kaukolės.

Greitai atsisuku ir pamatau vyrus jau savo kambaryje. Nugara prisispaudžiu prie veidrodinės sienos.

Akimirką tvyro tyla, paskui mano langą ima daužyti kumščiai. Ne pora ar keletas, bet daugybė kumščių, daugybė rankų tranko stiklą. Siaubingas garsas vibruoja ir atsimuša man paširdžiuose, tuo metu randuotasis ir du jo sėbrai ima lėtai, atsargiai sėlinti prie manęs.

Jie nori mane sučiupti – kaip Piteris, Driu ir Alas. O paskui nužudyti. Žinau tai.

Simuliacija. Čia tik simuliacija. Besidaužančia širdimi prispaudžiu delną prie veidrodinės sienos ir ji pasislenka į kairę. Už veidrodžio yra sieninė spinta. Pasakau sau, kur rasiu ginklą. Jis kabės dešinėje, ant sienos, per porą colių nuo mano rankos. Nenuleisdama akių nuo randuotojo užčiuopiu šautuvą pirštų galais ir stipriai suimu buožę.

Prikandu lūpą ir šaunu į randuotąjį. Nežiūriu, ar kliudžiau, kaip galėdama greičiau pleškinu ir į kitus beveidžius įsibrovėlius. Prikandu lūpą, net suskausta. Beldimas į stiklą liaujasi, pasigirsta bruožimas, daugybė rankų išsukiotais pirštais braižo stiklą norėdamos patekti vidun. Spaudžiamas stiklas sugirgžda, paskui įtrūksta ir galiausiai subyra į šipulius.

Suklykiu.

Man neužteks kulkų.

Išbalę padarai sudarkytais žmonių kūnais, keistai sulenktomis rankomis, per daug plačiomis burnomis su aštriais kaip adatos dantimis, tuščiomis akiduobėmis vienas paskui kitą sugriūva į mano kambarį, stojasi ir ima slinkti prie manęs. Įlendu į spintą ir užstumiu duris. Išeitis. Reikia rasti išeitį. Atsitupiu ir prispaudžiu prie savęs šautuvo buožę. Visų užpuolikų neįveiksiu. Įveikti negaliu, todėl turiu nusiraminti. Kompiuteris užregistruos mano sulėtėjusį širdies plakimą, lygų kvėpavimą ir perkels prie kitos kliūties.

Sėdžiu spintoje ant grindų. Veidrodinė siena girgžda, dreba nuo nepaliaujamų kumščių smūgių. Tamsoje atsigręžiu, įdėmiai apžiūriu galinę spintos sieną. Tai dar vienos durys. Apgraibomis jas atstūmusi pamatau laiptus į koridorių. Šypsodamasi išlendu pro skylę ir atsistoju. Užuodžiu pyrago kvapą. Esu namie.

Sunkiai atsidūstu žiūrėdama, kaip mano namai išnyksta. Trumpam buvau užmiršusi, kad esu Bebaimių būstinėje.

Paskui priešais mane išdygsta Tobijas.

Aš jo nebijau. Žvilgteliu per petį – gal kas nors tykina už nugaros. Bet pamatau tik didžiulę lovą su baldakimu.

Lova?

Tobijas lėtai artinasi.

Kas čia darosi?

Dėbsau į jį lyg ištikta stabo. Jis man šypsosi. Pažįstama ir miela šypsena.

Jis mane pabučiuoja ir aš jam atsakau. Maniau, neįmanoma pamiršti, kad esi simuliacijoje. Bet klydau: Tobijas priverčia viską užmiršti.

Jis sugraibo mano striukės užtrauktuką ir atsega iki galo. Paskui nuvelka striukę.

Ak, dingteli, kai Tobijas mane vėl pabučiuoja. Ak.

Vadinasi, bijau suartėti su juo. Nuo pat vaikystės vengiau prisilietimų, bet nežinojau, kaip giliai įsišaknijęs šis įprotis.

Bet ši kliūtis kelia man kitokius jausmus negu anos. Ši baimė kitokia – panašesnė į nervinį drebulį, o ne į aklą siaubą.

Tobijas paglosto man rankas, suima klubus, pirštai palenda po marškinėliais ir paliečia nuogą odą. Suvirpu.

Švelniai jį atstumiu ir prispaudžiu rankas prie kaktos. Mane puolė varnos ir vyrai šlykščiais veidais; vos nesudegino ant laužo vaikinas, kuris iš tikrųjų kėsinosi numesti mane į bedugnę; vos nepaskendau – du kartus, o dabar neįveiksiu šios kliūties? Kol kas nerandu išeities. Šitas vaikinas man patinka, bet jo noras mylėtis kelia baimę.

Simuliacijos Tobijas bučiuoja mane į kaklą.

Stengiuosi surikiuoti mintis. Turiu atsigręžti į baimę. Turiu valdyti padėtį ir atsikratyti išgąsčio.

Žiūrėdama netikram Tobijui į akis griežtai sakau:

– Neketinu mylėtis su tavimi haliucinacijoje, supratai?

Paskui griebiu jį už pečių, pastumiu ir prispaudžiu prie lovos stulpo. Mane kamuoja ne baimė – jaučiu kirbėjimą pilve, kylantį juoką. Prisispaudžiu prie Tobijo ir pabučiuoju, glostau jo raumeningas rankas. Jis toks stiprus. Su juo taip... gera.

Tada Tobijas dingsta.

Kvatojuosi užsidengusi veidą delnais, kol iškaistu. Turbūt esu vienintelė naujokė, turinti tokią baimę.

Prie ausies spragteli gaidukas.

Buvau beveik pamiršusi šitą baimę. Spaudžiu rankose ginklą, smilius uždėtas ant gaiduko. Nuo lubų krinta šviesa, nematau, iš kur ji sklinda. Šviesos rate stovi mano mama, tėtis ir brolis.

– Šauk, – sušnypščia balsas. Jis moters, bet šiurkštus kaip dantytos uolos ar stiklo šukės. Toks kaip Džaninos.

Šaltas šautuvo vamzdis prispaustas man prie smilkinio. Kūną nukrečia šaltis, plaukeliai ant sprando pasistoja. Nusišluostau prakaituotą delną į kelnes ir akies krašteliu dirsteliu į moterį. Tai Džanina. Ji kreivai užsidėjusi akinius, žvilgsnis bejausmis.

Šito bijau labiausiai: kad dėl mano kaltės žus artimieji.

– Šauk, – šįkart ji ragina atkakliau. – Šauk arba nužudysiu tave.

Žiūriu į Kalebą. Jis užjaučiamai linkteli suraukdamas antakius.

– Pirmyn, Triče, – švelniai sako jis. – Aš suprantu. Viskas gerai.

Mano akys dega.

– Ne. – Papurtau galvą, gerklė perdžiūvusi iki skausmo.

– Duodu tau dešimt sekundžių! – rėkia moteris. – Dešimt! Devynios!

Mano akys laksto nuo brolio prie tėvo. Paskutinį sykį tėvas žiūrėjo į mane niekinamai. Dabar jo žvilgsnis atviras ir nuoširdus. Tikrame gyvenime nesu mačiusi tokios jo išraiškos.

– Triče, – sako jis, – neturi kito pasirinkimo.

– Aštuonios!

– Triče, – meiliai šypsosi mama. – Mes tave mylim.

– Septynios!

– Užsičiaupk! – surinku ir pakeliu ginklą. Aš galiu šitai padaryti. Galiu juos nušauti. Jie supras. Jie patys manęs to prašo. Artimieji nenorėtų, kad dėl jų pasiaukočiau. Jie netikri. Čia viso labo simuliacija.

– Šešios!

Tai netikra. Visai nereikšminga. Supratingas brolio žvilgsnis gręžia mane kiaurai. Nuo mano prakaito ginklas tampa slidus.

– Penkios!

Neturiu kito pasirinkimo. Užsimerkiu. Galvok. Turi galvoti. Širdis daužosi, nes mano gyvybė atsidūrė pavojuje.

– Keturios! Trys!

Ką man sakė Tobijas? Nesavanaudiškumas ir drąsa ne tokie jau skirtingi dalykai.

– Dvi!

Atitraukiu pirštą nuo gaiduko ir numetu ginklą. Kol nepraradau savitvardos, atsigręžiu ir prispaudžiu kaktą prie šautuvo vamzdžio.

Nušauk mane.

– Viena!

Išgirstu spragtelint gaiduką, nuaidi šūvis.

TRISDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Užsidega šviesos. Stoviu viena tuščiame kambaryje betoninėmis sienomis ir drebu. Susmunku ant kelių, prispaudžiu rankas prie krūtinės. Čia įeidama nejutau šalčio, bet dabar vėsu. Trinuosi pašiurpusias plaštakas.

Dar nesu jautusi šitokio palengvėjimo. Iškart atsipalaiduoja kiekvienas mano kūno raumenėlis, imu giliai kvėpuoti. Nė negaliu įsivaizduoti laisvalaikiu einanti įveikti savo baimių kaip Tobijas. Tai ne drąsa, kaip maniau, o savęs kankinimas.

Durims atsivėrus atsistoju. Maksas, Erikas, Tobijas ir dar keli nepažįstami žmonės vorele sueina vidun ir atsistoja priešais mane. Tobijas šypsosi.

– Sveikinu, Triče, – sako Erikas. – Tu sėkmingai išlaikei baigiamąjį testą.

Veltui mėginu nusišypsoti. Negaliu atsikratyti prisiminimo apie įremtą ginklą. Vis dar jaučiu metalo šaltį tarpuakyje.

– Ačiū, – dėkoju.

– Prieš leisdami tau eiti ir rengtis šventei turime dar šį tą padaryti, – sako Erikas. Jis pamoja vienam nepažįstamųjų. Moteris mėlynais plaukais paduoda nedidelę juodą dėžutę. Erikas iš jos išima švirkštą su ilga adata.

Pamačiusi jį įsitempiu. Oranžinis rudo atspalvio skystis panėšėja į serumą, leidžiamą prieš simuliacijas. Maniau, daugiau nebereikės to patirti.

– Juk nebijai adatų, – taria Erikas. – Su šituo serumu tau bus suleistas sekimo daviklis. Jis bus aktyvuotas tik tau pradingus. Tai atsargos priemonė.

– Ar dažnai dingsta žmonės? – Susiraukiu.

– Nedažnai, – nusiviepia Erikas. – Tai naujas išradimas, Eruditų dovana. Šiandien leidžiame serumą visiems Bebaimiams, tikiuosi, ir kiti luomai nedelsdami paseks mūsų pavyzdžiu.

Man sugniaužia paširdžius. Nenoriu, kad man būtų suleista kokio nors serumo, ypač išrasto Eruditų, gal net pačios Džaninos. Bet negaliu atsisakyti. Jei taip padarysiu, Erikas vėl suabejos ištikimybe luomui.

– Gerai, – vos pralemenu.

Erikas prieina prie manęs su švirkštu. Nubraukiu plaukus nuo kaklo ir pasuku galvą. Nusuku akis, kai Erikas patrina kaklą antiseptine servetėle ir įbeda adatą. Suskausta stipriai, bet trumpai. Erikas įdeda švirkštą į dėžutę ir užklijuoja kaklą pleistriuku.

– Šventė prasidės po dviejų valandų. Tada sužinosi, kokią vietą užėmei tarp naujokų. Sėkmės.

Erikas su kitais patraukia iš kambario, Tobijas lūkuriuoja prie durų ir pamoja sekti paskui. Aš taip ir padarau. Stiklinis pastatas virš Pragaro knibžda Bebaimių: vieni vaikščioja virvėmis mums virš galvų, kiti kalbasi ir juokiasi. Tobijas man šypsosi. Vadinasi, jis nematė simuliacijos.

– Sklinda gandai, kad turėjai įveikti tik septynias kliūtis, – sako jis. – Negirdėta.

– Stebėjai pačią simuliaciją?

– Tik tavo reakciją ekrane. Visą simuliaciją mato tik Bebaimių vadai, – paaiškina Tobijas. – Rodos, padarei jiems įspūdį.

– Na, septynios baimės ne taip įspūdinga kaip keturios, – atšaunu, – bet neblogai.

– Nustebčiau, jei būtum ne pirma dešimtuke, – sako Tobijas.

Įeiname į kambarį stiklinėmis sienomis. Čia vis dar pilna žmonių, bet minia kiek praretėjusi, nes paskutinis naujokas – tai yra aš – įveikė baimės lauką.

Netrukus žmonės mane pastebi. Laikausi kuo arčiau Tobijo, bet praeidama vis tiek neišvengiu plojimų, plekšnojimų per petį ir sveikinimų. Apžvelgusi tuos žmones suvokiu, kokie keisti jie pasirodytų mano tėvui ir broliui ir kokie normalūs jie atrodo man – nors yra prisivėrę auskarų, išsitatuiravę rankas, kaklus ir krūtines. Nusišypsau jiems.

Leidžiantis į Pragarą prikandusi lūpą klausiu:

– Ką tau pasakojo vadai apie mano baimės lauką?

– Tiesą sakant, nieko. Kodėl klausi? – smalsauja Tobijas.

– Šiaip sau. – Spirteliu akmenuką į tako pakraštį.

– Ar grįši į miegamąjį? – klausia Tobijas. – Jei trokšti tylos ir ramybės, iki puotos gali pabūti su manimi.

Man sugniaužia paširdžius.

– Kas nors ne taip? – klausia jis.

Nenoriu grįžti į miegamąjį ir visai nenoriu bijoti Tobijo.

– Eime, – sutinku.

+ + +

Tobijas uždaro kambario duris ir nusiauna batus.

– Gal nori vandens? – klausia jis.

– Ačiū, ne. – Tarsi gindamasi atstatau rankas.

– Ar gerai jautiesi? – teiraujasi Tobijas glostydamas man skruostą. Jis švelniai suima mano galvą, pirštais braukia plaukus. Nusišypso ir tvirčiau suėmęs bučiuoja. Kūnu lėtai pasklinda šiluma. Drauge kyla ir baimė, nerimas suspaudžia krūtinę.

Neatitraukdamas lūpų Tobijas nuvelka man striukę. Išgirdusi drabužį krintant ant grindų krūpteliu ir atstumiu jį. Mano akys dega. Nežinau, kodėl šitaip jaučiuosi. Kai bučiavomės traukinyje, nejutau jokios baimės. Delnais užsidengiu veidą.

– Kas? Kas nutiko?

Papurtau galvą.

– Tik nesakyk, kad nieko nenutiko. – Tobijo balsas šaltas. Jis čiumpa mano ranką. – Nagi, pažiūrėk į mane.

Atitraukiu rankas nuo veido ir pakeliu akis. Nustembu išvydusi nuoskaudą jo akyse ir iš pykčio sukąstus dantis.

– Kartais svarstau, – sakau kaip galėdama ramiau, – ką iš tikrųjų slepi. Kad ir kas tai būtų.

– Ką aš slepiu? – pakartoja Tobijas. Purtydamas galvą jis žingteli atatupstas. – Tu kvailė, Triče.

– Aš nesu kvailė, – atsakau. – Štai kodėl man atrodo keista, kad iš visų merginų išsirinkai mane. Taigi, jeigu tu nori tik... na, pats žinai... to...

– Ko? Sekso? – Tobijas piktai į mane žiūri. – Jei tik šito būčiau norėjęs, tikrai būčiau ėjęs ne pas tave.

Pasijuntu lyg gavusi smūgį į paširdžius. Žinoma, jis būtų ėjęs ne pas mane – juk nesu vaikinų geidžiama gražuolė. Prispaudžiu rankas prie pilvo ir nusuku akis stengdamasi nepravirkti. Nemėgstu ašaroti. Ir nekeliu isterijų. Keliskart sumirksiu, nuleidžiu rankas ir pažvelgiu į Tobiją.

– Dabar jau eisiu, – sakau tyliai ir pasuku prie durų.

– Triče, palauk. – Jis sugriebia mane už riešo ir trūkteli. Atstumiu Tobiją, bet jis sučiumpa kitą riešą ir sukryžiuoja mano rankas.

– Labai gailiuosi savo žodžių, – atsiprašo. – Norėjau pasakyti, kad tu esi dora. Tai supratau vos tave pamatęs.

– Tu buvai kliūtis mano baimės lauke. – Mano apatinė lūpa virpa. – Ar žinojai?

– Ką? – Tobijas paleidžia mano riešus, jo akyse vėl išvystu nuoskaudą. – Tu manęs bijai?

– Ne tavęs, – atsakau. Prikandu lūpą, kad nedrebėtų. – Bijau artumo su tavimi... apskritai su vaikinu. Nesu su niekuo draugavusi... o tu esi vyresnis ir aš nežinau, ko tikiesi, todėl...

– Triče, – griežtai pertraukia Tobijas. – Nežinau, kodėl susidarei klaidingą nuomonę, bet ir man visa tai nauja.

– Klaidingą nuomonę? – pakartoju. – Tai tu nesi... – Kilsteliu antakius. – Ak, o aš maniau... – Esu taip įsimylėjusi Tobiją, kad neabejoju, jog ir kitos merginos nenuleidžia nuo jo akių. – Na, pats supranti.

– Tu klydai. – Tobijas nusuka akis, suglumsta, jo skruostai iškaista. – Gali man viską pasakoti, – patikina jis. Tobijas suima mano veidą šiltais delnais, bet pirštų galiukai šalti. – Aš būsiu švelnesnis negu per pratybas. Pažadu.

Tikiu juo. Mano baimė visiškai nesusijusi su jo švelnumu.

Tobijas bučiuoja man į tarpuakį, į nosies galiuką, paskui atsargiai priglaudžia lūpas prie manųjų. Vos tvardausi. Rodos, mano kraujagyslėmis teka ne kraujas, o elektra. Noriu, kad jis mane bučiuotų, tikrai to trokštu; tik baiminuosi, kur tai gali nuvesti.

Tobijas glosto man pečius ir pirštais užčiuopia tvarstį. Suraukęs kaktą atšlyja.

– Ar tu sužeista? – klausia jis.

– Ne. Tai tik tatuiruotė. Oda jau sugijusi, tiesiog nenorėjau jos niekam rodyti.

– Galiu pasižiūrėti?

Linkteliu, jaudulys gniaužia gerklę. Nusismaukiu rankovę ir apnuoginu petį. Tobijas neatitraukdamas akių paglosto odą. Man kvėpuojant juda ir jo pirštai. Pati sau atrodau per liesa, raktikauliai išsišovę. Tobijo glostomas petys maloniai dilgčioja. Apima jaudulys. Ne vien baimė. Dar šis tas. Geismas.

Tobijas atlipdo tvarsčio kraštą ir kilsteli. Pamatęs Nuolankiųjų simbolį nusišypso.

– Aš irgi tokį turiu, – nusijuokia. – Ant nugaros.

– Tikrai? Ar galiu pamatyti?

Jis užlipdo tvarstį ir užsmaukia marškinėlius man ant peties.

– Triče, ar prašai manęs išsirengti?

Nervingai, kimiai sukikenu.

– Tik... iki pusės.

Tobijas linkteli ir staiga liaujasi šypsotis. Žiūrėdamas į mane atsisega megztinį. Drabužis nuslysta nuo pečių ir Tobijas numeta jį ant kėdės. Man dingsta noras juoktis. Tik spoksau.

Suraukęs kaktą jis sugraibo marškinėlių kraštą ir mikliai nusitraukia per galvą.

Dešinėje ant krūtinės ištatuiruotos Bebaimių liepsnos. Tobijas nusuka akis.

– Kas yra? – klausiu nustebusi.

Tobijas lyg ir sumišęs.

– Šiaip jau nesu linkęs rodyti žmonėms savo kūno, – atsako jis. – Tiesą sakant, niekam nerodau.

– Neįsivaizduoju kodėl, – švelniai sakau. – Yra į ką pažiūrėti.

Lėtai suku ratu aplink Tobiją. Jo nugara labai gausiai ištatuiruota, beveik nematyti odos. Puikuojasi visų luomų simboliai: aukščiausiai Bebaimių, žemėliau – Nuolankiųjų, dar žemiau – mažesni kitų trijų luomų. Trumpai nužvelgiu Teisuolių svarstykles, Eruditų akį ir Taikingųjų medį. Aišku, kodėl Tobijas išsitatuiravo Bebaimių simbolį – tą luomą jis pasirinko. Turi prasmę ir Nuolankiųjų simbolis – iš to luomo jis kilęs, kaip ir aš. Bet kam kiti trys?

– Turbūt mes darom klaidą, – ramiai sako Tobijas. – Ėmėme niekinti kitų luomų vertybes iškeldami savąsias. Nenoriu šitaip elgtis. Aš noriu būti ir drąsus, ir nesavanaudis, ir protingas, ir geras, ir sąžiningas. – Tobijas atsikrenkščia. – Sunkiausiai einasi su gerumu.

– Tobulų žmonių nėra, – sukuždu. – Tai neįmanoma. Pašalinus vieną blogybę, išlenda kita.

Aš išmainiau bailumą į beširdiškumą; silpnumą – į žiaurumą.

Perbraukiu pirštų galiukais Nuolankiųjų simbolį.

– Turime juos įspėti. Nedelsdami.

– Žinau, – sako Tobijas. – Taip ir padarysim.

Jis į mane atsigręžia. Noriu paliesti, bet bijau nuogumo, bijau, kad jis manęs nenurengtų.

– Ar šitai tave baugina, Triče?

– Ne, – sugargiu ir atsikrenkščiu. – Ne visai. Tik bijau... bijau savo norų.

– O ko tu nori? – Jo veidas susijaudinęs. – Manęs?

Kiek padelsusi linkteliu.

Tobijas irgi linkteli, paskui švelniai suima mano rankas. Ir priglaudžia delnais prie pilvo. Nuleidžia akis ir traukia mano rankas aukštyn per saulės rezginį, per krūtinę, kol užsideda ant sprando. Mano delnai dilgčioja nuo šiltos ir švelnios jo odos. Skruostai dega, bet aš vis tiek virpu. Tobijas į mane pasižiūri.

– Kada nors, jeigu vis dar manęs norėsi, mudu... – Jis nutyla, paskui kosteli. – Mudu galėsime...

Dar jam nebaigus kalbėti, šypteliu, apsiveju jį rankomis ir priglaudžiu veidą prie krūtinės. Skruostu jaučiu daužantis jo širdį, taip pat greitai kaip ir manoji.

– Tobijau, ar ir tu manęs bijai?

– Siaubingai, – nusišypso jis.

Pasuku galvą ir pabučiuoju jam į kaklo duobutę.

– Gal daugiau nebesirodysi mano baimės lauke, – sumurmu.

Tobijas palenkia galvą ir lėtai mane bučiuoja.

– Tada visi galės tave vadinti Šešete.

– Ketvertas ir Šešetė, – nusijuokiu.

Vėl bučiuojamės, ir šįkart viskas atrodo pažįstama. Mudu tinkame vienas kitam: Tobijas apglėbęs man liemenį, aš glostau jam krūtinę, panirę bučinio svaiguly. Puikiai jaučiame vienas kitą.

TRISDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Einant į valgyklą, įdėmiai ieškau Tobijaus veide nusivylimo pėdsakų. Dvi valandas mudu gulėjom ant jo lovos, šnekėjomės ir bučiavomės, kol galiausiai užsnūdom. Mus pabudina iš koridoriaus sklindantys riksmai – žmonės renkasi į vaišes.

Būgštauju be reikalo, Tobijaus veidas labai giedras, šypsena platesnė.

Prie durų išsiskiriame. Įeinu pirma ir pasileidžiu prie stalo, kur sėdime su Vilu ir Kristina. Kiek luktelėjęs įeina Tobijas ir atsisėda greta Zako. Šis atkiša jam tamsų butelį. Tobijas atsisako.

– Kur buvai? – klausia Kristina. – Visi grįžo į miegamąjį.

– Vaikštinėjau, – atsakau. – Buvau per daug susijaudinusi, kad galėčiau su kuo nors kalbėtis apie testą.

– Tau nėra ko jaudintis. – Kristina purto galvą. – Trumpai šnektelėjau su Vilu, o kai atsigręžiau į ekraną, tu jau buvai įveikusi baimės lauką.

Jos balse išgirstu pavydo gaidelę. Norėčiau paaiškinti draugei, kad buvau gerai pasirengusi simuliacijai, nes esu kitokia. Tačiau tik trūkteliu pečiais.

– Kokį darbą rinksies? – klausiu Kristinos.

– Norėčiau tokio kaip Ketverto, – atsako ji. – Rengčiau naujokus. Mirtinai juos gąsdinčiau. Žinai, kaip būtų smagu. O ką veiksi tu?

Man rūpėjo tik ištverti iniciaciją, todėl apie darbą beveik negalvojau. Galėčiau dirbti Bebaimių vadavietėje, bet sužinoję, kas esu, jie mane nužudytų. Kas belieka?

– Na gal... Galėčiau vesti derybas su kitais luomais, – sakau. – Perbėgėlės patirtis man praverstų.

– Vyliausi, kad norėsi vadovauti naujokų ruošimui, – atsidūsta Kristina. – Nes šito darbo trokšta Piteris. Jis neužsičiaupdamas pliurpė apie tai miegamajame.

– Ir aš noriu šito darbo, – įsiterpia Vilas.– Tikiuosi, užimsiu aukštesnę vietą negu jis ir naujokai, gimusieji Bebaimių luome. Visai juos pamiršau, – suvaitoja Vilas. – O Dieve, turbūt nieko neišeis.

– Kodėl, išeis, – guodžia Kristina, paima jo ranką ir visai nesivaržydama suneria pirštus.

Vilas spusteli jai ranką.

– Įdomu, – Kristina palinksta artyn. – Žiūrėdami, kaip tu įveiki baimės lauką, vadai kvatojosi.

– Tikrai? – prikandu lūpą. – Džiaugiuosi, kad mano baimės juos pralinksmino.

– Nenutuoki, kokia tai buvo kliūtis? – klausia Kristina.

– Ne.

– Tu meluoji, – pareiškia draugė. – Visada įsikandi skruostą meluodama. Šitaip išsiduodi.

Tuoj pat liaujuosi.

– Jei tau palengvės, Vilas meluodamas suspaudžia lūpas, – priduria Kristina.

Vilas kaipmat užsidengia burną.

– Ką gi padarysi. Aš bijojau... intymumo, – sakau.

– Intymumo? – pakartoja Kristina. – Kalbi apie seksą?

Įsitempiu ir prisiverčiu linktelėti. Nors mane girdi tik Kristina ir Vilas, norėčiau nusmaugti draugę už smalsumą. Svarstau, kaip atsikeršyti jai neperlenkiant lazdos. Stengiuosi piktai nedėbsoti.

Vilas kvatojasi.

– Kaip viskas atrodė? – klausia Kristina. – Ar kas nors mėgino su tavim pasimylėti? Kas toks?

– Na, supranti, beveidis vyras išplaukusiais bruožais, – sakau. – Kaip tau sekėsi kovoti su kandimis?

– Žadėjai niekam neprasitarti! – surinka Kristina ir pliaukšteli man per ranką.

– Kandimis, – pakartoja Vilas. – Tai tu bijai kandžių?

– Kelių tikrai nebijau, – ginasi Kristina. – Bet ištiso debesies... Knibždynės. Tų sparnelių, kojyčių ir... – Ji krūpteli ir papurto galvą.

– Siaubinga, – atsako Vilas su apsimestiniu rimtumu. – Va tokia mano mergina. Kieta kaip medvilnės gniužulėlis.

– Užsičiaupk.

Mikrofonas sucypia taip garsiai, kad užsidengiu delnais ausis. Kitame valgyklos gale pamatau užsilipusį ant stalo Eriką. Jis pirštu barbena į mikrofoną. Kai minia nuščiūva, Erikas atsikrenkščia ir rėžia kalbą:

– Bebaimiai tuščiai nemala liežuviais. Iškalba puikuojasi Eruditai, – sako jis. Minia kvatojasi. Spėlioju, ar kas nors iš jų žino kadaise Eriką buvus Eruditu; ar po išoriniu Bebaimių pramuštgalviškumu ir net žiaurumu įžvelgia slypint tikrų tikriausią Eruditą. Jei taip būtų, vargu ar tie žmonės kvatotųsi iš jo sąmojo. – Todėl kalbėsiu trumpai. Nauji metai, kitas naujokų būrys. Ir mažesnis tikrų narių būrys. Sveikiname juos!

Po žodžio „sveikiname“ Bebaimiai ne ploja, o ima daužyti kumščiais stalus. Tas garsas atsimuša krūtinėje – vypteliu.

– Mes tikime drąsa. Nesame abejingi stebėtojai. Mes tikime, kad galima įveikti baimę, išmokti kovoti su blogiu ir jį nugalėti, kad pasaulyje klestėtų ir tarptų gėris. Jeigu tikite šiomis vertybėmis, priimame jus į savo tarpą.

Nors žinau, kad Erikas tikriausiai netiki šiomis vertybėmis, prisiverčiu nusišypsoti, nes aš jomis tikiu. Tegu vadai ir iškreipia šio luomo idealus, man jie vis tiek brangūs.

Daužymą kumščiais šįsyk palydi šauksmai.

– Rytoj mūsų naujokai žengs pirmą žingsnį kaip luomo nariai – pasirinks darbus. Tai priklausys nuo jų užimtos vietos dešimtuke, – sako Erikas. – Suprantu, kad labai laukiate rezultatų. Juos sąlygojo visų trijų pakopų taškai: fizinio pasirengimo, simuliacijų testai ir galiausiai baigiamasis baimės lauko egzaminas. Rezultatai bus parodyti ekrane man už nugaros.

Tik jam ištarus žodį „nugaros“, vos ne visą sieną užimančiame ekrane užsidega vardai. Prie pirmo numerio – mano nuotrauka ir vardas. Tričė.

Akmuo nusirita nuo krūtinės. Net nesupratau, kaip baisiai buvau prislėgta, kol nepalengvėjo. Šypsausi, malonūs šiurpuliukai laksto oda. Aš pirma. Gal aš ir Divergentė, bet priklausau Bebaimių luomui.

Pamirštu karą; pamirštu mirtį. Vilas mane apkabina ir suspaudžia meškiškame glėbyje. Girdžiu sveikinimus, juoką ir riksmus. Kristina, išplėtusi pilnas ašarų akis, spokso į ekraną.

1. Tričė

2. Jurajas

3. Lina

4. Marlena

5. Piteris

Piteris lieka. Užgniaužiu atodūsį. Paskui skaitau kitus vardus.

6. Vilas

7. Kristina

Šypsausi, Kristina persilenkia per stalą ir mane apkabina. Esu taip suglumusi, kad nevengiu jos prisilietimo. Ji nusikvatoja man į ausį.

Kažkas apkabina mane iš nugaros ir rėkia į ausį. Tai Jurajas. Negaliu atsigręžti, todėl atkišusi ranką sugraibau ir spusteliu jam petį.

– Sveikinu! – šaukiu.

– Tu juos nugalėjai! – rėkia Jurajas. Juokdamasis jis mane paleidžia ir nuskuodžia į saviškių būrį.

Ištempiu kaklą norėdama pamatyti ekraną. Perskaityti iki galo.

Aštuntu, devintu ir dešimtu numeriu įrašyti Bebaimių naujokai, kurių vardai man nieko nesako.

Molė ir Driu – vienuoliktoje ir dvyliktoje vietoje.

Molė ir Driu iškrinta. Driu, mėginęs pabėgti, kai Piteris smaugė mane virš bedugnės, ir Molė, kuri Eruditams apšmeižė mano tėvą, lieka beluomiai.

Tai nėra tokia pergalė, kokios trokštu, bet vis šis tas.

Vilas su Kristina bučiuojasi, mano manymu, kiek begėdiškai. Iš džiaugsmo Bebaimiai daužo kumščiais stalus. Kažkas patapšnoja man per petį – atsigręžusi išvystu Tobiją. Švytėdama atsistoju.

– Ar apglėbti tave būtų per drąsu? – klausia jis.

– Žinai, man visai nesvarbu, ką pamanys kiti, – atsakau. Pasistiebiu ant pirštų galų ir pabučiuoju jį į lūpas.

Tai laimingiausia mano gyvenimo akimirka.

Vėliau, kai Tobijas perbraukia nykščiu įdurtą kaklą, viskas stoja į vietas. Stebiuosi, kaip nedingtelėjo anksčiau.

Pirma: spalvotas serumas turi sekimo daviklius.

Antra: jie susieja mąstymą su simuliacijos programa.

Trečia: serumą išrado Eruditai.

Ketvirta: Erikas ir Maksas dirba ranka rankon su jais.

Atšlyju ir išplėtusi akis įsistebeiliju į Tobiją.

– Triče? – Jis suglumsta.

Pakratau galvą.

– Ne dabar. – Noriu pasakyti: ne čia. Per kelias pėdas išsižioję spokso Vilas su Kristina – tikriausiai dėl to, kad pabučiavau Tobiją – aplink triukšmauja Bebaimiai. Bet Tobijas turi žinoti, kaip tai svarbu.

– Vėliau, – sakau. – Gerai?

Jis linkteli. Net nežinau, kaip jam paaiškinsiu savo prielaidą. Mintys dūzgia.

Bet aš supratau, kaip Eruditai privers mus kovoti.

TRISDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Norėjau susirasti Tobiją paskelbus rezultatus, bet naujokų ir tikrųjų narių minia buvo tokia tiršta, sveikintojų tiek daug, kad srovė nunešė jį tolyn. Nusprendžiau išslinkti iš miegamojo, kai visi sumigs, ir susirasti Tobiją, bet baimės laukas atėmė iš manęs daugiau jėgų, negu tikėjausi, todėl netrukus užsnūdau.

Pabundu nuo čiužinių girgždesio ir kojų šlepsėjimo. Tamsoje iš pradžių nelabai ką įžiūriu. Akims apsipratus pamatau besivarstančią batus Kristiną. Jau ketinu klausti, ką ji čia daro, bet kitoje kambario pusėje išvystu Vilą, besivelkantį marškinėlius. Visi atsikėlę tylėdami rengiasi.

– Kristina, – sušnibždu. Draugė į mane nežiūri, todėl papurtau ją už peties. – Kristina!

Ji kaip niekur nieko varstosi batus.

Žvilgtelėjus jai į veidą man nudiegia paširdžius. Jos akys atmerktos, bet tuščios, veido raumenys suglebę. Ji juda kaip robotas, pusiau prasižiojusi, nors nepabudusi. Visi kiti naujokai atrodo taip pat kaip ji.

– Vilai? – kalbinu per kambarį.

Apsirengę naujokai išsirikiuoja eile ir tylėdami patraukia iš miegamojo. Norėdama sulaikyti čiumpu Vilą už rankos, bet jis raunasi su nepaprasta jėga. Sukandusi dantis laikau jį iš visų jėgų, įsispiriu kulnais į žemę. Bet Vilas tiesiog velka mane paskui.

Naujokai žygiuoja kaip lunatikai.

Apgraibomis surandu batus. Negaliu čia likti. Skubėdama apsiaunu, užsimetu striukę ir bėgu iš kambario, netrukus prisiveju naujokų vorą ir stengiuosi priderinti savo žingsnį. Prireikia tik kelių sekundžių suvokti, kad jie eina koja kojon, ranka rankon. Kaip įmanydama geriau juos mėgdžioju, bet tas ritmas man labai keistas.

Žygiuojame link Pragaro, bet prie įėjimo pasukame į kairę. Koridoriuje stovi Maksas ir mus stebi. Mano širdis daužosi kaip pašėlusi, spoksau priešais save tuščiu žvilgsniu ir kaip įmanydama tiksliau statau kojas. Eidama pro Maksą įsitempiu. Jis pastebės. Jis pastebės, kad mano smegenys nenumarintos kaip kitų naujokų, ir mane pričiups. Jaučiu tai.

Tamsios Makso akys praslysta pro mane.

Užlipame laiptais, tuo pačiu tempu pražygiuojame keturis koridorius ir patenkame į didžiulį urvą. Ten susirinkusi minia Bebaimių.

Eilėmis sustatyti stalai, ant jų juoduoja krūvos kažkokių daiktų. Tik prisiartinusi per kelias pėdas, pamatau, kas tai. Šautuvai.

Žinoma. Erikas sakė, kad visi Bebaimiai vakar buvo pažymėti. Taip visas luomas buvo paverstas besmegeniais, paklusniais, gerai parengtais žudikais. Puikiais kareiviais.

Lygiai kaip ir priešais mane stovintis Vilas imu šautuvą, dėklą ir diržą. Kartoju jo judesius, bet negaliu numatyti, ką jis darys toliau, todėl krapštausi ilgėliau, negu reikėtų. Sugriežiu dantimis. Belieka tikėtis, kad niekas manęs nestebi.

Apsiginklavusi seku paskui Vilą ir kitus naujokus prie išėjimo.

Aš nekariausiu su Nuolankiaisiais, su savo šeima. Verčiau jau mirsiu. Tai įrodžiau baimės lauke. Nelabai turiu iš ko rinktis, bet suvokiu, ką darysiu. Kaip galėdama ilgiau apsimetinėsiu, kad pasiekčiau Nuolankiųjų rajoną. Išgelbėsiu savo šeimą. Nesvarbu, kas po to nutiks. Mane apima ramybė.

Naujokų vora traukia tamsiu koridoriumi. Negaliu įžiūrėti nei Vilo, nei einančiųjų priešais jį. Užkliūvu, suklumpu ir išskečiu rankas, kad neprarasčiau pusiausvyros. Užsigaunu kelį į laiptą. Atsistoju, iš įtampos net barška dantys. Niekas nematė. Per tamsu. Tegu kuo ilgiau būna tamsu.

Už laiptų posūkio prašviesėja, pagaliau vėl matau priešais save Vilo pečius. Susikaupusi, derindamasi prie draugo ritmingai žygiuoju iki laiptų viršaus, praeinu pro dar vieną Bebaimių vadą. Dabar pažįstu Bebaimių vadus, nes tik jie šiąnakt sąmoningi.

Na, ne vien vadai. Sąmoninga esu ir aš – Divergentė. Taip pat ir Tobijas, jei tik neklystu.

Turiu jį surasti.

Ateiname prie bėgių. Žvilgtelėjusi akies krašteliu matau daugybę Bebaimių. Traukinys sustoja priešais mus, visi vagonai atviri. Vienas po kito naujokai lipa į artimiausią vagoną.

Negaliu sukinėti galvos ir dairytis minioje Tobijo, bet akimis šaudau į šonus. Veidai iš kairės nepažįstami, bet per kelis metrus dešinėje pamatau aukštą vaikiną trumpais plaukais. Gal čia ir ne jis, nesu tikra, bet geresnės progos įsitikinti neturėsiu. Neišmanau, kaip pasiekti jį neatkreipiant dėmesio. Bet turiu iki jo prisikasti.

Šis vagonas jau pilnas ir Vilas eina lipti į kitą. Darau kaip ir jis, tik, užuot sustojusi, kur stabteli draugas, pasislenku kelias pėdas į dešinę. Esu apsupta aukštaūgių, todėl jie mane užstoja. Sukandusi dantis dar pasislenku į dešinę. Per daug judu. Būsiu sugauta. Prašau manęs nesugauti.

Bebaimis iš tolesnio vagono tuščiu žvilgsniu paduoda ranką priešais mane stovinčiam vaikinui. Jis paima ją kaip robotas. Aš irgi nežiūrėdama nusitveriu kitos rankos ir kuo grakščiau įlipu į vagoną.

Atsiduriu priešais žmogų, padėjusį man įlipti. Pamačiusi jo veidą imu mirksėti. Tobijo žvilgsnis toks pat tuščias kaip ir kitų. Negi klydau? Jis ne Divergentas? Akyse kaupiasi ašaros, stengiuosi jas sulaikyti ir nusigręžiu.

Prilipa pilnas vagonas, stovime keturiomis eilėmis, petys į petį. Tada šis tas nutinka – kažkas suneria su manim pirštus, priglaudžia delną. Tobijas laiko mano ranką.

Staiga mane užplūsta energija. Spusteliu jam ranką, jis atsako. Tobijas sąmoningas. Aš buvau teisi.

Noriu pažvelgti į jį, bet prisiverčiu laikytis ramiai ir spoksoti priešais save. Traukinys pajuda. Tobijas nykščiu lėtai piešia apskritimus mano delne. Turbūt norėdamas nuraminti, bet tik dar labiau suerzina. Mudviem reikia pasikalbėti. Turiu pažvelgti jam į akis.

Nematau, kur važiuoja traukinys – užstoja aukšta mergina, todėl spoksau jai į pakaušį ir spaudžiu Tobijui ranką, kol sucypia bėgiai. Turbūt važiavome ilgokai, nes paskausta nugarą. Traukinys džergždamas sustoja. Širdies plakimas gniaužia kvapą.

Prieš pat šokant iš vagono, Tobijas pasuka galvą mano pusėn ir mudviejų žvilgsniai susitinka. Verdamas tamsiomis akimis jis liepia:

– Bėk.

– Mano šeima, – atsakau.

Žiūriu tiesiai priešais save ir sulaukusi eilės iššoku iš vagono. Tobijas eina priešais. Užuot spoksojusi jam į pakaušį, imu dairytis, nes atsiduriu pažįstamoje gatvėje. Trumpam nukreipiu dėmesį nuo Bebaimių voros. Einu pro tą vietą, kur kas pusę metų su mama ateidavome rinktis naujų drabužių šeimai; pro stotelę, kur rytais laukdavau mokyklos autobuso; pro smarkiai suskeldėjusį šaligatvio ruožą – čia mudu su Kalebu žaisdavome ir šokinėdavome per plyšius.

Dabar viskas pasikeitę. Namai tamsūs ir tušti. Gatvėse pilna Bebaimių. Visi kareiviai, išskyrus karininkus, juda kaip robotai. Karininkai, išsirikiavę kas kelis šimtus jardų, stebi mus ar sustoję būreliais kalbasi. Rodos, niekas nieko nedaro. Ar tikrai prasidėjo karas?

Atsakymą gaunu tik nužygiavusi dar pusę mylios.

Išgirstu pokšint. Negaliu apsidairyti ir pamatyti, iš kur sklinda garsas, bet kuo toliau einu, tuo stipresnis jis darosi. Pagaliau atpažįstu šautuvų salves. Sukandu dantis. Turiu eiti įbedusi žvilgsnį į priekį.

Tolėliau kareivis parklupdo pilkai vilkintį vyrą. Aš pažįstu tą žmogų – jis tarybos narys. Kareivis – pasirodo, tai moteris, nusikabina ginklą nuo peties ir kuo ramiausiai paleidžia kulką tarybos nariui į pakaušį.

Moters plaukuose įžiūriu pilką sruogą. Tai Torė. Vos nesuklumpu.

Žygiuok. Mano akys dega. Žygiuok.

Praeiname pro Torę ir nužudytą vyrą. Peržengusi jo ranką vos nepratrūkstu raudoti.

Mūsų vora sustoja, aš irgi. Stengiuosi laikytis ramiai, bet trokštu tik surasti Džaniną, Eriką, Maksą ir juos nušauti. Rankos nevalingai dreba. Greitai kvėpčioju pro nosį.

Nuaidi dar vienas šūvis. Kairės akies krašteliu matau susmunkant pilkai vilkintį žmogų. Jei nieko nesiimsiu, visi Nuolankieji bus išžudyti.

Bebaimių kareiviai nedvejodami ir neklausinėdami vykdo tik mintimis perduodamus įsakymus. Kai kurie Nuolankiųjų nariai kartu su vaikais varomi į pastatus. Duris saugo stipri sargyba. Nematau tiktai Nuolankiųjų vadų. Galbūt jie jau nužudyti.

Vienas po kito kareiviai iš mūsų voros eina į šalį ir vykdo tam tikrą užduotį. Netrukus vadai pastebės, kad aš negaunu nurodymų. Ką tada darysiu?

– Jie pamišėliai, – girdžiu vyro balsą iš dešinės.

Matau ilgus, riebius plaukus ir sidabrinį auskarą. Tai Erikas. Jis duria smiliumi man į skruostą – vos atsispiriu norui nutrenkti jo ranką.

– Jie tikrai mūsų nemato? Ir negirdi? – klausia moters balsas.

– Ne, jie puikiai girdi ir mato. Tik to nesuvokia, – atsako Erikas. – Kareiviai gauna komandas iš mūsų kompiuterių per daviklius, kuriuos jiems vakar sušvirkštėme... – Ir prispaudžia pirštą man prie kaklo, rodydamas moteriai dūrio vietą. Stovėk ramiai, liepiu sau. Ramiai, ramiai, ramiai. – ...ir tuoj pat vykdo įsakymus.

Erikas per žingsnį atsitraukia ir vaipydamasis prisikiša Tobijui prie veido.

– Gražu net pažiūrėti, – šaiposi jis. – Legendinis Ketvertas. Niekas nė neprisimins, jog kadaise likau antras, tiesa? Niekas nebeklausinės, koks jausmas treniruotis su vyruku, turinčiu tik keturias baimes? – Erikas įremia šautuvą Tobijui į dešinį smilkinį. Širdies dūžiai atsimuša man pakaušyje. Jis negali šauti. Jis nešaus. Erikas pakreipia galvą. – Kaip manai, ar kas nors pastebės, jei Ketvertas atsitiktinai gaus kulką?

– Nepastebės, – atsainiai atsako moteris. Turbūt viena Bebaimių vadų, nes duoda Erikui leidimą. – Ketvertas dabar – tuščia vieta.

– Kaip blogai, kad atsisakei Makso pasiūlymo, Ketverte. Labai blogai tau, – tyliai sako Erikas ir įdeda šovinį į lizdą.

Man trūksta oro, buvau sulaikiusi kvapą beveik minutę. Akies krašteliu matau, kaip Ketvertas pajudina ranką, bet jau laikau savąją ant ginklo. Įremiu vamzdį Erikui į kaktą. Jis išplečia akis, veidas sustingsta ir trumpai virsta nesąmoningu Bebaimių kareiviu.

Laikau smilių ant gaiduko.

– Patrauk ginklą jam nuo galvos, – liepiu.

– Tu manęs nenušausi, – atkerta Erikas.

– Įdomiai mąstai, – tariu. Tačiau aš negaliu jo nušauti; negaliu. Grieždama dantimis nuleidžiu ranką ir šaunu Erikui į koją. Suklikęs jis griebiasi už jos abiem rankom. Pasijutęs laisvas Tobijas išsitraukia šautuvą ir šauna Eriko draugei į koją. Negaištu laiko įsitikinti, ar jis pataikė. Čiumpu Tobiją už rankos ir pasileidžiu bėgti.

Jeigu įsmuksime į skersgatvį, įlįsim į kurį nors pastatą ir Bebaimiai mūsų nesuras. Reikia įveikti du šimtus jardų. Už nugaros aidi žingsniai, bet nesigręžioju. Spausdamas ranką, Tobijas tempia mane, jis lekia kaip žaibas, nespėju su juo. Klupinėdama skuodžiu iš paskos. Išgirstu šūvį.

Aštrus skausmas staiga nuveria petį ir išplinta po visą kūną. Riksmas įstringa gerklėje, krisdama ant šaligatvio nusibrozdinu skruostą. Pakėlusi galvą išvystu šalia klūpantį Tobiją ir surinku:

– Bėk!

Jis tyliai ir ramiai atsako:

– Ne.

Po akimirkos mudu apsupami. Tobijas padeda man atsikelti ir prilaiko. Bebaimių kareiviai taikosi į mus.

– Maištininkai Divergentai, – pareiškia Erikas, laikydamasis ant vienos kojos. Jo veidas baltas kaip popierius. – Atiduokit ginklus.

TRISDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Laikausi Tobijo. Nugaron įremtas šautuvo vamzdis stumia mane pirmyn, pro pagrindines Nuolankiųjų būstinės, įsikūrusios paprastame pilkame dviejų aukštų name, duris. Mano šonu teka kraujas. Negalvoju apie tai, kas manęs laukia; viską užgožia skausmas.

Atsiduriu prie durų, saugomų dviejų kareivių. Mudu su Tobijumi įstumiami į paprastą kontorą. Čia stovi tik stalas, kompiuteris ir dvi tuščios kėdės. Prie stalo sėdi Džanina ir kalbasi telefonu.

– Nusiųskit kelis kareivius atgal į būstinę, – sako ji. – Ten reikalinga gera apsauga, tai labai svarbu. Nebegaliu kalbėti, turiu eiti. – Ji užvožia telefoną ir įsmeigia į mane pilkas akis. Jos man primena lydytą plieną.

– Maištininkai Divergentai, – praneša vienas Bebaimių. Galbūt vienas vadų, o gal kareivis, kuriam nebuvo įšvirkšta serumo.

– Taip, pati matau. – Džanina nusiima akinius ir tvarkingai padeda ant stalo. Tikriausiai ji nešioja akinius daugiau iš tuštybės negu iš reikalo, su jais manosi atrodanti protingesnė – taip sakydavo mano tėvas.

– Tu, – Džanina parodo į mane. – Ne veltui įtariau. Iš pat pradžių, kilus nesklandumams dėl tavo gabumų testo. Tačiau tu... – Džanina papurto galvą ir nukreipia akis į Tobiją. – Tu, Tobijau – gal vadinti tave Ketvertu – kažkaip išsisukai nepastebėtas, – sako ji tyliai. – Viskas buvo patikrinta: gabumų testo rezultatai, simuliacijos, viskas. Bet vis dėlto tu čia atsidūrei. – Džanina paremia rankomis smakrą. – Galbūt paaiškinsi, kaip tai nutiko?

– Jūs čia protingiausia, – šaltai atsako Tobijas. – Tai ir pasakykit.

Šypsnys perkreipia jos lūpas.

– Pagal mano teoriją tu priklausai Nuolankiesiems, o divergentiškumas tau pasireiškia silpniau negu kitiems. – Džanina nusišypso plačiau, tarsi būtų patenkinta.

Grieždama dantimis svarstau, kaip būtų gerai pulti per stalą ir ją nusmaugti. Jei ne sužeistas petys, pamėginčiau.

– Jūsų dedukciniai samprotavimai stulbina, – atšauna Tobijas. – Tiesiog kelia pagarbią baimę.

Pašnairuoju į jį. Buvau beveik pamiršusi šitą jo bruožą – Tobijas priešinsis, o ne atsigulęs lauks mirties.

– Dabar, jūsų įžvalgumui pasitvirtinus, norėsite mudu nužudyti. – Tobijas užsimerkia. – Šiaip ar taip, darbo netrūksta, reikia sunaikinti daugybę Nuolankiųjų vadų.

Jei Tobijo pastaba ir supykdo Džaniną, ji to neparodo. Toliau šypsosi ir lieka rami. Ji vilki mėlyną apgludusią suknelę iki kelių, išryškinančią riebalų rinkeles ant liemens. Bežiūrint į Džaninos veidą kambarys ima suktis ir aš dar stipriau atsiremiu į Tobiją. Jis apkabina mane per liemenį ir neleidžia pargriūti.

– Nekvailiok, kam skubėti, – linksmai sako Džanina. – Abudu čia esate dėl labai svarbios priežasties. Matot, esu priblokšta, kad Divergentai atsparūs mano sukurtam serumui, todėl dabar jį tobulinu. Tikėjausi, paskutinė partija tikrai veiksminga, deja, klydau. Dabar išbandysiu dar vieną.

– Kam tąsytis? – sakau. Juk anksčiau ji ir Bebaimių vadai ramiausiai nužudydavo Divergentus. Kas dabar pasikeitė?

Džanina man nusiviepia.

– Todėl, kad pradėjus šį projektą man kilo klausimas. – Džanina apeina stalą pirštais braukdama paviršių. – Kodėl dauguma Divergentų kilę iš Nuolankiųjų luomo, iš tų silpnavalių, dievobaimingų nuobodų?

Nežinojau, kad dauguma Divergentų kilę iš Nuolankiųjų, ir nenutuokiu, kodėl taip yra. Tikriausiai būsiu nužudyta taip ir nesužinojusi.

– Silpnavaliai, – nusišaipo Tobijas. – Kiek mačiau, valdyti simuliaciją reikia stiprios valios. Silpnavališka per kompiuterį valdyti armiją, nes patiems parengti ją per sunku.

– Aš ne kvailė, – atšauna Džanina. – Iš intelektualų karių nebus. Mums atsibodo būti valdomiems saujelės stuobrių, įsitikinusių savo teisumu ir atsisakančių turtų bei pažangos, tačiau patys vieni jų nuversti negalime. Ir Bebaimių vadai su džiaugsmu sutiko man padėti mainais už vietas naujoje, tobulesnėje vyriausybėje.

– Tobulesnėje, – prunkšteli Tobijas.

– Taip, tobulesnėje, – pakartoja Džanina. – Siekiančioje sukurti pasaulį, kuriame žmonės gyventų turtingai, patogiai ir nieko nestokotų.

– Kokia kaina? – klausiu kimiai, sunkiai košdama žodžius. – Juk tie turtai nenukris iš dangaus.

– Šiuo metu beluomiai eikvoja mūsų išteklius, – pareiškia Džanina. – Kaip ir Nuolankieji. Kai tavo senojo luomo likučiai bus įtraukti į Bebaimių armiją, prie mūsų prisidės Teisuoliai – tada išspręsime visas problemas.

Įtraukti į Bebaimių armiją. Žinau, ką tai reiškia – Džanina nori valdyti ir Nuolankiųjų protus. Visus paversti marionetėmis.

– Išspręsite visas problemas, – kandžiai pakartoja Tobijas. Ir garsiau priduria: – Neapsigaukit. Jūs nė vakaro nesulauksit, jūs...

– Jei mokėtum tvardytis, – šaltai pertraukia Džanina, – nebūtum atsidūręs tokioje padėtyje, Tobijau.

– Tai jūs įstūmėte mane į tokią padėtį, – atrėžia jis. – Kai sumanėte pulti nekaltus žmones.

– Nekaltus žmones, – nusikvatoja Džanina. – Juokinga girdėti tai iš tavęs. Vyliausi, Marko sūnus tikrai supras, kad ne visi šie žmonės yra nekalti. – Moteris atsisėda ant stalo krašto, sijonas pasislenka aukštyn ir apnuogina išvagotas strijų šlaunis. – Sąžiningai prisipažink, ar nesidžiaugtum sužinojęs, kad tavo tėvas buvo nužudytas per puolimą?

– Ne, – iškošia Tobijas pro sukąstus dantis. – Jis neapraizgė savo blogio pinklėmis viso luomo ir nesirengė masiškai išžudyti kitų luomų vadų.

Rodos, jiedu trumpai spokso vienas į kitą, bet užtektinai ilgai, kad man sustingtų širdis, paskui Džanina atsikrenkščia.

– Tik noriu pasakyti, – dėsto Džanina, – kad netrukus daugybė Nuolankiųjų – suaugusiųjų ir vaikų – taps mano pavaldiniais. Ir manęs visai nedžiugina, kad tarp jų gali būti nemažai Divergentų, tokių kaip judu, kurių negalima valdyti per simuliacijas. – Ji atsistoja, žengia kelis žingsnius į kairę ir suneria rankas. Jos nagai nukramtyti iki gyvuonies kaip ir mano. – Todėl iškilo būtinybė sukurti naują serumą, kuris veiktų ir Divergentus. Esu priversta patobulinti savo kūrinį. Tam čia ir esat atvesti. – Ji žingteli į dešinę. – Neklydai sakydamas, kad esate stiprios valios. Jos aš negaliu kontroliuoti. Bet šį tą vis tiek galiu.

Džanina sustoja ir atsigręžia į mudu. Atremiu galvą Tobijui į petį. Kraujas srūva man nugara. Skausmas nebestiprėja, imu su juo apsiprasti, kaip žmogus įpranta prie nuolatinio sirenos kaukimo.

Džanina suglaudžia delnus. Nematau jos akyse žiaurios piktdžiugos ir nė šešėlio sadizmo, kaip tikėjausi. Ji robotė, o ne maniakė. Ji aptinka problemas ir ieško sprendimų, paremtų turimais duomenimis. Nuolankieji pastojo Džaninai kelią į trokštamą valdžią, todėl ji rado būdą juos pašalinti. Ji neturėjo armijos, todėl susitarė su Bebaimiais. Žinojo, kad jai teks patikimai valdyti minias žmonių, todėl sukūrė serumą ir daviklius. Divergentai Džaninai yra tiesiog dar viena spręstina problema. Todėl ta moteris tokia baisi – ji turi užtektinai proto mus sunaikinti.

– Negaliu kontroliuoti jūsų regos ir klausos, – sako Džanina. – Todėl sukūriau naują serumą – jis leis manipuliuoti jūsų valia. Atsisakiusieji paklusti mūsų valdžiai bus akylai stebimi.

Stebimi – vadinasi, praras laisvą valią. Džanina moka gražiai kalbėti.

– Tobijau, tu būsi pirmas bandomasis triušis. O tu, Beatriče... – Džanina nusišypso. – Esi smarkiai sužeista ir man nereikalinga, todėl po šio pokalbio tau bus įvykdyta egzekucija.

Mėginu nuslėpti drebulį, sukeltą žodžio „egzekucija“. Mano petį plėšia skausmas, pakeliu akis į Tobiją. Sunkiai sulaikau ašaras išvydusi siaubą jo išplėstose, tamsiose akyse.

– Ne, – Tobijas papurto galvą. Jo balsas dreba, bet žvilgsnis rūstus. – Verčiau jau mirsiu.

– Nelabai turi iš ko rinktis, – linksmai atsako Džanina.

Tobijas negrabiai suima mano veidą delnais ir pabučiuoja. Atsakau į jo bučinį. Akimirką pamirštu skausmą ir artėjančios mirties baimę, esu dėkinga, kad atėjus galui mane lydės ryškus šio bučinio prisiminimas.

Paskui Tobijas mane paleidžia ir aš, kad nepargriūčiau, atsiremiu į sieną. Jis tyli, tik įtempia raumenis, tada šoka per stalą ir griebia Džaniną už gerklės. Bebaimių sargybiniai puola Tobiją iškėlę šautuvus, aš klykiu.

Tik dviese kareiviai sugeba atplėšti Tobiją nuo Džaninos ir pargriauti ant grindų. Vienas keliais prispaudžia jam pečius ir laiko galvą, neleisdamas pakelti jos nuo kilimo. Metuosi prie jų, bet kitas sargybinis griebia mane ir trenkia į sieną. Esu netekusi daug kraujo, maža ir silpna.

Springdama ir žiopčiodama Džanina atsiremia į stalą. Ji trinasi paraudusį kaklą, ant kurio matyti Tobijo pirštų žymės. Kad ir kokia bejausmė ji atrodo, vis dėlto yra žmogus – akys pasrūva ašaromis. Iš stalčiaus ji ištraukia dėžutę, atidaro ir išima švirkštą su adata.

Vis dar sunkiai kvėpuodama Džanina artinasi prie Tobijo. Jis griežia dantimis ir alkūne žiebia vienam iš sargybinių į veidą. Šis šautuvo buože trenkia Tobijui per galvą, o Džanina suvaro adatą į kaklą. Tobijo kūnas suglemba.

Iš mano burnos išsiveržia ne kūkčiojimas ir ne riksmas, bet tarsi svetimas kriokimas, kažkieno kito šaiži aimana.

– Paleiskit jį, – gargždžiu balsu liepia Džanina.

Sargybiniai atsistoja, pakyla ir Tobijas. Jis neatrodo apdujęs kaip kiti Bebaimių kareiviai; akys budrios. Kelias sekundes nustebęs dairosi.

– Tobijau! – kviečiu. – Tobijau!

– Jis tavęs neatpažįsta, – sako Džanina.

Tobijas žvilgteli per petį, prisimerkia ir staigiai puola prie manęs. Nespėjus sargybiniams įsikišti, griebia mane už gerklės ir suspaudžia pirštais trachėją. Dūstu, į veidą suplūsta kraujas.

– Jį valdo simuliacija, – pareiškia Džanina. Ausyse taip tvinkčioja, kad vos girdžiu jos žodžius. – Simuliacija iškreipia jo matymą, todėl jis draugą laiko priešu.

Vienas sargybinių atplėšia nuo manęs Tobiją. Trūksmingai žiopčioju.

Tobijas pasmerktas. Valdomas simuliacijos dabar jis žudys žmones, kuriuos visai neseniai vadino nekaltais. Verčiau Džanina būtų jį nužudžiusi.

– Šitas serumas pranašesnis tuo, – aiškina Džanina švytinčiomis akimis, – kad žmogus gali veikti pats vienas. Tai kur kas efektyviau negu besmegeniai kareiviai. – Ji žvilgteli į laikančius Tobiją sargybinius. Jis stengiasi išsiplėšti, raumenys įtempti, akys įsmeigtos į mane. Bet mato ne mane, ne tokią mane jis pažino. – Nugabenkite jį į valdymo kambarį. Stebėti kompiuterius mums reikalingas palyginti protingas žmogus. Kiek žinau, jis ten ir dirbo. – Džanina suglaudžia delnus priešais save. – O ją veskite į kambarį B13, – įsako ir mosteli ranka.

Tas mostas reiškia man mirties nuosprendį, bet jai tai tik dar viena atlikta užduotis, kurią bus galima išbraukti iš sąrašo. Tiktai logiška įvykių seka, atitinkanti jos planą. Ji nužvelgia mane abejingu žvilgsniu, o du kareiviai ištempia iš kambario.

Jie velka mane koridoriumi. Nepasiduodu vidiniam stinguliui, rėkiu ir muistausi. Įkandu vienam sargybiniui į ranką ir nusišypsau pajutusi kraujo skonį. Jis man smogia ir aš panyru į nebūtį.

TRISDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Pabundu tamsoje, įsispraudusi į kietą kampą ant lygių šaltų grindų. Palietus tvinkčiojančią galvą, pirštai sulimpa. Raudona – kraujas. Nuleisdama ranką į sieną užsigaunu alkūnę. Kur aš esu?

Virš galvos sumirkčioja lempelė. Įsidegusi ji šviečia blyškiai mėlynai. Išvystu stiklines rezervuaro sienas ir blankų savo atspindį jose. Kambarys mažas, betoninėmis sienomis, be langų. Aš viena. Na, beveik – prie vienos sienos pritvirtinta nedidelė vaizdo kamera.

Rezervuaro dugne matau nedidelę angą. Jon įstatytas vamzdis jungiasi su kitu vamzdžiu, ateinančiu iš kambario kampo.

Nuo pirštų galiukų drebulys persimeta į rankas ir išplinta po visą kūną. Tirtu.

Šįsyk tai ne simuliacija.

Dešinė ranka nutirpusi. Pasislinkusi iš kampo išvystu klaną kraujo. Dabar negaliu panikuoti. Atsistoju, atsiremiu į sieną ir kvėpuoju. Baisiausia, kas man gali čia nutikti – nuskęsti rezervuare. Prispaudžiu galvą prie stiklo ir nusijuokiu. Tokią baisiausią baigtį aš įsivaizduoju. Juokas virsta kūkčiojimu.

Jei dabar nepasiduosiu, atrodysiu drąsi stebinčiajam mane pro kamerą. Tačiau kartais, žvelgiant mirčiai į akis, drąsiausia yra ne kovoti. Kūkčioju prisispaudusi prie stiklo. Nebijau mirties, tik nenoriu mirti šitaip, nuskęsti.

Verčiau jau rėkti, o ne verkti. Todėl klykiu ir daužau kulnu užpakalinę rezervuaro sieną. Koja atšoka, spiriu vėl, net sutvinkčioja kulnas. Atkakliai ir įnirtingai spardau, paskui atsitraukiu ir kairiu petimi trenkiuosi į stiklą. Nuo smūgio sužeistas dešinys petys ima degti, lyg prispaudus karštą žarsteklį.

Į rezervuarą pradeda srūti vanduo.

Kamera įjungta, vadinasi, esu stebima, tiksliau, tyrinėjama, kaip mėgsta Eruditai. Jie nori pažiūrėti, ar tikrovėje reaguosiu taip pat kaip per simuliaciją. Įrodyti, kad esu bailė.

Atgniaužiu kumščius ir nuleidžiu rankas. Aš nesu bailė. Pakėlusi galvą įsistebeiliju į kamerą. Jei sutelksiu dėmesį į kvėpavimą, gal pamiršiu artėjančią mirtį. Spoksau į kamerą, kol imu matyti vien tik ją. Vanduo užlieja kulkšnis, paskui blauzdas, šlaunis. Pasiekia rankų pirštus. Įkvepiu, iškvepiu. Vanduo švelnus kaip šilkas.

Įkvepiu. Vanduo švariai nuplaus mano žaizdas. Iškvepiu. Per krikštą mama panardino mane į vandenį prašydama Dievo apsaugos. Jau seniai negalvojau apie Dievą, bet dabar jį prisimenu. Tai suprantama. Staiga nudžiungu šovusi Erikui į koją, o ne į galvą.

Mano kūnas kyla kartu su vandeniu. Nesispardau, suglaudžiu kojas, iškvepiu visą orą ir neriu į dugną. Vanduo užpila ausis. Jaučiu, kaip glosto man veidą. Dingteli, kad jei pritrauksiu pilnus plaučius vandens, nusibaigsiu greičiau, bet neprisiverčiu to padaryti. Pučiu burbulus.

Atsipalaiduok. Užsimerkiu. Plaučiai dega.

Iškėlusi rankas imu kilti į viršų. Atsiduodu raminamam vandens glėbiui.

Vaikystėje tėtis iškeldavo mane virš galvos ir bėgdavo, o man rodydavosi, kad skrendu. Oras glostydavo kūną, ir aš visai nebijodavau. Atmerkiu akis.

Priešais mane stovi tamsus siluetas. Turbūt jau esu arti mirties, kliedžiu. Skausmas plėšia plaučius. Uždusti yra skausminga. Priešais mano veidą prie stiklo prisispaudžia delnas – ir netrukus pro vandenį įžiūriu neryškų mamos veidą.

Girdžiu smūgį, stiklas ima trūkinėti. Vanduo veržiasi pro skylę rezervuaro viršuje, stiklinė siena lūžta per pusę. Stiklui dūžtant nusigręžiu ir vandens srautas išmeta mane ant grindų. Žiopčioju, spjaudau vandenį ir gaudau orą, kosėju, vėl žiopčioju. Mama mane apglėbia, išgirstu jos balsą.

– Beatriče, – sako mama. – Beatriče, turim bėgti.

Ji užsideda mano ranką ant pečių ir pastato ant kojų. Ji vilki kaip mano mama ir atrodo kaip mano mama, bet laiko šautuvą, o jos ryžtingas žvilgsnis man nepažįstamas. Per šukes ir vandenį klupinėju paskui ją prie atvirų durų. Bebaimių sargybiniai guli negyvi.

Silpnomis kojomis iš paskutiniųjų slidinėju ir čiužinėju koridoriaus plytelėmis. Kai pasukam už kampo, mama šauna į du sargybinius, saugančius duris koridoriaus gale. Pataiko į galvas ir jie susmunka. Tada atremia mane į sieną ir nusivelka pilką švarkelį. Lieka su berankoviais marškinėliais. Kai mama pakelia ranką, išvystu pažastyje švystelint tatuiruotę. Nebesistebiu, kodėl ji niekad nepersirenginėdavo man matant.

– Mama, – sakau įtemptu balsu. – Tu kilusi iš Bebaimių.

– Taip, – nusišypso ji. Iš švarkelio ji padaro paraištę mano rankai, drabužio rankoves suriša ant sprando. – Ir šiandien man tai pravertė. Tavo tėvas su Kalebu ir keliais kitais slepiasi rūsyje, Turgaus aikštės ir Šiaurinės gatvės sankryžoje. Turime ten nusigauti.

Apstulbusi žiūriu į mamą. Šešiolika metų du kartus per dieną sėdėdavau greta jos prie virtuvės stalo ir nė sykio nedingtelėjo, kad ji kilusi ne iš Nuolankiųjų luomo. Ar aš iš tiesų pažinau savo mamą?

– Paklausinėsi vėliau, – sako ji, pasikelia marškinėlius, iš už kelnių diržo išsitraukia ginklą ir paduoda man. Paskui paglosto skruostą. – Eime.

Mama pasileidžia į koridoriaus galą, aš – įkandin.

Mudvi esame Nuolankiųjų būstinės rūsyje. Kiek prisimenu, mama nuolat čia dirbo, tad nesistebiu, kad ji ryžtingai veda mane tamsiais koridoriais. Kopiame drėgnais ir šaltais laiptais, kol galiausiai niekieno nekliudomos išlendame į dienos šviesą. Kiek Bebaimių mama nušovė, kol mane surado?

– Kaip sužinojai, kur aš? – klausiu.

– Prasidėjus puolimui stebėjau traukinius, – atsako ji žvilgtelėdama į mane per petį. – Nežinojau, ką darysiu tave radusi. Svarbiausia – tave išgelbėti.

Man užgniaužia gerklę.

– Bet aš tave išdaviau. Palikau.

– Tu mano duktė. Man nerūpi luomai. – Mama papurto galvą. – Tik pažiūrėk, kur tokia tvarka mus nuvedė. Gėris neilgai tveria žmonėse, blogis aptinka plyšį ir ima juos nuodyti.

Mama stabteli skersgatvio gale.

Dabar ne laikas pokalbiams. Bet turiu šio to paklausti.

– Mama, iš kur žinai apie Divergentus? Kas jie tokie? Kodėl...

Ji atidaro šautuvo dėtuvę ir žvilgteli pažiūrėti, kiek liko šovinių. Paskui įdeda kelis iš kišenės. Su tokia išraiška ji siūdavo.

– Žinau, nes pati esu viena jų, – atsako ji ir žvilgteli į mane uždarydama dėtuvę. – Man negrėsė pavojus, nes mama buvo viena Bebaimių vadų. Pasirinkimo dieną ji liepė man palikti luomą ir pasiieškoti saugesnės vietos. Pasirinkau Nuolankiuosius. – Atlikusį šovinį mama įsideda į kišenę ir atlošia pečius. – Tačiau aš norėjau, kad tu rinktumeisi pati.

– Nesuprantu, kodėl mes tokie pavojingi vadams.

– Kiekvienas luomas įpareigoja savo narius galvoti ir elgtis atitinkamai. Dauguma paklūsta. Dauguma nesunkiai išmoksta taisyklių, susirikiuoja mintis ir laikosi tokios gyvensenos. – Mama paliečia sveikąjį mano petį ir nusišypso. – Bet Divergentų mąstymas nepaklūsta taisyklėms. Mes negalime būti įsprausti į siaurus rėmus ir tai gąsdina vadus. Mes esame nevaldomi. Todėl, kad ir ką jie darytų, nuolat kelsime jiems rūpesčių.

Tarsi įkvėpiau gaivaus oro. Aš nesu Nuolankioji. Ir ne Bebaimė.

Aš – Divergentė.

Manęs negalima valdyti.

– Štai ir jie, – sako mama dirstelėjusi pro kampą. Per jos petį pamatau keletą Bebaimių su šautuvais, ritmingai žingsniuojančių mūsų link. Mama grįžteli atgal. Iš ten, alėja, atlekia kitas Bebaimių būrys, jie mus supa.

Mama paima mane už rankų ir pažvelgia į akis. Ji sumirksi, o aš žiūriu į ilgas jos blakstienas. Trokštu, kad būčiau paveldėjusi nors kiek jos grožio, nes mano veido bruožai smulkūs ir neišraiškingi. Na, bent jau paveldėjau jos protą.

– Bėk pas tėvą ir brolį. Alėja į dešinę ir žemyn į rūsį. Pasibelsk dusyk, paskui tris, tada šešis. – Mama suima mano skruostus. Jos rankos šaltos, delnai šiurkštūs. – Aš atitrauksiu jų dėmesį. O tu skuosk kiek gali.

– Ne. – Papurtau galvą. – Be tavęs niekur neisiu.

Mama nusišypso.

– Būk drąsi, Beatriče. Aš tave myliu.

Ji pabučiuoja mane į kaktą ir pasileidžia į gatvės vidurį. Iškėlusi virš galvos šautuvą tris kartus pykšteli į orą. Bebaimiai sukrunta.

Skutu skersai gatvę į alėją. Bėgdama dirsteliu per petį, ar Bebaimiai manęs nesiveja. Mano mama šaudo į būrį sargybinių, jie mato vien ją ir manęs nepastebi.

Išgirdusi atsakomąsias salves staigiai atsigręžiu. Suklumpu ir stabteliu.

Mama sustingsta, paskui atsilošia. Marškinėliai ant pilvo nusidažo krauju. Raudona dėmė išryškėja ir ant peties. Sumirksiu, bet raudonos dėmės vis tiek tavaruoja akyse. Vėl mirkteliu ir išvystu mamos šypseną šluojant nukirptus mano plaukus.

Mama pirmiausia suklumpa ant kelių, rankos nusvyra prie šonų, paskui griūva ant šaligatvio ir susiriečia kaip sulaužyta lėlė. Guli bejausmė ir bedvasė.

Užsidengiu ranka burną ir rėkiu į delną. Ašaroti skruostai dega. Nejučiomis pravirkstu. Mudvi siejantis kraujo ryšys ragina mane grįžti, bet galvoje nuskamba paskutiniai mamos žodžiai: būk drąsi.

Nuveria skausmas, tarsi dūžtu į šukes, visas pasaulis akimirksniu žlunga. Šalitgatvio plytelės duria kelius. Jeigu atsigulsiu, viskas bus baigta. Gal Erikas buvo teisus. Gal pasirinkti mirtį reiškia tiesiog išeiti į nežinomą, neištirtą vietą.

Prisimenu, kaip Tobijas glostė man plaukus prieš pirmą simuliaciją. Kaip jis įtikinėjo mane būti drąsią. Tą patį sakė ir mama.

Tarsi gavę naują komandą, Bebaimių kareiviai vienu metu atsigręžia. Šiaip ne taip atsikeliu ir pasileidžiu bėgti.

Aš esu drąsi.

TRISDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Mane persekioja trys kareiviai. Jie bėga vienodu ritmu, žingsniai aidi alėja. Vienas šauna ir aš griūvu ant žemės, nusibruoždama delnus į šaligatvį. Kulka kliudo plytų sieną man iš dešinės, aplink pažyra tinko gabaliukai. Metuosi už kampo ir užtaisau šautuvą.

Jie nužudė mano mamą. Nusitaikau į alėją ir pyškinu aklai. Gal ne šitie kareiviai, bet tai nesvarbu. Negali būti svarbu, nes ir pati mirtis atrodo netikra.

Dabar girdėti tik vieno žmogaus žingsniai. Suimu ginklą abiem rankom, išlendu į gatvę ir nusitaikau. Uždedu pirštą ant gaiduko, bet nenuspaudžiu iki galo. Prie manęs bėga ne vyras, o vaikinas. Susitaršiusiais plaukais, suraukęs antakius.

Vilas. Tuščiomis akimis ir apdujęs, bet vis tiek Vilas. Išvydęs mane sustoja, išsižergia ir nusitaiko. Išgirstu, kaip jis atlaužia gaiduką ir nieko nelaukusi šaunu. Stipriai užsimerkiu. Užgniaužiu kvapą.

Pataikau jam į galvą. Žinau, nes ten ir taikiausi.

Neatsimerkdama nusigręžiu ir dingstu iš alėjos. Turgaus aikštės ir Šiaurinės gatvės sankryža. Žvalgausi, kur esu, bet neįskaitau gatvės pavadinimo – akyse liejasi. Kelis kartus sumirksiu. Stoviu vos per porą jardų nuo pastato, kur slepiasi mano artimieji.

Suklumpu prie mamos nurodyto namo. Tobijas pasakytų, kad keldama triukšmą elgiuosi neprotingai. Gali išgirsti Bebaimių kareiviai.

Prispaudžiu kaktą prie sienos ir suklinku. Po kelių sekundžių užsidengiu ranka burną ir vėl suklinku, riksmas virsta kūkčiojimu. Šautuvas tarškėdamas nusirita ant šaligatvio. Akyse vis dar stovi Vilas.

Mano atmintyje jis šypsosi. Pašaipiai patempęs lūpą. Matyti tiesūs dantys. Akys švyti. Vilas juokiasi, erzina, prisiminimuose jis gyvesnis negu aš dabar. Teko rinktis: jis arba aš. Pasirinkau save. Bet aš irgi jaučiuosi mirusi.

+ + +

Beldžiu į duris taip, kaip mokė mama – dusyk, paskui trissyk, galiausiai šešis.

Nusišluostau ašaras. Pirmą kartą – nuo tada, kai palikau – pamatysiu savo tėvą. Nenoriu jam pasirodyti palūžusi ir apsiverkusi.

Durys atsiveria, ant slenksčio stovi Kalebas. Jį pamačiusi suakmenėju. Jis trumpai pažiūri į mane, paskui stipriai apkabina ir užkliudo žaizdą petyje. Prikandu lūpą, kad nesurikčiau, bet vis tiek sudejuoju, ir Kalebas atsitraukia.

– Dieve mano, Beatriče, tu sužeista?

– Eikim vidun, – tariu silpnu balsu.

Kalebas nykščiu nusibraukia ašarotas akis. Durys mums už nugaros užsitrenkia.

Patalpa blausiai apšviesta, bet įžiūriu pažįstamus veidus: buvusius kaimynus, klasės draugus ir tėvo bendradarbius. Tėvas spokso į mane taip, lyg būčiau dvigalvė. Išvystu Marką. Jį pamačius nuveria skausmas. Tobijas...

Ne. Aš šito nedarysiu; negalvosiu apie Tobiją.

– Kaip sužinojai, kur slepiamės? – klausia Kalebas. – Mama tave surado?

Linkteliu. Ir apie mamą dabar nenoriu galvoti.

– Mano petys peršautas, – sakau. Dabar esu saugi, ir adrenalinas, ginęs mane į priekį, ima vadėtis. Skausmas vis stiprėja. Susmunku. Ant cementinių grindų nuo mano drabužių varva vanduo. Gerklę smaugia rauda, bet aš ją užgniaužiu.

Kaimynė, vardu Tesa, gyvenanti per kelis namus nuo mūsų, patiesia čiužinuką. Ji buvo ištekėjusi už tarybos nario, bet vyro čia nematau. Jis tikriausiai nužudytas.

Kažkas prineša artyn lempą, kad būtų galima apžiūrėti žaizdą. Kalebas atplėšia pirmosios pagalbos rinkinį, Siuzana paduoda man butelį vandens. Tik pilname Nuolankiųjų kambaryje gali sulaukti tokios pagalbos. Dirsteliu į Kalebą. Jis vėl dėvi pilkus drabužius. Susitikimas Eruditų būstinėje dabar atrodo kaip sapnas.

Prieina tėvas, uždeda ranką man ant pečių, padeda atsikelti ir nuveda prie čiužinio.

– Kodėl tu visa šlapia? – klausia Kalebas.

– Eruditai mėgino mane nuskandinti, – atsakau. – Kaip tu čia atsidūrei?

– Padariau, ko prašei tu – ko prašė mama. Suradau simuliacijos serumą ir išsiaiškinau, kad Džanina sukūrė plataus spindulio daviklius, todėl signalą galima perduoti iš toli. Taip sužinojau apie Eruditų ir Bebaimių sąjungą. Šiaip ar taip, viską supratęs mečiau iniciaciją. Norėjau tave įspėti, bet buvo per vėlu, – pasakoja Kalebas. – Dabar esu beluomis.

– Ne, nesi, – griežtai atkerta tėvas. – Tu priklausai Nuolankiesiems.

Atsiklaupiu ant čiužinuko, Kalebas žirklėmis perkerpa marškinėlių petį. Jis kilsteli gabalą medžiagos – pirmiausia apnuogina ištatuiruotą Nuolankiųjų simbolį ant dešinio peties, paskui – tris kranklius ant raktikaulio. Tėvas su Kalebu spokso į tatuiruotes sykiu ir susižavėję, ir priblokšti, bet abu tyli.

Atsigulu ant pilvo. Kai tėvas iš pirmosios pagalbos rinkinio išima antiseptinį skystį, Kalebas suspaudžia man delną.

– Ar esi kada traukęs iš žmogaus kulką? – nervingai sukikenu.

– Nustebtum sužinojusi, ką moku, – atsako tėvas.

Aš menkai pažįstu savo tėvus. Prisiminusi mamos tatuiruotę prikandu lūpą.

– Skaudės, – įspėja tėvas.

Peilio nematau, bet jaučiu smingant į raumenis. Skausmas veria visą kūną ir aš rėkiu grieždama dantimis ir gniauždama Kalebui ranką. Išgirstu, kaip tėvas prašo atpalaiduoti nugarą. Ašaros veržiasi iš akių, bet darau kaip liepta. Vėl nusmelkia skausmas, peilis raka raumenis, o aš vis klykiu.

– Ištraukiau, – sako tėvas ir kulka dzingteli ant grindų.

Kalebo akys laksto nuo manęs prie tėvo, paskui jis nusikvatoja. Taip seniai negirdėjau brolio juokiantis, kad pravirkstu.

– Ko juokies? – šniurkšteliu.

– Nebesitikėjau, kad vėl būsim kartu, – atsako jis.

Tėvas išvalo žaizdą šaltu tamponu.

– Laikas siūti, – sako jis.

Linkteliu. Jis mikliai įveria siūlą į adatą.

– Vienas, – skaičiuoja tėvas, – du... trys.

Tyliu sukandusi dantis. Iš visų šiandien patirtų kančių – sužeidimo, skendimo, kulkos traukimo, mamos ir Tobijo netekties – šitą lengviausia ištverti.

Tėvas susiuva žaizdą, nukerpa siūlą ir sutvarsto petį. Kalebas padeda man atsisėsti, nusivelka marškinėlius ilgomis rankovėmis ir atiduoda man. Pats lieka su berankoviais.

Tėvas padeda įkišti dešinę ranką į rankovę, tada užsitraukiu marškinėlius per galvą. Jie dideli ir gaiviai kvepia – kaip Kalebas.

– Taigi, – tyliai klausia tėvas, – kur mama?

Nuduriu akis. Nenoriu paskelbti tokios žinios. Nenoriu pradėti pokalbio nuo tokios žinios.

– Ji žuvo, – sakau, – gelbėdama mane.

Kalebas užsimerkia ir sunkiai atsidūsta.

Tėvas trumpam susigūžia, paskui atsitiesia, nusuka sudrėkusias akis ir linkteli.

– Tai gerai, – sako jis prisiversdamas. – Prasminga mirtis.

Jei dabar prabilsiu, tai palūšiu, o dabar ne metas. Todėl tiesiog linkteliu.

Erikas pavadino Alo savižudybę drąsa, bet jis klydo. Drąsuolė buvo mano mama. Prisimenu jos ramybę ir ryžtą. Drąsa ne vien tik jos pasiaukojimas; drąsa yra padaryti tai nesiskelbiant, nedvejojant ir nemėginant išsigelbėti.

Tėvas padeda man atsistoti. Laikas pasirūpinti kitais. Mama liepė juos išgelbėti. Tesėdama pažadą ir būdama Bebaimė, turiu atlikti pareigą. Tik nenutuokiu, kaip tą pažadą įgyvendinti.

Markas atsistoja. Prisiminus, kaip per simuliaciją jis kirto man diržu, suspaudžia krūtinę.

– Čia nesaugu, greitai būsim aptikti, – pagaliau prabyla Markas. – Turim ištrūkti iš miesto. Geriausia būtų nusigauti į Taikingųjų būstinę – gal jie mus priglaus. Beatriče, ar ką nors žinai apie Bebaimių planus? Ar naktį jie nutrauks kovos veiksmus?

– Tai ne Bebaimių planai, – atsakau. – Visą šią velniavą užvirė Eruditai. Ne Bebaimiai duoda įsakymus.

– Ne Bebaimiai? – pakartoja tėvas. – Ką tai reiškia?

– Tai reiškia, – sakau, – kad devyniasdešimt procentų Bebaimių vaikštinėja kaip lunatikai. Juos valdo simuliacija ir jie nežino, ką daro. Nesu su jais tik dėl to, kad... – Sudvejoju. – Kad mano minčių negalima valdyti.

– Minčių valdymas? Tai Bebaimiai net nežino dabar žudą žmones? – išplėtęs akis klausia tėvas.

– Ne.

– Tai... siaubinga. – Markas papurto galvą. Jo užuojauta man atrodo nenuoširdi. – Pabudęs suvoki, ką padarei...

Visi nuščiūva, Nuolankieji įsivaizduoja save Bebaimių vietoje. Ir tada man dingteli.

– Reikia juos pažadinti, – tariu.

– Kaip? – klausia Markas.

– Jei mums pavyks pažadinti Bebaimius, jie, suvokę, ką padarė, tikriausiai sukils prieš vadus, – dėstau. – Eruditai nebeturės kariuomenės. Nuolankieji nebebus žudomi. Karas bus baigtas.

– Teks paplušėti, – sako tėvas. – Net ir praradę Bebaimių pagalbą, Eruditai ras kitą kelią...

– Ir kaip mes įstengsim pažadinti Bebaimius? – klausia Markas.

– Rasime kompiuterius, valdančius simuliacijas, ir sunaikinsime duomenis, – atsakau. – Programą. Viską.

– Lengviau pasakyti, negu padaryti, – įsiterpia Kalebas. – Nežinia, kur tų kompiuterių ieškoti. Juk nei iš šio, nei iš to neišdygsime Eruditų būstinėje ir neimsime šniukštinėti.

– Jie... – Susiraukiu. Džanina. Kai mudu su Tobijumi buvome atvesti į jos kabinetą, ji aptarinėjo svarbų reikalą, tokį svarbų, kad mus pamačiusi padėjo ragelį. Nepalikite jų be apsaugos. Ir išsiųsdama Tobiją pridūrė: Gabenkit jį į valdymo kambarį. Tobijas dirbo valdymo kambaryje. Prie Bebaimių apsaugos sistemų. Prie Bebaimių kompiuterių.

– Kompiuteriai yra Bebaimių būstinėje, – sakau. – Tai išmintinga. Ten sukaupti visi duomenys apie Bebaimius, lengviausia juos iš ten ir valdyti.

Dingteli, kad pasakiau: juos. Vakar tapau Bebaime, bet nesijaučiu viena jų. Tačiau nesu ir Nuolankioji.

Esu tokia, kokia esu. Nei Bebaimė, nei Nuolankioji, nei beluomė. Divergentė.

– Neabejoji? – klausia tėvas.

– Tai pagrįstas spėjimas, – atsakau. – Geresnio sumanymo neturiu.

– Tada turime nuspręsti, kurie iš mūsų eis su tavim, o kurie keliaus pas Taikinguosius, – sako tėvas. – Kokios pagalbos tau reikia, Beatriče?

Ir klausimas, ir tėvo veido išraiška mane apstulbina. Jis žiūri į mane kaip į sau lygią. Kalbasi kaip su sau lygia. Arba jis laiko mane suaugusia, arba nebepripažįsta dukra. Antroji prielaida įtikinamesnė ir skausmingesnė.

– Žmonių, mokančių apsieiti su šautuvu ir nebijančių aukščio, – atsakau.

TRISDEŠIMT SEPTINTAS SKYRIUS

Eruditų ir Bebaimių pajėgos sutelktos Nuolankiųjų rajone, todėl iš jo ištrūkę nebeturėtume sutikti didelių kliūčių.

Ne aš nusprendžiau, kas eis drauge. Be abejonės, Kalebas, nes jis daug žino apie Eruditų užmačias. Nepaisydamas mano prieštaravimų, įsipiršo Markas – kaip gerai išmanantis kompiuterius. O tėvas elgėsi taip, tarsi vieta būtų jam numatyta iš pat pradžių.

Kelias sekundes žiūriu į bėgančiuosius kiton pusėn – kur saugu, pas Taikinguosius. Paskui atsigręžiu į miestą, į karo sūkurį. Stovime prie bėgių ir laukiam traukinio, nuvešiančio mus pavojui į nasrus.

– Kiek dabar valandų? – klausiu Kalebo.

Jis pasižiūri į laikrodį.

– Trys valandos dvylika minučių.

– Traukinys tuoj atvažiuos, – sakau.

– Ar jis sustos? – klausia brolis.

Papurtau galvą.

– Riedėdamas per miestą jis tik sulėtina greitį. Mes pabėgėsim šalia vagono, paskui įsikabarosim vidun.

Įšokti į traukinį man atrodo lengva ir paprasta, tačiau kitiems – toli gražu. Bet kitos išeities nėra. Žvilgtelėjusi per petį pamatau traukinio žibintus – jie nušviečia bėgius ir pilkus pastatus. Šviesoms ryškėjant, pastypčioju ant pirštų galiukų. Pravažiavus garvežiui, pasileidžiu ristele. Pamačiusi atvirą vagoną, pagreitinu žingsnį, kaire ranka nusitveriu rankenos ir įsiverčiu vidun.

Kalebas pasišokėja ir įgriūva vidun šonu, paskui padeda Markui. Mano tėvas plojasi ant pilvo ir prisitraukia kojas. Jie pasitraukia toliau nuo durų, aš lieku stovėti laikydamasi už rankenos ir žiūriu į pro akis bėgantį miestą.

Džanina dėta, pasiųsčiau daugumą Bebaimių saugoti įėjimo į Pragarą, prie stiklinio pastato. Mums bus protingiau prasmukti pro galinį įėjimą, bet teks šokti nuo stogo.

– Turbūt dabar gailiesi pasirinkusi Bebaimius, – sako Markas.

Stebiuosi, kodėl šito manęs nepaklausė tėvas, bet jis, kaip ir aš, žiūri į miestą. Traukinys pravažiuoja Eruditų būstinę, dabar ji tamsi. Ir pažiūrėti taiki. Tikriausiai ir viduje tvyro ramybė. Nė neįtartum, kokios baisios užmačios čia rezgamos.

Papurtau galvą.

– Nesigaili net sužinojusi, kad tavo luomo vadai įsivėlė į sąmokslą ketindami nuversti vyriausybę? – neatlyžta Markas.

– Man reikėjo šio to išmokti.

– Drąsos? – tyliai klausia tėvas.

– Nesavanaudiškumo, – atsakau. – Dažnai tai yra tas pat.

– Todėl ir išsitatuiravai ant peties Nuolankiųjų simbolį? – klausia Kalebas.

Beveik neabejoju, kad tėvo akyse šmėsteli šypsena.

Aš irgi šypteliu puse lūpų ir linkteliu.

– O ant kito peties – Bebaimių.

+ + +

Saulės atšvaitai, atsimušantys nuo stiklinių pastato sienų, žilpina man akis. Stoviu vagono tarpduryje įsikibusi į rankeną. Mes beveik vietoje.

– Kai liepsiu, – sakau, – šokit kiek galėdami toliau.

– Šokti? – klausia Kalebas. – Važiuojam sulig septintu aukštu, Triče.

– Šokit ant stogo, – priduriu. Pamačiusi suglumusį brolio veidą sakau: – Tai vadinamasis drąsos testas.

Drąsos suteikia patirtis. Pirmą kartą buvo be galo sunku. Dabar visai nebesijaudinu, nes per pastarąsias kelias savaites patyriau tokių sunkumų, kurių kai kuriems žmonėms netenka patirti per visą gyvenimą. Bet nė vienas mano išbandymų neprilygsta tam, ką rengiuosi nuveikti Bebaimių būstinėje. Jei pasiseks išgyventi, be abejonės, galėsiu įveikti dar didesnius sunkumus, kurių anksčiau nė negalėjau įsivaizduoti. Pavyzdžiui – likti beluome.

– Pirmyn, tėti, – sakau praleisdama jį prie durų. Siūlau jiems su Marku šokti pirmiems, kad tektų įveikti kuo siauresnį plyšį tarp stogo ir bėgių. Mudu su Kalebu jaunesni, todėl lengviau perskrisim ir platesnę kliūtį. Reikia tuo pasinaudoti.

Traukiniui pasukus ir susilyginus su stogo atbraila, rėkiu:

– Šok!

Tėvas sulenkia kelius ir metasi į priekį. Nežiūriu, kaip jam pasisekė. Stumteliu Marką ir liepiu:

– Šok!

Tėvas nukrinta prie pat stogo krašto, net aikteliu. Jis atsisėda ant žvirgždo, o aš stumteliu Kalebą priešais save. Brolis atsistoja tarpduryje ir puola lauk neraginamas. Atsitraukiu kelis žingsnius įsibėgėti ir skrieju iš vagono traukiniui pasiekus stogo kraštą.

Pakimbu ore, paskui kojomis atsitrenkiu į cementą ir nusvyruoju kuo toliau nuo stogo atbrailos. Maudžia kelius, nuo smūgio virpa visas kūnas, ima tvinkčioti petys. Sunkiai kvėpuodama atsisėdu ir apžvelgiu stogą. Kalebas su tėvu stovi prie atbrailos ir už rankų traukia į viršų Marką. Jis nepataikė ant stogo, bet ir nenukrito.

Kerštingas vidinis balsas ragina: krisk, krisk, krisk.

Bet Markas nenukrinta. Tėvas su Kalebu užvelka jį. Atsistoju valydamasi nuo kelnių žvirgždą. Suku galvą, ką daryti toliau. Viena prašyti žmonių šokti iš traukinio, visai kas kita – pulti nuo stogo.

– Dabar suprasite, kodėl kviečiau nebijančiuosius aukščio, – sakau eidama prie stogo krašto. Už nugaros girdžiu, kaip jie velka per žvyrą kojas. Atsistoju prie pat atbrailos. Šoninis vėjas plaiksto man marškinius. Spoksau į skylę apačioje, iki jos – septyni aukštai. Paskui užsimerkiu ir leidžiu vėjui glostyti veidą. – Apačioje yra tinklas, – sakau dirstelėjusi per petį.

Mano bendražygiai suglumsta. Dar nesuvokia, ką reikės daryti.

– Negalvokit, – liepiu. – Tiesiog šokit. – Apsisuku ir atsilošiu, neprarasdama pusiausvyros. Krintu kaip akmuo, užsimerkusi, vieną ranką atkišusi vėjui. Prieš atsitrenkdama į tinklą kiek pajėgiu atpalaiduoju raumenis. Bet vis tiek atrodo, kad petimi kliudžiau cemento plokštę. Grieždama dantimis nusiritu į kraštą, sugraibau tinklo ramstį ir permetu kojas į kitą pusę. Ant pakylos susmunku keliaklupsčia, ašarų pilnomis akimis.

Atsitrenkęs į tinklą ir pamėtėtas aukštyn Kalebas klykteli. Sunkokai atsistoju.

– Kalebai! – šnypščiu. – Ateik čia!

Sunkiai kvėpuodamas Kalebas prirėplioja prie krašto, išsirita lauk, paskui dunksteli ant pakylos. Virpėdamas atsistoja ir apstulbęs spokso į mane.

– Kiek kartų... tu... šitai darei? – klausia lūžinėjančiu balsu.

– Šitas buvo antras, – atsakau.

Brolis papurto galvą.

Kai tėvas nušoka, Kalebas padeda jam išsikapanoti iš tinklo. Atsidūręs ant pakylos tėvas pasilenkia ir pravimsta. Nusileidžiu laiptukais ant žemės ir girdžiu, kaip į tinklą vaitodamas nudrimba Markas.

Urvas tuščias, koridoriai skendi tamsoje.

Pasak Džaninos, Bebaimių būstinė liko tuščia. Ji pasiuntė kelis kareivius saugoti kompiuterių. Jei aptiksime sargybinius, rasim ir kompiuterius. Dirsteliu per petį. Išbalęs kaip drobė, bet sveikas Markas stovi ant pakylos.

– Tai čia yra Bebaimių būstinė, – sako jis.

– Taip, – atsakau. – Na ir kas?

– Nemaniau kada nors čia atsidursiąs. – Markas perbraukia ranka sieną. – Nėra ko šiauštis, Beatriče.

Iki šiol nebuvau pastebėjusi, kokios šaltos jo akys.

– Beatriče, ar turi planą? – klausia tėvas.

– Taip. – Nemeluoju. Turiu, tik nežinau, kada jį sukūriau. Kaip ir nesu tikra, ar pavyks jį įgyvendinti. Tai priklausys nuo kelių veiksnių. Viliuosi, kad būstinėje mažai Bebaimių, jie šiurkštūs, o man teks juos sustabdyti.

Leidžiamės koridoriumi į Pragarą. Koridorius apšviestas kas dešimt pėdų. Kai įžengiame į pirmą apšviestą ruožą, išgirstu šūvį ir krintu ant žemės. Kažkas mus pamatė. Nušliaužiu į tamsą. Šūvis ataidėjo nuo įėjimo į Pragarą.

– Ar visi sveiki? – klausiu.

– Taip, – atsako tėvas.

– Likit čia, nejudėkit.

Leidžiuosi bėgti prie įėjimo. Sienose įtaisyti žibintai – nuo jų krinta šešėliai. Aš maža, todėl pasisukusi šonu galiu pasislėpti. Galiu prisėlinti prie įėjimo ir užklupti sargybinį šiam nespėjus manęs nušauti. Galbūt.

Esu dėkinga Bebaimiams, kad per iniciaciją išmokau įveikti baimę.

– Kad ir kas esate, – surinka sargybinis, – sudėkite ginklus ir pakelkit rankas!

Pasisuku šonu ir prisiploju nugara prie akmeninės sienos. Kryžiuodama kojas ir laikydamasi šešėlyje mikliai stumiuosi pirmyn, stengdamasi ką nors įžiūrėti prieblandoje. Tyloje nuaidi dar vienas šūvis. Pasiekiu paskutinį žibintą ir sustingstu šešėlyje, leidžiu apsiprasti akims.

Jėga priešininko neįveiksiu, bet jei suksiuosi greitai, kovoti nereikės. Tyliai prisėlinu prie sargybinio, saugančio įėjimą. Likus keliems jardams atpažįstu tamsius, net prieblandoje žvilgančius plaukus ir ilgą siaurą nosį.

Piteris.

Šaltis nutvilko odą ir sugniaužia širdį.

Piterio veidas budrus – jis neapdujęs. Dairosi, bet žvilgsnis klajoja virš manęs arba man už nugaros. Jis tyli, taigi neketina su mumis derėtis, tiesiog ramiai nužudys.

Apsilaižau lūpas, pabėgėju iki Piterio ir smogiu iš apačios į nosį. Jis surinka ir abiem rankom užsidengia veidą. Kūną užlieja energija. Kol Piteris markstosi, spiriu jam į kiaušius. Jis suklumpa, šautuvas barkšteli ant grindų. Čiumpu jį ir prispaudžiu vamzdį Piteriui prie viršugalvio.

– Kodėl tu neapdujęs? – kvočiu.

Jis pakelia galvą, aš atlaužiu gaiduką ir kilsteliu antakį.

– Bebaimių vadai... jie įvertino mano duomenis ir atleido nuo simuliacijos, – sako Piteris.

– Vadai nutarė, kad ir taip jau esi linkęs žudyti ir neprieštaraudamas sąmoningai iššaudysi kelis šimtus žmonių, – pareiškiu. – Jie teisūs.

– Aš nelinkęs žudyti!

– Dar nesu sutikusi Teisuolio, mokančio taip meluoti. – Pabaksnoju šautuvo vamzdžiu jam į pakaušį. – Piteri, kur yra simuliaciją valdantys kompiuteriai?

– Tu manęs nenušausi.

– Žmonės linkę pervertinti mano pakantumą, – tyliai sakau. – Jų manymu, smulkaus sudėjimo mergina, kilusi iš Suskių, negali būti žiauri. Tačiau jie apsirinka.

Pakreipiu vamzdį tris colius į kairę ir peršaunu Piteriui ranką.

Jo klyksmas nusirita koridoriumi. Kraujas trykšta iš žaizdos, Piteris vėl suklinka prisispaudęs kakta prie žemės. Įremiu ginklą jam į pakaušį nekreipdama dėmesio į sąžinės krebždenimą.

– Dabar, kai supratai klydęs, – pagrasinu, – duosiu tau dar vieną progą atsakyti į mano klausimą. Antraip šausiu į pavojingesnę vietą.

Belieka viltis, kad Piteris yra savanaudis.

Jis pasuka galvą ir skvarbiai į mane pasižiūri. Sukandęs apatinę lūpą jis trūkčiojamai gaudo orą. Drebėdamas įkvepia ir iškvepia.

– Jie klausosi, – iškošia Piteris pro sukąstus dantis. – Jei manęs nenužudysi tu, pribaigs jie. Išvesk mane iš būstinės, tada pasakysiu.

– Ką?

– Pasiimk mane kartu, – vaitodamas ir krūpčiodamas sako Piteris.

– Nori, kad pasiimčiau tave kartu? – perklausiu. – Žmogų, kuris bandė mane nužudyti?

– Taip, – sudejuoja Piteris. – Jei nori rasti kompiuterius.

Neturiu pasirinkimo. Kol gaištu su Piteriu, prisimenu, kaip jis persekioja mane naktiniuose košmaruose ir kaip mane nuskriaudė, nuo apdujusių Bebaimių rankų žūsta Nuolankieji.

– Gerai, – galiausiai išspjaunu. – Gerai.

Už nugaros girdžiu žingsnius. Neatitraukdama ginklo, žvilgteliu per petį. Artinasi mano tėvas, Markas ir Kalebas.

Tėvas nusivelka marškinius ilgomis rankovėmis ir lieka su pilkais marškinėliais. Jis atsitupia prie Piterio, apvynioja ir stipriai užriša žaizdą. Sustabdęs kraujavimą pakelia į mane akis ir klausia:

– Ar būtinai reikėjo jį peršauti?

Nieko neatsakau.

– Kartais tenka įskaudinti vieną žmogų daugumos labui, – ramiai sako Markas.

Staiga mintyse išvystu jį priešais Tobiją su diržu rankoje ir išgirstu jo balso aidą. Tai tavo paties labui. Žvilgteliu į Marką. Ar jis tikrai tiki savo žodžiais? Šitaip pasakytų Bebaimis.

– Eime, – paraginu. – Stokis, Piteri.

– Manai, jis gali eiti? – nusistebi Kalebas. – Pakvaišai?

– Peršoviau jam koją? – atšaunu. – Ne. Jis gali eiti. Kur trauksim, Piteri?

Kalebas padeda Piteriui atsistoti.

– Į stiklinį pastatą, – atsako šis krūptelėdamas. – Į septintą aukštą.

Jis žengia pro duris.

Pragaras tuščias kaip niekada, tik šniokščia upė ir dega melsvi žibintai. Dairausi aplink, ieškodama gyvybės ženklų, bet nematau jokio judėjimo ar tamsoje stūksančių siluetų. Su šautuvu rankoje drožiu prie tako, vedančio viršun, į stiklinį pastatą. Tuštuma kelia man šiurpą. Tarsi būčiau atsidūrusi begalinėje pievoje ir laukčiau atskrendant varnų.

– Kodėl manaisi turinti teisę šauti į žmogų? – klausia tėvas sekdamas paskui.

Praeiname tatuiruočių saloną. Kur dabar Torė? Ir Kristina?

– Dabar ne metas diskutuoti apie etiką, – atsakau.

– Dabar kaip tik tinkamas metas, – neatlyžta tėvas. – Greitai vėl turėsi progą ką nors nušauti ir jeigu nesuprasi...

– Ko nesuprasiu? – klausiu neatsigręždama. – Kad per kiekvieną sugaištą sekundę miršta dar vienas Nuolankusis, o dar vienas Bebaimis tampa žudiku? Šitai aš suprantu. Dėstyk savo nuomonę.

– Reikia elgtis teisingai.

– Iš kur žinai, kas yra teisinga? – klausiu.

– Liaukitės kivirčijęsi, – priekaištingai nutraukia mus Kalebas. – Laukia svarbesni darbai.

Kopiu degančiais skruostais. Prieš kelis mėnesius nebūčiau išdrįsusi atsikirsti tėvui. Nebūčiau to padariusi net ir prieš kelias valandas. Bet žuvus mamai ir netekus Tobijo šis tas pasikeitė.

Pro upės ūžimą girdžiu, kaip pailsęs šnopuoja tėvas. Pamiršau, kad jis už mane gerokai vyresnis, apkūnokas ir nesimankština.

Prieš kildama metaliniais laiptais į stiklinį pastatą, stabteliu šešėlyje ir žiūriu, kaip saulės spinduliai nutvieskia Pragaro sienas. Stebiu, kaip šešėlis nuslenka saulėta siena ir suskaičiuoju, po kiek laiko pasirodo kitas. Sargybiniai suka ratus kas pusantros minutės, stabteli dvidešimčiai sekundžių ir juda toliau.

– Viršuje ginkluoti vyrai. Kai jie mane pamatys, norės nužudyti, – tyliai sakau tėvui ir pažvelgiu jam į akis. – Ar turiu jiems leisti?

Tėvas kiek pagalvoja.

– Eik, – pagaliau sako, – ir tepadeda tau Dievas.

Atsargiai lipu laiptais ir sustoju nepasiekusi viršaus. Laukiu žiūrėdama į judančius šešėlius. Kai vienas stabteli, išlendu į viršų, nusitaikau ir šaunu.

Kulka nekliudo sargybinio. Suskaldo langą jam už nugaros. Šaunu dar kartą ir pasilenkiu, nes aplink ima zvimbti kulkos. Laimė, stiklinės lubos neperšaunamos, antraip stiklas būtų sudužęs, šukės mane papjovusios.

Vieną sargybinį nukaunu. Giliai įkvepiu ir iškišu ranką pro skylę mėgindama įžiūrėti taikinį. Pakreipiu ginklą ir šaunu į atbėgantį sargybinį. Sužeidžiu jam tik ranką, bet jis išmeta ginklą ir šis nučiuožia grindimis. Puiku.

Drebėdama išlendu pro skylę lubose ir griebiu gulintį šautuvą, kol jo nepastvėrė sargybinis. Kulka prašvilpia taip arti galvos, kad net pašiaušia plaukus. Išplėtusi akis atmetu dešinę ranką ir per petį tris kartus šaunu už nugaros – kūną perveria skausmas. Per stebuklą viena kulka kliudo sargybinį, o mano akys prisipildo ašarų. Baisiai suskausta petį. Be abejonės, trūko siūlės.

Priešais pamatau dar vieną sargybinį. Griūnu ant pilvo ir remdamasi alkūnėmis nutaikau į jį abu šautuvus. Spoksau į juodą šautuvo vamzdį.

Tačiau sargybinis pasielgia netikėtai. Mosteli smakru eiti.

Jis turbūt Divergentas.

– Kelias laisvas! – šaukiu.

Sargybinis pranyksta baimės lauko kambaryje.

Lėtai atsistoju, dešinę ranką prispaudžiu prie krūtinės. Įsivaizduoju tunelį. Nesustodama, viską pamiršusi, bėgsiu juo iki galo.

Vieną ginklą paduodu Kalebui, kitą užsikišu už diržo.

– Tu su Marku ir juo liksit čia, – sakau broliui ir galva parodau į Piterį. – Jis mums trukdys. Neleiskit mūsų persekioti.

Tikiuosi, Kalebas nesupranta, ką darau – palieku jį čia, kad apsaugočiau, nors jis mielai paaukotų gyvybę. Eisiu viršun ir tikriausiai nebegrįšiu. Jei labai pasiseks, tai pavyks nutraukti simuliaciją. Kada ryžausi savižudiškam žygiui? Kodėl taip lengva?

– Nenoriu likti čia, kai tu eisi viršun ir rizikuosi gyvybe, – sako Kalebas.

– Tu man reikalingas čia, – atkertu.

Piteris parklumpa. Jo veidu srūva prakaitas. Trumpam man pasidaro jo gaila, bet tuoj pat prisimenu Edvardą ir save, užrištomis akimis velkamą prie bedugnės. Mano užuojauta virsta neapykanta. Galiausiai Kalebas linkteli.

Prieinu prie vieno iš kritusių sargybinių ir nusukusi akis nuo lavono paimu ginklą. Širdis daužosi. Esu alkana, pervargusi, neišraudojusi ir neišrėkusi skausmo. Prikandu lūpą ir traukiu prie liftų. Septintas aukštas.

Lifto durims užsidarius atremiu galvą į stiklą ir klausausi pypčiojimo.

Žvilgteliu į tėvą.

– Ačiū, kad apsaugojai Kalebą, – sako jis. – Beatriče...

Privažiavus septintą aukštą lifto durys atsidaro. Į mus taikosi du sargybiniai abejingais veidais. Išplečiu akis ir plojuosi ant pilvo, tada pasipila šūviai. Kulkos atsimuša į stiklą. Sargybiniai krinta ant žemės, vienas dar gyvas dejuoja, kitas nusibaigia iškart. Tėvas žvelgia į juos iš viršaus, laikydamas toliau nuo savęs ginklą.

Sunkiai atsistoju. Iš kairės koridoriumi atlekia daugiau sargybinių. Sprendžiant iš vienodo žingsnių ritmo, jie irgi yra valdomi simuliacijos. Galėčiau smukti į dešinį koridorių, bet sargybiniai atbėgo iš kairės, vadinasi, ten ir yra kompiuterinė. Išsitiesiu tarp ką tik tėvo paklotų sargybinių ir guliu nejudėdama.

Tėvas iššoka iš lifto ir pasileidžia dešinėn, Bebaimiai puola jam įkandin. Užsidengiu ranka burną slopindama šūksnį. Tas koridorius baigsis.

Norėčiau prispausti prie žemės galvą ir nieko nematyti, bet negaliu. Įdėmiai žiūriu pro kritusio sargybinio nugarą. Tėvas šaudo per petį, bet persekiotojai greitesni. Vienas sužeidžia jį į pilvą – tėvas surinka taip garsiai, kad man sugelia krūtinę.

Susiėmęs už pilvo jis nugara atsiremia į sieną ir šaudo toliau. Valdomi simuliacijos sargybiniai net ir sužeisti puola tol, kol sustoja širdis, bet jie nepasiekia mano tėvo. Kraujas sunkiasi jam pro pirštus, veidas papilkėja. Dar vienas šūvis ir paskutinis sargybinis nudėtas.

– Tėti, – užuot išrėkusi, tik sušvokščiu.

Jis pargriūva ant grindų. Mūsų akys susitinka, tarsi būtume visai arti.

Tėvas išsižioja, lyg ketindamas ką nors man pasakyti, paskui jo smakras nusvyra ant krūtinės, kūnas suglemba.

Perši akis ir apima toks silpnumas, kad negaliu atsistoti. Pykina nuo kraujo ir prakaito kvapo. Trokštu padėti galvą ant grindų ir leisti viskam baigtis. Trokštu užmigti ir nebepabusti.

Anksčiau sakiau tėvui tiesą – kiekviena mano sugaišta sekundė Nuolankiesiems kainuoja gyvybes. Beturiu vieną tikslą šiame pasaulyje – suardyti simuliaciją.

Prisiverčiu atsikelti, pasileidžiu koridoriumi iki galo ir pasuku į dešinę. Priešais tik vienos durys. Atidarau jas.

Priešinė siena nukabinėta pėdos aukščio ir pėdos pločio ekranais. Jų daugybė, jie rodo skirtingas miesto vietas. Tvorą. Centrą. Nuolankiųjų rajono gatves, pilnas kareivių. Pirmą stiklinio pastato aukštą – ten Kalebas, Markas ir Piteris laukia manęs grįžtančios. Čia viskas matyti kaip ant delno.

Viename ekrane vietoj vaizdo mirga kodų sekos – mirga taip greit, kad nespėju perskaityti. Iš čia valdoma simuliacija, kodas jau užbaigtas, tai sudėtinga seka, perduodanti įsakymus tūkstančiams adresatų.

Priešais ekraną stovi stalas ir kėdė. Prie jo sėdi Bebaimių kareivis.

– Tobijau, – pašaukiu.

TRISDEŠIMT AŠTUNTAS SKYRIUS

Tobijas pasuka galvą ir įsmeigia į mane tamsias akis. Paskui suraukia antakius ir atsistoja. Atrodo suglumęs. Tada pakelia ginklą.

– Mesk šautuvą, – liepia jis.

– Tobijau, – sakau, – tu valdomas simuliacijos.

– Mesk ginklą, – pakartoja jis. – Arba šausiu.

Džanina sakė, kad Tobijas manęs nebepažįsta. Dar sakė, kad simuliacija Tobijo draugus pavertė priešais. Jei nepaklusiu, jis mane nušaus.

Padedu ginklą prie kojų.

– Mesk šautuvą! – rėkia Tobijas.

– Numečiau, – atsakau. Silpnas balselis galvoje kužda, kad Tobijas manęs negirdi, nemato ir neatpažįsta. Mano akys užsidega ryžtu. Negaliu čia tiesiog stovėti ir leistis nušaunama.

Puolu prie Tobijo ir čiumpu už riešo. Jaučiu, kaip įsitempia jo raumenys ir kaip jis spusteli gaiduką. Spėju laiku pasukti galvą – kulka sminga į sieną man už nugaros. Aiktelėjusi spiriu Tobijui į šonkaulius ir iš visų jėgų pasuku riešą. Jis išmeta ginklą.

Neįveiksiu Tobijo jėga. Šitai aš žinau. Bet turiu sugadinti kompiuterį. Metuosi prie ginklo, bet dar nespėjus jo pačiupti, Tobijas sugriebia mane ir nustumia šalin.

Kol spoksau į tamsias, piktas jo akis, gaunu į žandikaulį. Net lošteliu ir susigūžusi traukiuosi tolyn, dangstydamasi rankomis veidą. Negaliu parkristi. Jei parkrisiu, Tobijas ims mane spardyti, o tada bus dar blogiau. Tikrai blogiau. Nustumiu ginklą bato kulnu, kad Tobijas jo nepasiektų, ir nekreipdama dėmesio į tvinksintį žandikaulį, spiriu jam į pilvą.

Tobijas sugauna mano koją ir pargriauna, nuvirstu ant sužeisto peties. Nuo skausmo aptemsta akys. Gulėdama spoksau į Tobiją. Jis pakelia koją ketindamas spirti, aš nusiritu į šoną ir atsiklaupiu, graibau ginklo. Tik nežinau, ką su juo darysiu. Negaliu nušauti Tobijo, negaliu, negaliu to padaryti. Turiu prisikasti iki jo esybės.

Sugriebęs už plaukų jis velka mane į šoną. Grįžtelėjusi čiumpu jį už riešo, bet nesulaikau ir jis teškia mane kakta į sieną.

Turiu prisikasti iki savojo Tobijo.

– Tobijau! – sakau.

Ar jo gniaužtai susilpnėjo? Pasimuistau ir kulnu spiriu jam į blauzdą. Kai jis paleidžia man plaukus, puolu prie šautuvo ir pirštų galiukais užčiuopiu šaltą metalą. Apsiverčiu ant nugaros ir nusitaikau.

– Tobijau! – prašau. – Grįžk pas mane.

Bet jis nesirengia grįžti, artinasi prie manęs aiškiai ketindamas pribaigti.

Mano galva tvinkčioja. Atsistoju.

– Tobijau! – graudžiai maldauju. Karštos ašaros srūva skruostais. – Prašau mane pamatyti. – Jis artinasi prie manęs pavojingai, greitai, ryžtingai. Šautuvas mano rankose dreba. – Išvysk mane, Tobijau!

Tobijas piktai šnairuoja, bet žvilgsnis mįslingas. Prisimenu, kaip šypsnys perkreipdavo jo lūpas.

Negaliu jo nužudyti. Nežinau, ar jį myliu; nežinau, ar todėl ir negaliu. Bet neabejoju, ką darytų jis, manimi dėtas. Negalima žudyti net dėl kilniausio tikslo.

Jau esu tai dariusi – baimės lauke su šautuvu rankoje, kai įsakmus balsas liepė man pribaigti artimuosius. Tąkart vietoj jų nutariau pasiaukoti, bet nenutuokiu, ar tai man padės dabar. Bet aš tiesiog žinau, tiesiog žinau, kad elgiuosi teisingai.

Tėvas sako – sakydavo – kad pasiaukojime slypi galia.

Apsuku ginklą ir įspraudžiu Tobijui į rankas.

Jis įremia vamzdį man į kaktą. Liaujuosi ašaroti, ima šalti skruostai. Ištiesiu ranką ir padedu jam ant krūtinės, kad jausčiau plakant širdį. Bent jau plakimas yra tikras.

Tobijas atlaužia gaiduką. Galbūt jis nušaus mane taip pat lengvai, kaip ir moteris baimės lauke, mano košmaruose. Gal tiesiog driokstelės šūvis, plykstelės šviesa ir aš atsidursiu kitame pasaulyje. Ramiai stoviu ir laukiu.

Ar man bus dovanota už visas beprasmes aukas?

Nežinau. Nežinau.

Prašau.

TRISDEŠIMT DEVINTAS SKYRIUS

Tobijas nešauna, spokso į mane nuožmiai, bet nešauna. Kodėl jis manęs nepribaigia? Po mano delnu tvinkčioja jo širdis, o mano pačios širdis lėgsta. Jis yra Divergentas. Jis gali įveikti simuliaciją. Bet kokią.

– Tobijau, čia aš, – sakau.

Žingteliu artyn ir apsiveju jį rankomis. Jo kūnas sustiręs. Širdis plaka vis greičiau. Daužosi man į skruostą. Tuksi man į skruostą. Ginklas nubilda ant grindų. Tobijas čiumpa mane už pečių, suspaudžia labai stipriai, pirštais užkliudo žaizdą. Suklykiu, ir jis atsitraukia. Gal sumanė mane nužudyti žiauresniu būdu.

– Triče, – Tobijas prabyla įprastiniu balsu. Mūsų lūpos susitinka.

Jis mane apkabina ir pakelia, laiko prispaudęs, sunėręs rankas man ant nugaros. Jo veidas ir sprandas išpilti prakaito, kūnas dreba, o mano petį plėšia skausmas, bet tai nesvarbu, visai nesvarbu, visai.

Tobijas mane nuleidžia ir žiūri, pirštais glosto kaktą, antakius, skruostus, lūpas. Iš jo krūtinės išsiveržia su verksmu ir dejone sumišęs atodūsis ir jis vėl mane pabučiuoja. Jo akys blizga pilnos ašarų. Nesitikėjau kada nors išvysti Tobiją verkiantį. Man skaudu.

Įsikniaubiu jam į krūtinę ir verkiu į marškinėlius. Galva tvinkčioja, petį žvėriškai plėšia, kūnas nepaprastai apsunksta. Stoviu tik prilaikoma Tobijo.

– Kaip tu tai padarei? – klausiu.

– Nežinau, – atsako jis. – Tiesiog išgirdau tavo balsą.

+ + +

Netrukus prisimenu, ko čia atėjau. Atsitraukiu, nusišluostau atpakalia ranka ašaras ir atsigręžiu į ekranus. Viename jų išvystu geriamojo vandens fontanėlį. Dingteli, kaip Tobijas mane nutempė nuo jo, kai per Alo laidotuves koneveikiau Bebaimius. Jis žiūrėjo į sieną virš fontano. Dabar suprantu kodėl.

Mudu su Tobijumi šiek tiek patylime, abudu galvojame tą patį: kaip toks mažas daiktas gali valdyti tokią daugybę žmonių?

– Ar aš buvau valdomas simuliacijos? – klausia jis.

– Turbūt ir buvai valdomas, ir valdei pats, – atsakau. – Simuliacijos kodas yra baigtas. Neišmanau kaip, bet Džanina sukūrė jį, kad veiktų pats.

Tobijas papurto galvą.

– Tai neįtikima. Siaubinga, velniška, bet neįtikima.

Viename ekranų kažkas šmėsteli. Pamatau savo brolį, Marką ir Piterį pirmame pastato aukšte. Apsupę į juos taikosi juodai vilkintys Bebaimių kareiviai.

– Tobijau, – raginu, – paskubėk!

Jis puola prie kompiuterio ir nuspaudžia kelis klavišus. Nežiūriu, ką jis daro. Man rūpi tik brolis. Tolėliau nuo savęs laikydamas šautuvą Kalebas, rodos, rengiasi jį panaudoti. Prikandu lūpą. Nešauk. Tobijas spusteli dar kelis klavišus, renka kažkokias raides, kurios man nieko nereiškia. Nešauk.

Matau šviesos blyksnį, iš vieno šautuvo žybteli ugnis – ir aikteliu. Brolis, Markas ir Piteris griūva ant grindų ir užsidengia galvas rankomis. Po akimirkos jie sujuda, vadinasi, yra gyvi. Bebaimiai prieina visai arti, Kalebas atsiduria juodų žmogystų apsuptyje.

– Tobijau, – prašau.

Jis vėl spusteli klavišą ir visi kareiviai pirmame aukšte liaujasi judėti. Nuleidžia rankas prie šonų.

Paskui Bebaimiai sukrunta. Kraipo galvas, meta ginklus, lyg rėkdami išsižioja, stumdosi, kai kurie suklumpa ant kelių, griebiasi už galvų ir linguoja pirmyn atgal.

Įtampai krūtinėje atslūgus užplūsta palengvėjimas. Atsisėdu.

Tobijas atsitupia prie stalo ir išsitraukia patį kompiuterį.

– Reikia išimti kietąjį diską, – sako jis, – antraip Eruditai pradės simuliaciją iš naujo.

Pirmame aukšte matau nepaprastą sujudimą. Tas pats dedasi ir gatvėse. Ekranuose ieškau Nuolankiųjų rajono. Pamatau tik viename – pačiame kambario gale, prie grindų. Bebaimiai ekrane šaudo vienas į kitą, stumdosi, šūkauja – baisi suirutė. Juodai apsivilkę vyrai ir moterys krinta ant žemės. Žmonės leidžiasi bėgti į visas puses.

– Turiu jį, – sako Tobijas iškeldamas kietąjį diską. Tai maždaug jo delno dydžio metalo gabalas. Paduoda jį man, o aš įsikišu į kišenę.

– Reikia eiti, – sakau stodamasi. Parodau į ekraną dešinėje.

– Taip, reikia. – Tobijas apkabina mane per pečius. – Eime.

Mudu traukiame koridoriumi iki posūkio. Išvydusi liftą prisimenu tėvą. Neištveriu nežvilgtelėjusi į jo kūną.

Jis guli ant grindų netoli lifto, aplink jį tyso kelių sargybinių kūnai. Dusliai surinku ir nusigręžiu. Gerklėje pajuntu kartumą ir apvemiu sieną.

Mano siela tarsi dūžta į šipulius. Atsitupiu prie kūno ir nekvėpuoju pro nosį, kad neužuosčiau kraujo kvapo. Delnu užspaudžiu besiveržiantį iš burnos kūkčiojimą. Dar penkios sekundės. Penkios silpnumo sekundės ir aš atsikelsiu. Viena, dvi. Trys, keturios.

Penkios.

+ + +

Prarandu realybės jausmą. Liftas, kambarys stiklinėmis sienomis ir šalto oro gūsis. Rėkianti juodai apsirengusių Bebaimių minia. Veltui ieškau tarp jų Kalebo. Pamatau jį tik tada, kai išeiname iš stiklinio pastato į saulės šviesą.

Kalebas pribėga prie manęs, o aš stipriai į jį atsiremiu. Jis tvirtai mane apkabina.

– Kur tėtis? – klausia.

Tik papurtau galvą.

– Ką gi, – sako brolis springdamas žodžiais, – tokios mirties jis būtų norėjęs.

Per Kalebo petį matau, kaip Tobijas stabteli laiptų viduryje. Jo kūnas įsitempia, akys įsminga į Marką. Skubėdama sustabdyti simuliaciją pamiršau jį įspėti.

Markas prieina prie Tobijo ir jį apkabina. Tobijas stovi apšalęs, nuleidęs prie šonų rankas, abejingu veidu. Juda tik jo Adomo obuolys, jis pakelia akis į dangų.

– Sūnau! – atsidūsta Markas.

Tobijas susiraukia.

– Ei, – sakau vaduodamasi iš Kalebo glėbio. Prisimenu diržą, apsivyniojusį mano riešą Tobijo baimės lauke, atsistoju tarp tėvo ir sūnaus ir nustumiu Marką šalin. – Traukis nuo jo.

Jaučiu, kaip Tobijas trūkčiojamai kvėpuoja man į sprandą.

– Laikykis atokiau, – sušnypščiu.

– Beatriče, ką darai? – klausia Kalebas.

– Triče, – pataiso Tobijas.

Markas piktai mane nužvelgia – jo pasipiktinimas apsimestinis. Akys per daug išplėstos, burna per plačiai išžiota. Jei tik galėčiau, su malonumu skelčiau jam į ausį.

– Ne visi Eruditų straipsniai buvo šmeižikiški. – Dėbteliu į Marką.

– Ką čia kalbi? – ramiai klausia jis. – Beatriče, nežinau, ko Bebaimiai tau prišnekėjo, bet...

– Iki šiol nenupyliau tavęs tik dėl to, kad Tobijas vienintelis turi teisę tai padaryti, – atrėžiu. – Laikykis nuo jo atstu, antraip apsigalvosiu.

Tobijas suima mano rankas ir spusteli. Markas įdėmiai į mane pasižiūri, nenoromis pasivaidena, kad jo akys kaip juodos skylės, tokiomis jis žiūrėjo į Tobiją baimės lauke. Paskui vyras nusuka žvilgsnį.

– Turime eiti, – netvirtai ragina Tobijas. – Tuoj atvažiuos traukinys.

Kieta žeme žingsniuojame prie bėgių. Tobijas sukandęs dantis žiūri tiesiai priešais save. Jaučiuosi nesmagiai. Turbūt reikėjo leisti jam pačiam išsiaiškinti su tėvu.

– Atleisk, – sumurmu.

– Nėra už ką atsiprašinėti, – atsako Tobijas imdamas mano ranką. Jo pirštai dar virpa.

– Jeigu sėsime į traukinį, vežantį iš miesto, nuvyksime į Taikingųjų būstinę, – tariu. – Ten rasime kitus Nuolankiuosius.

– O kaip Teisuoliai? – klausia brolis. – Ką, tavo manymu, darys jie?

Nenutuokiu, kaip Teisuoliai reaguos į susidorojimą su Nuolankiaisiais. Jie neturėtų susidėti su Eruditais, neturėtų palaikyti sąmokslininkų. Bet gali su jais ir nekovoti.

Ateiname prie bėgių kelios minutės iki pasirodant traukiniui. Galiausiai Tobijas pakelia mane ant rankų, nes aš nebepastoviu. Įsikniaubiu jam į petį ir geriu jo odos kvapą. Nuo tada, kai jis išgelbėjo mane nuo mirties bedugnėje, jo kvapas siejasi man su saugumu, todėl dabar pasijuntu saugi.

Tačiau ir kalbos apie tai negali būti, kai šalia Piteris ir Markas. Stengiuosi į juos nežiūrėti, bet jaučiu jų buvimą kaip voratinklį ant veido. Likimo ironija, kad turiu keliauti su žmonėmis, kurių nekenčiu, o mano artimieji ir draugai žuvę.

Arba mirę, ar pabudę iš simuliacijos supras esą žudikai. Kur dabar Kristina ir Torė? Blaškosi po gatves kamuojamos kaltės? Ar atgręžė ginklus į žmones, privertusius jas taip elgtis? O gal jos irgi žuvo? Norėčiau žinoti.

Drauge viliuosi niekada nesužinosianti. Jei Kristina liko gyva, ji atras Vilo kūną. Mudviem susitikus, ji skvarbiomis Teisuolės akimis tuoj pat permatys, kad nužudžiau jos mylimąjį. Žinau tai. Nuo to žinojimo ima smaugti kaltė, ji tiesiog gniuždo, todėl turiu tai pamiršti. Prisiverčiu tai padaryti.

Artinasi traukinys, Tobijas pastato mane ant žemės, kad galėčiau įšokti. Šiek tiek pabėgėju šalia vagono ir griūvu į vidų, pataikau ant kairės rankos. Įsirangau visa ir atsisėdu prie sienos. Kalebas įsitaiso priešais, Tobijas – greta, atskirdamas mane nuo Marko ir Piterio. Mano priešų. Savo priešų.

Traukiniui pasukus matau tolstant miestą. Pastatai vis mažėja, kol prasideda laukai ir miškai. Važiavau pro juos vaikystėje – tada dar nieko nesupratau. Taikingieji mus mielai priglaus, bet ne visam laikui. Netrukus Eruditai ir parsidavę Bebaimių vadai ims mūsų ieškoti – teks keliauti toliau.

Tobijas mane prisitraukia. Suglaudžiame kelius ir nuleidžiame galvas, sukuriame mudviejų pasaulėlį, kad nematytume pašalinių, kvėpuojame vienu oru.

– Šiandien žuvo mano tėvai, – sakau.

Nors ištariu tai garsiai ir suvokiu prasmę, bet netikiu.

– Jie žuvo gelbėdami mane, – priduriu. Man svarbu tai pasakyti.

– Jie tave mylėjo, – atsako Tobijas. – Geriau ir negalėjo to įrodyti.

Linkteliu ir nužvelgiu jo skruostikaulį.

– Pati šiandien vos nežuvai, – sako Tobijas. – Aš vos tavęs nenušoviau. Kodėl nešovei į mane, Triče?

– Negalėjau, – atsakau. – Tai būtų buvę tas pat, kas nusišauti pačiai.

Tobijas skausmingai žvilgteli į mane ir palinksta artyn, kalba beveik liesdamas man lūpas.

– Turiu tau šį tą pasakyti.

Perbraukiu pirštais gyslotą jo ranką ir pažvelgiu į akis.

– Aš turbūt tave pamilau. – Tobijas šypteli. – Nors dar turiu galutinai įsitikinti.

– Kaip jausminga, – šypteliu. – Galėsi susidaryti grafiką ar sąrašą.

Girdžiu jį juokiantis, Tobijas nosimi brūkšteli man per skruostą ir pabučiuoja į užausį.

– Gal ir esu įsitikinęs, – sako jis, – tik nenorėjau tavęs gąsdinti.

Sukikenu.

– Reikėtų apsispręsti.

– Gerai jau, – taria Tobijas. – Aš tave myliu.

Bučiuoju Tobiją, traukinys veža mus tamsiomis, nepažįstamomis vietomis. Bučiuoju jį labai ilgai, kur kas ilgiau, negu derėtų, nes visai arti sėdi mano brolis.

Išsitraukiu iš kišenės kietąjį diską su simuliacijos duomenimis. Vartalioju jį, nuo metalo atsimuša besileidžiančios saulės spinduliai. Markas akimis godžiai seka mano judesius. Nesaugu, dingteli. Tikrai ne.

Prispaudžiu kietąjį diską prie krūtinės, padedu galvą Tobijui ant peties ir stengiuosi užmigti.

+ + +

Nuolankiųjų ir Bebaimių luomai žlugo, jų nariai išsibarstė. Dabar mes lyg ir beluomiai. Neišmanau, kaip reikės gyventi be luomo – jaučiuosi kaip nuplėštas nuo medžio lapas, gaudavęs iš jo gyvybės syvus. Mus sukūrė netektis, mes viską praradome. Nebeturiu namų, tikslo, pagrindo po kojomis. Nebesu nei kilniaširdė, nei drąsuolė.

Manau, dabar turėsiu būti stipresnė už jas abi.

Padėka

Dėkoju tau, Viešpatie, už tavo Sūnų ir už palaimingą supratimą.

Esu dėkinga ir: kietuolei agentei Joannai Stampfel-Volpe, ji dirbo kaip pašėlusi ir iki šiol stebina mane geranoriškumu ir nuoširdumu; Molly O’Neill, svajonių redaktore, iki šiol neišmanau, kaip suderini skvarbią redaktorės akį ir plačią širdį, bet tau tai pavyksta. Esu laiminga turėdama judvi su Joanna.

Katherine Tegen už nuostabų knygos maketą. Barbai Fitzsimmons, Amy Ryan ir Joelui Tippie, sukūrusiems pribloškiamą viršelį. Brennai Franzitta, Amy Vinchesi, Jenniferei Strada – knygos koordinatorei, kalbos redaktorei ir korektorei, sutvarkiusioms rašybą, skyrybą ir stilių. Jūsų indėlis be galo svarbus. Šauniems rinkodaros ir reklamos vadovams Suzanne Daghlian, Patty Rosati, Collenui O’Connellui, Sandee Roston; reklamos agentei Allison Verost bei visiems kitiems rinkodaros ir reklamos skyriaus darbuotojams.

Dėkoju autorių teisių agentėms Jean McGinley, Alpha Wong ir visam jų padaliniui, kurių pastangomis mano knyga išvydo pasaulį daugeliu kalbų. Jų visų tikrai niekada neišmoksiu. Ačiū užsienio leidėjams, kurie išleido mano knygą savo šalyse. HarperMedia gamybos skyriui, parengusiems audio- ir elektronines knygos versijas. Sumaniems pardavėjams, išplatinusiems tiek daug mano knygos egzempliorių ir, girdėjau, pamilusiems Ketvertą kaip ir aš. Visam HarperCollins kolektyvui, prisidėjusiam prie knygos išleidimo, – pasijutau jo nare ir tuo labai didžiuojuosi.

Legendinei literatūros agentei Nancy Coffey už tikėjimą mano kūriniu ir už šiltą sutikimą. Pouya Shahbazianui, pardavusiam teises statyti filmą ir pasirūpinusiam, kad mano knyga atsidurtų skaitomiausiųjų dešimtuke. Profesoriams Shaunai Seliy, Brianui Bouldrey, Averill Curdy, gerokai patobulinusiems mano rašymą. Bičiulei Jenniferei Wood už nuostabias idėjas. Pirmiesiems skaitytojams ir kritikams Sumayyah Daud, Veronique Pettingill, Kathy Bradey, Debrai Driza, Larai Erlich, Abigailei Schmidt už pastabas ir entuziazmą. Nelsonui Fitchui už puikias nuotraukas ir geranoriškumą.

Savo draugams, kurie nepaliko manęs, net ir tada kai būdavau paniurusi ir užsidariusi. Mike’ui, iš kurio daug sužinojau apie gyvenimą. Savo broliui ir seseriai Karlui ir Ingrid už tikrą meilę ir palaikymą. Frankui, padėjusiam sunkiomis akimirkomis, – sunku pervertinti tavo paramos svarbą. Savo mamai Barbarai, nuolat skatinusiai mane rašyti, kai niekas dar nesitikėjo, jog iš to kas nors išeis.

Content

Рот Вероника Divergentė