Rossi Sonia

Studentė prostitutė

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Versta iš:

Sonia Rossi

STUD ENTIN UND TEILZEIT-HURE

Fucking Berlin

Ullstein Tashenbuch Verlag,

München, 2008

Leidėjų pastaba:

daugumos veikėjų vardai ir vietovių pavadinimai pakeisti diskretiškumo sumetimais.

ISBN 9786090104149

© by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2008 by Ullstein Taschenbuch Verlag

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Lenny26 / „Dreamstime.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Ieva Adomaitė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš vokiečių kalbos vertė Ieva Adomaitė

Redaktorė Edita Vaskelaitė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelio dailininkas Edvardas Jazgevičius

Maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu P.

Įvadas

Palikęs Alpes užnugary traukinys dundėjo per tamsią žiemos naktį. Vėjas švilpė pro vagono langų plyšius. Apkūni moteriškė su miegančiu kūdikiu ant rankų sunkiai stūmėsi koridoriumi tempdama ratukinį lagaminą.

Man už nugaros liko Italija, Kalėdos su šeima ir senais mokyklos draugais, kurie visi lig šiol tvėrė vulkaninėje saloje prie Sicilijos – ten aš užaugau. Iki Berlyno buvo toli, dar dešimt valandų per laukus ir įmigusius kaimus. Per šalį, kurią po penkerių metų tam tikra prasme pažinojau geriau už daugumą vokiečių.

Negalėjau užmigti, tūkstančiai minčių sukosi galvoje. Be to, siauras gultas buvo ne toks jau ir patogus.

Staiga kažkas įėjo į kupė. Kelias sekundes mane akino šviesa, krintanti iš koridoriaus, įžiūrėjau dvi vyriškas kojas ir išgirdau, kaip kažkas užmetė daiktus ant gulto man viršum galvos. Vyras buvo maždaug trisdešimt penkerių, dėvėjo margą striukę, Levi’s džinsus, kurių geriausios dienos jau užmaršty, ir avėjo Adidas sportbačius.

Užėjo noras parūkyti, bet kupė, žinoma, rūkyti draudžiama. Išsitraukiau pakelį Marlboro Lights, atsargiai atitraukiau kupė duris ir išsmukau į koridorių.

Netikėtai tas jaunuolis iš kupė išdygo šalia ir kyštelėjo man panosėn žiebtuvėlio liepsną. Plaukai nešukuoti, už mane vos aukštesnis. Laikydami rankose smilkstančias cigaretes šypsojomės vienas kitam kaip kraštiečiai, susitikę svečioje šalyje. Tokie akimirksniai buvo vienas iš skatulių likti rūkale, nepaisant jokių grėsmių: juk taip netrunki užmegzti draugystę.

Vos spėjome užtraukti kelis dūmus, iš kažkur pasigirdo įtūžusios moteriškės priekaištai.

– Gerai jau, gerai, – nuramino ją tas vyras. – Eime geriau į valgomąjį vagoną.

Įsitaisėme prie baro. Nuobodžiaujanti padavėja atnešė mums du bokalus neapsakomai brangaus alaus. Sužinojau, kad tas nepažįstamasis vardu Jorgas, dirba stogdengiu Šveicarijoje ir važiuoja į Rostoką pas vaikus.

Susivokiau, kad įsikišau kišenėn jo žiebtuvėlį – turiu tokį kvailą įprotį. Apžiūrėjau daiktelį, prieš grąžindama Jorgui. Vienoje pusėje didžiosiomis raidėmis buvo išgraviruota: MANUELA.

– Tavo žmona? – pasmalsavau.

– Buvusi. – Jis nuleido galvą.

– Oi, atleisk, man labai gaila. – Vyliausi, kad jis nepradės žliumbti.

– Ir man gaila… Bet tai sena istorija. Jau metai, kai išsiskyrėme. – Kiek patylėjęs, jis gurkštelėjo alaus ir vėl prabilo: – Pabaigoje mes tik ir ginčijomės. O iš pradžių beprotiškai mylėjome vienas kitą. Bet paskui prasidėjo problemos. Ji sėdėjo su vaikais namie ir priekaištavo, kad šlaistausi su draugeliais. O aš visą savaitę dirbdavau statybose ir kasdien šeštą grįždavau namo. Tik penktadieniais po darbo eidavau išgerti alaus. Juk šeimos tėvas turi tokią teisę, ar ne?

Jis kalbėjo lyg gėdydamasis.

– Tai jau tikrai, – patikinau jį. – Bet čia kyla visai kitas klausimas: kada ji po darbo išeidavo išgerti alaus?

Vėl tyla. Kampe kažką nerišliai šūkalojo nusitašęs žmogelis:

– Visi kiaulės, tie, kurie viršuj! – ir panašiai.

Mudu su Jorgu nusijuokėme.

– Taip, tu teisi, – prabilo Jorgas. – Bet dėl manęs ji galėjo ramiai išeiti kur nors šeštadienio vakarais. Aš būčiau prižiūrėjęs vaikus. Bet ji kažkodėl nenorėjo. Visos jos draugės – taip pat mamos ir lygiai taip pat niekur neina pasilinksminti.

Žinojau, ką tuoj išgirsiu.

– Žinai, anksčiau ji visada pasigražindavo. Anuomet turėjo ilgus raudonus plaukus, eidama į diskoteką vilkdavosi juodas prigludusias mezginiuotas sukneles. Mane tokios užveda. – Regis, jį vėl ėmė kankinti kaltės jausmas. Abejingai šyptelėjau. – Jos figūra buvo nuostabi. Liaunos, bet sportiškos kojos, liekna talija. Na, ji tokia kaip tu.

– Ačiū, – padėkojau jam. – O dabar ji nebegraži? – paklausiau tik šiaip sau, retoriškai.

Jorgas susimąstė.

– Matai, jeigu ji bent kiek pasitvarkytų, vis dar būtų graži. Bet ji nebeina į kirpyklą, nebesidažo ir slampinėja apsmukusiomis kelnėmis. Ir svorio gerokai priaugo – kalti nėštumai. Siūliau jai vaikščioti su manim į sporto klubą. Nieko bloga nenorėjau pasakyti. Bet ji pradėjo šaukti, kad nepriimu jos tokios, kokia yra, ir taip toliau. Tad ir nebesikišau, tebūnie. Žinai, tiesą sakant, vis dar ją myliu…

Širdyje nusišaipiau – šitokią istoriją buvau girdėjusi šimtus kartų.

– Ar supranti?

Aš linktelėjau.

– Pažįstu ne vieną, kuriam panašiai klostosi. Matai, esu kažkas panašaus į sielų lopytoją, – atsakiau jam.

Mūsų taurės stovėjo tuščios. Užsisakėme butelį Prosecco.

– Tai koks tavo darbas? – susidomėjo jis.

Tylėjau. Nejau turėčiau šitam stogdengiui iš Rostoko skiesti, kad esu apsitrynusi pusėtiną seksualinę patirtį turinti studentė? Arba darbštuolė padavėja, išklausanti vienišus vyrus, prie baro liejančius širdį, kad iš arbatpinigių galėtų nuvykti atostogų į gimtinę Italijon?

Šitos pasakėlės mane visuomet slėgė. Bet dauguma mano pažįstamų iš tikrųjų manė, kad aš dirbu restorane. Ne su kiekvienu paatvirausi.

Keista, maniau sau. Gyvename dvidešimt pirmame amžiuje, o vis dar jaučiamės susaistyti tų pačių amžinų tabu. Bent jau kai susipažįstame su kuo nors traukinyje ir gurkšnojame prie baro Prosecco. Bet tą akimirką man buvo nusišvilpt. Po kelių valandų mūsų keliai visiems laikams išsiskirs, o aš buvau jau ganėtinai įkaušusi, tad žvelgdama tiesiai jam į akis išklojau:

– Aš prostitutė.

Jorgas išraudo iki ausų ir nutilo. Girdėjosi tik tyli baro muzika ir monotoniškas traukinio ratų bildėjimas.

– Aišku… bet… kaip tu tą ištveri? – paklausė jis atsitokėjęs.

– Prie visko galima priprasti, – atsakiau jam išsišiepusi.

Kai pradėjau savo, kaip prostitutės, karjerą, girdėjau šį sakinį iš kitų moterų bene tūkstantį kartų. Taip kalbėjo tos įžūliosios, mačiusios šilto ir šalto – jos atrodė nepažeidžiamos, nors dauguma tik nerodė savo skaudulių. O dabar ir aš ištariau tuos pačius žodžius. Man jie patiko, mat darė savimi pasitikinčios moters įspūdį.

– Niekaip nebūčiau pamanęs…

Jorgas nervingai kramtė apatinę lūpą. Šiek tiek asimetriškos rausvos jo lūpos buvo širdelės formos, ir toks gležnumo motyvas visai nederėjo prie trijų dienų barzdelės ir tvirto kūno. Jo žmona kadaise tikriausiai įsimylėjo būtent šį derinį. Man irgi tai patiko, gal dėl to, kad daugelis vyrų nuo seno atrodė susiskaldžiusios būtybės. Kai apninka meilės kančios, jie ieško paguodos pas prostitutes, kurioms geriausiu atveju būna abejingi. Dulkina tave už pinigus, o pačiame įkarštyje ima ir apsižliumbia. Nuleidžia tau į burną, o po trijų sekundžių puola įtikinėti, kad reikėtų savimi pasirūpinti: baigti studijas, susirasti gerą darbą, ištekėti už malonaus vyruko. Tokio kaip jie.

– Nedaug kas pamano, – atsakiau pagaliau. – Nustebtum sužinojęs, kiek daug moterų tuo užsiima. Daugiau, nei atrodo. Gal ir toji kepėja, iš kurios kas rytą perki bandelių. Arba ta miela vieniša motina, kuri gyvena virš tavęs ir iš kurios buto savaitgaliais sklinda pyrago kvapas. Vaikine, mes gyvenam ekonomikos sunkmečiu. Nėra greitesnio būdo užsikalti pinigų, nei…

– Ne, – pralemeno jis. – Niekada nepatikėsiu, kad tą daryti galėtų kiekviena. Pavyzdžiui, mano žmona. Arba mano sesuo. Jos verčiau mirtų.

– Nebūk toks tikras, – nenusileidau. – Kai skrandis groja maršus, daugybė proto barjerų nukrinta greičiau, nei tikiesi. Nustebtum sužinojęs, kad ir man tai buvo tabu. Užaugau geroje, padorioje šeimoje. Jeigu tai iškiltų aikštėn, jie visi gautų infarktą.

Prisiminiau savo senelę – kaip sėdėdama prie Kalėdų eglutės ji lupa man obuolius.

Jorgas į mane dabar žvelgė kitomis akimis. Vos prieš kelias minutes buvau maloni pakeleivė, su kuria gera leisti laiką. O dabar jo žvilgsnyje buvo matyti nepasitikėjimas, smalsumas ir užuojauta.

– Žinai, – kiek padvejojęs tarė, – buvau nusiteikęs šiąnakt miegoti. Bet velniai nematė. Papasakok man apie savo gyvenimą.

Dirstelėjau į laikrodį. Pats vidurnaktis, dar septynios valandos iki Berlyno. Jorgas užsakė antrą butelį. Jis klausėsi manęs iki pat Berlyno, kol traukinys sustojo centrinėje stotyje.

1

PAGALIAU BERLYNAS

Užaugau tipiškoje tradicinėje italų šeimoje, mano vaikystė buvo absoliučiai laiminga. Gyvenome vienoje iš Liparų salų prie Sicilijos. Tėvas laikė nedidelį viešbutuką, mama dirbo bibliotekininke.

Vos tik man suėjo aštuoniolika, pasaulis tapo per ankštas. Pasijutau dūstanti nuo tėvų meilės ir rūpesčio, ilgėjausi laisvės ir nuotykių, viso to, ko neturėjau ankštame gimtojo miestelio pasaulėlyje. Iš visų miestų, kurie galėjo žadėti man naują gyvenimą, Berlynas atrodė patraukliausias.

2001-ųjų vasarą, nešina lengvu lagaminėliu, išlipau Zoologijos sodo stoties perone. Pirmąsias savaites Berlyne praleidau it apimta transo, apžavėta nepažįstamos kultūros, nesibaigiančių tūsų ir egzotiškų vyrų, su kuriais susipažindavau diskotekose. Tiesa, ilgiau nei vieną naktį jie niekada nepasilikdavo – ir ačiū Dievui, nes tuo metu nieku gyvu nenorėjau su niekuo susisaistyti.

Planavau studijuoti matematiką, ketinau pradėti kitais metais. Iki tol norėjau kuo geriau išmokti vokiečių kalbą. Nusipirkau žodyną ir kas vakarą kaip apsėsta kaldavau žodžius. Savigarba reikalavo, kad šitą svetimą kalbą vieną dieną įvaldyčiau kaip gimtąją.

Gyvenau nuomojamame bute ne itin jaukiame Moabito rajone ir šiaip taip verčiausi dirbdama įvairiausius darbus. Iš pradžių puoselėjau dideles viltis, o paskui mano siekiai ėmė bliūkšti. Pradėjau kaip kavinės padavėja Šarlotenburge, prašmatniame Vakarų Berlyno rajone, už penkis eurus per valandą. Paskui įsitaisiau vaikų aukle vienoje šeimoje Griunevalde, bene turtingiausiame Berlyno rajone. Penki išlepinti vaikai ėjo galvomis. Motina sėdėdavo sode po baltu skėčiu ir nuobodžiaudama vartydavo žurnalus apie visavertį maistą arba egzotinių gėlių auginimo meną. O aš turėjau „lavinti“ jos palikuonis: žaisti su jais pedagogiškai prasmingus žaidimus arba pasakoti pamokomas istorijas. Bet tiems penkiems padaužoms jų neįpirši. Jiems tik duok sėdėti priešais teliką, vietoj ekologiškų obuolių čiaumoti guminukus su bulvių traškučiais ir daužyti porcelianą. Po kelių kritiškų motinos pastabų apie nepakankamą atsidavimą darbui mečiau ir šį, ir vėl įsitaisiau vienoje užeigoje, šįsyk Vilmersdorfe.

Vakarais dažnai eidavau pašokti, klubų tame mieste per akis. Kartą diskotekoje užsimiršusi sukausi pati viena. Vilkėjau raudonus marškinėlius, mūvėjau odines kelnes, ilgi mano plaukai buvo palaidi. Staiga priešais išdygo vaikinas su dviem taurėmis Campari Orange. Buvo ne ką aukštesnis už mane, vilkėjo nunešiotą bluzoną su gobtuvu, mūvėjo reiverio kelnes ir avėjo per didelius kerzus. Veidas pailgas ir švelnus. Tik akys įdėmios, kone budrios, it katės – ši mintis pirmoji atėjo man į galvą, žybtelėjo kaip akinanti šviesa, po šokių nakties tvykstelinti į veidą.

Nustūmęs prie manęs prisigretinusį motociklininko tipažą, jis mane pabučiavo. Iš pirmo žvilgsnio pasirodė toks seksualus, kad nesipriešinau. Jo liežuvis buvo salsvas, jis alsavo iškvėpdamas malonų alkoholio kvapą. Ką tik, prieš mėnesį, du kamikadzės lakūnai tėškė keleivinius lėktuvus į du Niujorko dangoraižius. Pasaulio ekonomikai grėsė žlugimas, nedarbas vis didėjo. O aš vis tiek šokau ir nesukdama sau galvos glamonėjausi su tuo visai nepažįstamu vaikinu, kojos vis lengviau kilnojosi, o aš vis labiau girtėjau.

– Nesitikėk iš jo per daug, – pusiau juokais sušnabždėjo man į ausį bendradarbė, tą vakarą atėjusi kartu, kai mudu gėrėme prie baro šampaną. – Jis – gatvės vaikis iš Lenkijos. Tinkamas seksui. Bet neįsimylėk jo.

– Nesąmonės, – atkirtau, kai atsibodo klausytis jos patarimų.

Įsitaisiau tam mažuliui ant kelių ir mes toliau gniaužėmės, kol klubas užsidarė. Kai išėjome į gatvę, jau buvo ankstyvas rytas.

Atrodė, kad iki mano namų važiuojame visą amžinybę. Dairiausi į bažnyčių bokštus, pranykstančius raudonuose debesyse, stebėjau mielus šeimos tėvus, skubančius parnešti šviežių bandelių sekmadienio pusryčiams. Mano bendrakeleivis visą kelią tylėjo. Jo akys dabar atrodė kitokios – melancholiškos ir beveik šaltos. Jis įrėmė į mane žvilgsnį, lyg būčiau vienintelis žmogus pasaulyje, kuriuo galima pasitikėti. Žvelgė į mane kitaip nei ankstesni meilužiai. Dauguma vyrų stengiasi kuo greičiau iškloti savo gyvenimą ir dažniausiai dar pripasakoja nebūtų dalykų. O šitas net nepasisakė vardo. Nežinojau jo net ir tada, kai mylėjomės mano namuose ir pirmąsyk nuo tada, kai atvykau į Berlyną, pajutau, kaip mane užplūdo laimė.

Pabudau nuo saulės spindulių, pro dulkinas mėlynas užuolaidas krintančių tiesiai man į veidą. Dar neprabudusi pajutau nerimą. Ar jis atsikels ir išeis, taip ir neprataręs nė žodžio? O gal ims kvailai teisintis? Tikėjausi, kad jis greitai apsirengs ir nieko neaiškindamas pranyks iš mano gyvenimo. Nepakęsdavau pezalų kitą dieną – tarsi man iš vakaro nebūtų buvę aišku, kad reikėjo tik sekso.

Jis stovėjo virtuvėje basas ant geltonų plytelių ir ruošėsi išvirti kavos. Plaukai vis dar buvo susitaršę nuo praėjusios nakties.

– Gal norėtum kartu eiti į atrakcionus? – tarė jis, tepdamas keptuvę sviestu. – Esu susitaręs ten susitikti su draugu.

Maniau, pasigirdo. Paskui stojo tyla, girdėjosi tik kaip čirška sviestas ir it senas lokomotyvas pukši kavavirė.

– Tu nevažiuosi namo? – nustebau.

– O kam? Nelabai ir noriu. Geriau su tavim kur nors nueisiu.

– Beje, o kuo tu vardu? – paklausiau aš.

Jis pažvelgė į mane – išvargęs, bet kartu ir nudžiugęs.

– Ladislavas, – pasisakė. – Tau – Ladja.

Vaikštinėjome susikibę už rankų po atrakcionų parką Plentervalde. Ladja švelniai dirsčiojo į mane iš šalies. Oras saldžiai ir šiltai kvepėjo, buvo nuostabi rudens diena. Žmonės, matyt, mėgavosi paskutiniais šiltais saulės spinduliais, parke jų knibždėte knibždėjo, aplinkui buvo šeimų su nekantriai straksinčiais vaikais, laukiančiais eilėse prie keptų dešrelių, velnio rato arba nusifotografuoti su klounais.

Prie parko vartų sutikome vyrą, su kuriuo Ladja buvo susitaręs. Jis buvo kokių trisdešimt penkerių metų, stilingai apsirengęs: su siaurais tamsiais akiniais, baltais polo marškinėliais ir baltais sportbačiais. Ladja, vis dar išvargęs nuo praėjusios nakties, šalia jo atrodė tikras kaimietis. Negalėjau suprasti, ką bendra turi toks vyras su šituo vargeta.

Ladjos pažįstamas nupirko mums bilietus į parką.

– Jis visada už viską sumoka, kai kur nors einame, – sušnabždėjo man į ausį Ladja.

Pamaniau, kad tai toks gražus berlyniečių paprotys. Kas turi pinigų, moka už draugus. Kitą kartą, pagalvojau, mudu su Ladja pastatysim jam alaus. Puiku.

– Atsinešiau daiktus, – pareiškė Ladja, kitą dieną vėl užsukęs, tarsi būtų savaime suprantama, kad jis pas mane apsigyvens.

Jo kuprinėje buvo pora kojinių, marškinėliai iš 2001-ųjų Meilės parado, ausinukas be elementų ir atsuktuvas.

– Turiu daugiau daiktų, – tarė jis lyg atsiprašydamas.

Aš ir pati nedaug ką atsivežiau iš Italijos, bet tą akimirką tūkstančiai mano skudurų, išmėtytų ant grindų, palyginti su jo manta, atrodė tikras perteklius. Žmonės perka, renka daiktus net suplukę, bet kada nors vis tiek numiršta, o jų daiktai baigia dienas „Carito“ sandėlyje arba kurio nors anūko palėpės kamaraitėje – todėl geriausia leistis į kelionę neapsikrovus, visada maniau. Bet vis tiek niekaip nebūčiau galėjusi skirtis su savo senomis knygomis, tarp jų su Karlo Markso raštais, „Jaunojo Verterio kančiomis“, „Mažuoju princu“, „Džonatanu Žuvėdra“ ir trimis „Aukštosios matematikos“ tomais.

Kaip netrukus išsiaiškinau, Ladja knygų neskaitė. Jam buvo nuobodu. Jis niekada nepirkdavo laikraščių ir neturėjo jokio supratimo apie politiką. Gyveno šia diena. Man tai buvo svetima, bet jo gyvenimo būdas pasižymėjo atotrūkiu nuo aplinkos, ir man tai imponavo. Jis pasakojo, kad prieš keletą metų visą vasarą keliavo po Lenkiją autostopu. Kai pritrūkdavo pinigų, valydavo automobilių langus. Turistai palankiai žiūrėjo į vaikišką jo veidelį ir mandagias manieras. Niekur jis neužsibūdavo ilgiau nei tris dienas, ir visada, kai tik imdavo nuobodžiauti, traukdavo toliau. Taip ir matau jį: vėjas taršo plaukus, naktys miške po žvaigždėtu dangaus skliautu, pats sau ponas, su niekuo nesusisaistęs, laisvas kaip paukštis…

Taigi Ladja apsigyveno pas mane. Oficialiai mes to taip ir neapsvarstėme, bet išeidamas jis tiesiog nebeišsinešė kuprinės. Niekada ir nesužinojau, kuo jis visą dieną užsiima. Jei paklausdavau, atsakydavo maždaug taip: „Susitinku su keliais pažįstamais.“ Net nežinojau, ar man džiaugtis savo naujuoju draugu, ar ne – juk į Berlyną atvykau tapti nepriklausoma, taigi ir kuo mažiau susisaistyti.

Tomis šaltomis rudens popietėmis dažnai vaikštinėdavome Kurfiurstendamu. Grįžę namo tirtėdavome iš šalčio ir kartu virdavome guliašą ir bulvienę. Taip palengva, nemačiomis ir tyliai, kažkur tarp skrandžio ir galvos susisuko lizdą keistas pilnatvės jausmas.

Su Ladja pirmąsyk gyvenime rūkiau žolę. Sėdėjome mano kambaryje ant palangės ir stebėjome žvaigždes. Nebuvau to dariusi nuo to laiko, kai palikau savo juodąją vulkaninę salą Viduržemio jūroje. Berlyne pakeldavau galvą į dangų tik tada, kai imdavo lyti arba pernelyg garsiai užgausdavo lėktuvas. Po kelių dūmų apsvaigo galva ir pajutau neapsakomą nuovargį. Mano gyvenimas, galvojau sau, visuomet buvo viena raizgalynė: minčių, teorijų ir idėjų, kurios išsisklaidydavo ore kaip dūmas. Viskas kažkur nutolo, liko tik žiemos nakties tyla ir katiniškos Ladjos akys.

– Matysi, kaip išmoksi, Sonja, – patikino jis, – kaifuoti – panašiai kaip seksuoti. Reikia laiko, kad išmoktum tuo mėgautis.

Vakaro suktinė tapo mūsų ritualu. Kartais vakarodavom pas geriausią Ladjos draugelį Tomą. Jis turėjo šviesų dviejų kambarių butą Šarlotenburge su skoningai parinktais baldais ir geros kokybės garso sistema. Būtum galėjęs pamanyti, kad čia gyvena kokios nors korėjiečių firmos vadybininkas, o ne kažkoks lenkas be leidimo gyventi. Tomas dirbo kavinėje dvi dienas per savaitę ir uždirbdavo daug pinigų, sakė man Ladja. Nors visa tai atrodė įtartina, daugiau nebesigilinau.

Tomas buvo tikra Ladjos priešingybė. Atviras, įžūlus, visuomet gerai nusiteikęs. Galvoje – vien tik moterys. Jis turėjo marias buvusių draugių, tarp jų ir viešbučio savininkę, kuri kadaise norėjo už jo ištekėti. Jų romanas nutrūko, nes diskotekoje jis susipažino su kita.

– Jeigu būčiau ją vedęs, sėdėčiau sau dabar išsidrėbęs merse, turėčiau Riugene vasarnamį. Bet žinai, ką pasakysiu? Be meilės gyvenimas liūdnas, kaip vakarėlis be muzikos, – dėstė jis man vieną sekmadienį, kai gėrėme kavą su pyragu, grįžę po nakties klube. Beveik kiekvieną savaitgalį eidavome į „Tresor“ arba SO36. Ten grojo pati nerealiausia muzika: techno, transas ir hausas.

Vis dar dirbau Vilmersdorfo užeigoje, bet mintimis skrajojau kitur. Kai penktą valandą popiet baigdavau darbą, Ladja dažniausiai manęs jau laukdavo. Kartais jis ateidavo pusvalandžiu anksčiau ir gerdavo kavą su užeigos šeimininku italu. Pinas buvo maždaug penkiasdešimties metų, bet vaizdavo keturiasdešimtmetį, jau tris dešimtmečius gyveno Berlyne, mėgo sportinius automobilius, braziles ir koksą. Mane jis, regis, laikė tarsi mažule dukterėčia, miela mergyte, be šeimos atsidūrusia didmiestyje, kurią būtina prižiūrėti.

– Atvirai kalbant, mažyte, įklimpai į mėšlą. Jeigu būčiau tavo tėvas, apskaldyčiau tau ausis. Tokia jauna, o tampaisi su visišku asocialu, – išporino jis man vieną dieną, kai šluosčiau stalo įrankius. Kadangi nereagavau, jis pagaliau tėškė: – Iš kur, po galais, tavo galva, Ladja traukia tiek žalių? Visi žino, kad jis prostitutas. Nejaugi manai, kad užsidirba normaliu darbu?

Sustingau vidury užeigos netekusi amo. Negalėjau užstoti Ladjos, nes iš tikrųjų nežinojau, ką jis ištisas dienas veikia. Išbėgau laukan, netarusi nė žodžio, ir giliai kvėpiau žvarbų lapkričio orą – alsavau tol, kol plaučius paskaudo labiau nei širdį. Pasakyk, kad tai netiesa, meldžiau mintyse, prašau, pasakyk. Mudu buvome pažįstami jau šešias savaites, ir aš, ko gero, kai ką nujaučiau, tik nenorėjau apie tai galvoti.

Tą vakarą Ladja negrįžo, nepasirodė nė kitą dieną. Nenumaniau, kur jis prapuolė, neturėjau jokio telefono numerio jam paskambinti. Sėdėjau prie lango, stebėjau, kaip kituose languose įsižiebia šviesos, ir įsivaizdavau, kaip šeimos sėdasi prie stalo, vakarieniauja ir aptarinėja dienos įvykus. O aš buvau viena. Laisvė, kuria vos prieš du mėnesius taip mėgavausi, draskė man širdį. Įsivaizdavau, kaip tamsią naktį Ladja klaidžioja gatvėmis, nerasdamas kelio namo. O gal jam kas nors nutiko?

Ladja negrįžo kelias dienas. Aš ir toliau kas rytą ėjau į darbą, nenuleidau akių nuo savo mobiliojo ir klausiausi bendradarbių pamokymų, kurie man niekuo nepadėjo: „Tu verta geresnio“ arba „Mesk tu jį greičiau, tada nebus taip blogai.“

Tomas irgi nieko nežinojo. Nuėjau pas jį ir paskambinau į duris. Muzika jo bute buvo pragariškai tranki, ore sklaidėsi salsvas žolės kvapas, dvi nepažįstamos pusnuogės merginos sėdėjo ant sofos ir kvatojosi. Paklausiau apie Ladją, bet Tomas tik gūžtelėjo pečiais, lyg kalbėtume apie kažką visai nepažįstamą.

Po savaitės, ledinį ketvirtadienio vakarą, suskambo durų skambutis. Ladja stovėjo ant slenksčio su gėlių puokšte rankose ir nedrąsiai pabučiavo man į skruostą. Jis vilkėjo naują mėlyną bomberį, kvepėjo gatve ir lietumi it sulytas šuo.

Nutrenkiau rožes ant grindų ir nužingsniavau į savo kambarį. Kuo mažiausiai troškau kičinių scenų. Bet kai Ladja pažvelgė man į akis, pajutau per skruostus riedančias šiltas ašaras.

Jis nesiteisino. Tikriausiai todėl ir neišmečiau jo lauk. Viskas vyko taip pat kaip ir daug kartų vėliau, kai susiginčydavome. Žinojau, kad negaliu arba nenoriu nutraukti santykių – tiesiog jis turėjo daugiau nebeišeiti. Tą naktį pirmą kartą kuo aiškiausiai pajutau – tokio aiškumo nebuvau patyrusi, – kad tik veltui eikvosiu jėgas, jeigu bandysiu tam priešintis.

Kitą rytą pakeliui į metro jis man pirmąsyk šį bei tą papasakojo apie savo gyvenimą. Jo tėvas buvo stalius, mama – virėja. Jis turėjo vyresnį brolį, sukūrusį savo šeimą, ir metais jaunesnę sesutę.

– Kai oras pasitaisys, galėsime nuvažiuoti į Lenkiją. Turime nedidelę altaną, ten galima kepti kepsnelius ir stebėti, kaip kregždės suka lizdus.

Beveik nesiklausiau, ką jis kalba. Šefo žodžiai vis dar skambėjo ausyse: „Nejaugi manai, kad jis užsidirba normaliu darbu?“ Privalėjau paklausti jo tiesiai.

– Ar tu parsidavinėji? – staiga jį nutraukiau.

Ladja sustojo ir įsmeigė į mane akis.

– Pinas man taip sakė, – spyriau jį toliau. – Ar tai tiesa?

Pakėliau balsą ir keli praeiviai į mus atsisuko. Ladja suėmė mane už pečių ir prispaudė prie sienos.

– Taip, aš tą darau, – sušnypštė tyliai, jo žvilgsnis pasidarė skvarbus ir negailestingas. – Bet tik dėl pinigų. Juk neturiu kitos išeities.

Maniau, sprogs galva, ėmė trūkti oro. Blogiausia, kad žodis „prostitucija“ kėlė man tik pačius siaubingiausius vaizdinius. Įsivaizdavau, kaip Ladja stotyje kabinėjasi prie senų, šlykščių vyrų, o paskui suka su jais į pigius pensionus. Net nenorėjau pagalvoti, ką jie ten su juo išdarinėjo.

Atsisėdome parke ant suoliuko. Aš spoksojau į priešais stovintį namą, ant kurio sienos nuo vieno lango iki kito didelėmis raudonomis raidėmis vinguriavo užrašas: Fuck the USA.

Mane pykino, ir kepsnių kvapai iš kebabinės kėlė dar didesnį silpnumą.

Įlipome į miesto traukinį, vežantį į Vakarus. Zoologijos sodo stotyje jis išlipo. Atsisveikinęs nėrė į savo pasaulį, kuris mane taip baugino.

Iki pirmojo semestro pradžios buvo likę dar dešimt mėnesių. Kai atvažiavau į Berlyną, ketinau tapti pačia normaliausia studente. O dabar buvau lenko, vyruko, dirbančio prostitutu, draugė. Tada net neįsivaizdavau, kad vieną dieną ir pati įsisuksiu į tą aplinką, kad žingsnis nuo ambicingos abiturientės iki prostitutės toks mažas, tiksliau, daug mažų žingsnelių.

2

EROTINIAI VIDEOČATAI

Nei aš prostitute gimiau, nei vaikystėje svajojau tokia tapti. Taip buvo visoms mano pažįstamoms, kurios dirba arba dirbo šį darbą. Anuomet, kai buvau ką tik atvykusi į Berlyną ir iki ausų įsikliopinusi Ladją, niekaip nebūčiau pamaniusi, kad galėčiau gultis su vyrais į lovą už pinigus. Kad mano partneris parsidavinėja, iš pradžių varė mane iš proto, tad netrukus iškėliau jam ultimatumą: arba aš, arba tavo darbas. Jis pasirinko mane, o netrukus aš pati pradėjau siūlyti savo kūną už pinigus.

Iki dvidešimtojo gimtadienio mano sąlytis su prostitucija buvo lygus nuliui. Išėjusi miestan matydavau kekšes, viliojančias vyrus stotyje, – žmonės perleisdavo jas akimis pusiau smerkiamai, pusiau abejingai. Arba pagauti gašlumo – šiaip ar taip, dauguma jų klientų buvo iš pavyzdingų mūsų rajono šeimų. Mano tėvai tos temos namie vengė, tik kartais niekinamai atsiliepdavo apie prostitutes.

Tos moterys, į kurias man buvo leista žiūrėti tik iš labai toli, atrodydavo labai keistos, bet kartu ir žavingos būtybės. Ilgaplaukės, avinčios ilgaauliais, ilgomis kojomis, kurias išstato apžiūrai, ir raudonai nuteptomis lūpomis – jos atrodydavo visai kitokios negu dauguma mūsų mamų. Tik kai paaugusi pastebėjau išvargusias jų akis ir vienatvės kupinus žvilgsnius, supratau, kad jos tikriausiai visai nėra tokios nepalūžtančios ir kietos, kaip maniau vaikystėje. Žinoma, nieku gyvu nebūčiau nė vienos jų užkalbinusi. Žmonės šnekėjo, kad jos visos narkomanės arba pagrobtos iš Rytų Europos ir Afrikos ir dirba brutaliems suteneriams. Mėgdavome poromis prašvilpti pro šalį riedučiais ir riktelėti jas kalbinantiems vyrukams: „Pasakysiu tavo žmonai!“

Kai apsigyvenau Berlyne, iš pradžių lygiai taip pat ničnieko nesuvokiau kaip ir Italijoje – bet tik kol susipažinau su Ladja. Tačiau ir su juo susipažinusi vis dar maniau, kad niekada neturėsiu su tuo nieko bendra. Juk ir dirbant normalius darbus galima užsidirbti pragyvenimui, ar ne?

Kaip tik tą mudu su Ladja stengėmės daryti mūsų bendro gyvenimo pradžioje. Pradėjome su Tomu dirbti diskotekoje Prenclauerbergo rajone. Abu vaikinai neturėjo leidimo gyventi, todėl buvo nusiteikę už grašius dirbti juodžiausius darbus, kurių visi baidėsi. Šioje tarnyboje juodu tampydavosi su gėrimų dėžėmis, dėliodavo produktus į šaldytuvus ir rankiodavo nuo šokių aikštelės tuščius butelius. Aš buvau atsakinga už tualetus. Atlyginimas buvo mizeriškas, bet arbatpinigiai dažniausiai tokie geri, kad mudu su Ladja galėjome iš jų gyventi. Smaginomės nesivaržydami, vogėme iš sandėlių šampaną ir gėrėme tualete. Ryte devintą arba dešimtą pusryčiaudavome su visu klubo personalu, o paskui pusgirčiai grįždavome namo. Dažnai užmigdavome dar miesto traukinyje.

Vieną dieną, kai atėjo laikas mokėti algą, mūsų šefas, storas skustagalvis baikeris, pradėjo išsisukinėti. Skųstis nebuvo kaip, mat Ladja ir Tomas neturėjo leidimo gyventi. Imtis tąsyti jam nervus buvo pernelyg pavojinga, nes savininkas svėrė per šimtą kilogramų, be to, jo aplinkoje sukiojosi keli rokeriai, kurie be vargo būtų mus užlenkę ir sumetę į Šprė – taip mums bent jau atrodė. Ladja verkė iš įniršio, Tomas irgi bliovė, nes savo draugei buvo pažadėjęs parnešti pinigų, kad susimokėtų už elektrą.

Kai kišenėje man beliko tik du eurai, paskambinau tėvui. Pasakiau, kad trūks plyš reikia pinigų, ir jis atsiuntė man šimtą eurų, žinoma, jų užteko neilgam. Nebedrįsau skambinti jam dar sykį. Žinojau, kad mūsų šeimos viešbutuko popieriai prasti. Mamos irgi negalėjau prašyti pagalbos. Iš savo apgailėtinos bibliotekininkės algos ji dengė šeimos skolas.

Nenorėjau būti tėvams našta. Juk pati nusprendžiau išvykti studijuoti į Vokietiją. Į Vokietijos švietimo ministerijos paramą aš, užsienietė, pretenduoti negalėjau, tad nebeliko nieko kita, kaip suktis pačiai.

Taigi kiūtojome su Ladja savo vieno kambario bute be pinigų, valgėme makaronus su pomidorų padažu iš stiklainio, pirkto su nuolaida už šešiasdešimt centų, sukome suktines iš pigaus tabako ir svajojome, kaip važiuosime į zoologijos sodą arba baseiną.

Berlyne gyvenau jau metus, kai kartą per RTL2 pamačiau reportažą apie merginas, teikiančias sekso internetu paslaugas, internetinio striptizo šokėjas, linksmai pasakojančias apie savo profesijos kasdienybę. Viena kaip tik dėstė, kiek daug galima uždirbti vien tik nusirengiant priešais vaizdo kamerą. Viskas atrodė gana nekaltai.

– Ką sakytum, jeigu ir aš tuo užsiimčiau? – paklausiau Ladjos. Tą akimirką galvojau tik apie tai, kad galima būtų greitai užsidirbti.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Nieko čia bloga – niekas tavęs negraibo, ir viskas vyksta absoliučiai anonimiškai.

Kadangi Ladja nieko aiškaus neatsakė, jaučiausi atrištomis rankomis, kitą dieną nusipirkau laikraštį ir ėmiausi ieškoti atitinkamų skelbimų. Jų iškart radau. Viena firma siūlė „lengvai erotines paslaugas internetu“. Giliai įkvėpiau ir surinkau nurodytą numerį. Atsiliepė malonus vyras. Iš pradžių mano balsas virpėjo iš jaudulio, bet pašnekovas kalbėjo kaip apie paprasčiausią darbą. Jis sakė, kad nieko baisaus, jeigu tą darysiu pirmą kartą. Galiausiai susitarėme kitą dieną susitikti, kad jis man viską smulkiai paaiškintų.

Vos nenusigalavau, kol nukakau iki to namo. Valandą kračiausi autobusu, tada pagaliau atvykau į mažą gyvenvietę užmiestyje. Išlipau ir klupinėdama patraukiau išpuoselėtos blokuotų namų bendruomenės gatvėmis, kurių gyventojai slėpėsi už baltų užuolaidų. Iš pradžių maniau, kad būsiu ne ten išlipusi, bet paskui iš tikrųjų radau tą adresą.

Duris atidarė aukštas šviesiaplaukis. Pasisakė esąs Torstenas ir pasiūlė man limonado, nes karštis buvo nepakeliamas. Atsisėdome ant baltos odinės kušetės svetainėje žaliai nudažytomis sienomis, apstatytoje juodais baldais.

Šalia mūsų prisėdo dar vienas vyras – Torsteno verslo partneris. Jo vardas buvo Andrėjas. Jis iškart paaiškino tose apylinkėse neįprastą aplinkybę: jis buvo tamsiaodis, mat gimė Peru, bet dar vaikystėje jį įsivaikino viena vokiečių pora, ir jis išaugo Rytų Berlyne. Tas darbas esąs visai paprastas, dėstė jis. Tereikėsią bendrauti su vyrais čatuose ir nusirenginėti. Kai kurios moterys naudoja ir dildo, „smaginasi“ su juo prieš kamerą, bet tai nesą būtina. „Pamainą“ galima laisvai rinktis – ryte, popiet arba naktį. Valandinis atlygis – dešimt eurų, išmokamas kito mėnesio dešimtą dieną. Tokios buvo jų sąlygos. Man jos pasirodė visai priimtinos, tad sutikau.

Paskui dar valandą jis kalbėjo savo mėgstama tema – kaip Brandenburgo žemėje sukurs nedidukę pornoimperiją, o jo verslo partneris visą laiką linksėjo galvą ir rūkė vieną cigaretę po kitos.

Galiausiai Andrėjas uždavė man dar kelis klausimus. Jam labai patiko, kad spalį ketinu pradėti matematikos studijas. Jis ir pats studijavęs teisę, pasisakė man, tik po dvejų metų metęs, nes tingėjęs vaikščioti į paskaitas. Nusišypsojau. Žinojau, kad man taip nenutiks, aš per daug ambicinga.

Kitą dieną lygiai vidurdienį atvykau į tą sublokuotą namą su langeliais padalintais stiklais, apsuptą rožių lysvėmis, pradėti internetinio striptizo darbo. Kaip darbo drabužį pasirinkau geltoną maudymosi kostiumėlį su kuteliais, kuris man atrodė pakankamai seksualus.

Liauna mergina juodom garbanom ir mažom apvaliom krūtim jau sėdėjo ant gulto. Kambarys buvo kokių aštuonių kvadratinių metrų, be lovos, ten dar stovėjo kelios metalinės lentynos, kuriose kažkodėl buvo sukrautos kulinarijos knygos. Moters paskirtis šiame versle aiški, pamaniau sau. Nors tam ir nepritariau, už pinigus galėjau įsijausti į nerealios namų šeimininkės vaidmenį.

Toji mergina prisistatė Žaneta ir pasisakė jau penkis mėnesius dirbanti Endžiui ir Torstenui.

– Šaunūs vaikinai. Ir visada laiku sumoka, – dalijosi ji patirtimi.

Tuo metu kaip tik prie vaizdo svetainės prisijungė naujas lankytojas. Žaneta įsitaisė priešais internetinę kamerą, kuri buvo pritaisyta prie ekrano, nusitraukė juodus stringus ir pradėjo glostyti ranka savo nuskustą putę. Ji net ir dejavo, nors garso kanalas visai nebuvo įjungtas. Aiškiai simuliavo, nes jokia moteris pagal komandą per dvi sekundes taip nesusijaudins. Bet tam svečiui jos šou, regis, patiko. „Tu mane užvedi“, – parašė jis ir „Tęsk, gašli kumele, mano botagas jau pastiręs.“ Po trijų minučių jis atsijungė, ir Žaneta galėjo vėl apsirengti.

– Paprastai jie prisijungia trumpam, pasižiūri į spenelius, į putę ir pasismauko. Yra ir tokių, kurie nori, kad priešais kamerą siusiotum arba susikištum visą kumštį, tačiau jeigu nenori, gali to ir nedaryti.

Po dešimties minučių Žaneta turėjo eiti namo. Ji turinti mažą vaiką, o jos vyras dirbantis. Kai ji atsistojo, pastebėjau, kad jos nugara visa ištatuiruota – undinė su kardu rankoje.

– Iš mano patrakusių laikų, – paaiškino ji.

Mane tai nuramino: striptizas internetu, suprask, yra ne toks patrakęs gyvenimo būdas.

Likau viena. Įsitaisiau ant širdelės formos pagalvės ir susikaupiau. Iš susijaudinimo mane išpylė prakaitas, bandžiau įsivaizduoti, kokie vyrai netrukus apsireikš man čate. Laimė, aš jų nematysiu – užtenka, kad jie mane matys.

Užsiregistravau kaip Maša – nė viena sekso internetu paslaugų teikėja nesivadino tikruoju vardu. Po trijų minučių atsirado pirmasis lankytojas. Jis pasivadino Bird ir tiesiog pageidavo pamatyti mane nuogą. Iš lėto nusirengiau ir pasistengiau pirštais sumaigyti kuo seksualesnes žinutes. Teko konstatuoti, kad tuo pat metu nusirenginėti, spaudyti klaviatūrą ir dar rangytis priešais kamerą yra tikras menas. Pasijutau visiška nevėkšla. Rašiau maždaug taip: „Ir aš tavęs geidžiu…“ arba „Ir aš jau taip susijaudinau ir sudrėkau.“

Po kokių dviejų minučių Bird atsijungė. Nustačiau, kad tiek trunka dauguma pokalbių.

Po kelių valandų ir dar kelių klientų perpratau, kas ir kaip. Daugumą jų buvo galima patenkinti vos keliomis nepadoriomis frazėmis. Daugelis prašė duoti jiems savo adresą ir telefono numerį arba klausinėjo, ar negalėtume susitikti, bet tai, žinoma, buvo uždrausta, o ir aš pati nė neketinau prasidėti su kuriuo nors iš tų tipų.

Laimė, tą pirmą dieną man niekas nepaskambino. Sekso telefonu paslaugas mes taip pat siūlėme, bet jos, žinoma, buvo brangesnės už čatus.

Čatai visąlaik prasidėdavo vienodai: „Parodyk man savo papus“, „Pažaisk su savo putyte“, „Parodyk subinę“ – vos tik tą padarydavau, tie tipeliai paprastai iškart atsijungdavo. Kai kurie pokalbių partneriai gale parašydavo dar ką nors malonaus, pavyzdžiui: „Dėkoju, patyriau nerealų orgazmą“, bet daugumas atsijungdavo nė neatsisveikinę.

Iš esmės visa tai buvo gerokai nuobodžiau už biuro darbą. Kiurksai sau viena kambaryje, ir jeigu nėra svečių, galvoji, kaip prastumti laiką. Traukiau vieną cigaretę po kitos, skaičiau atsineštas knygas arba ten rastus laikraščius, smaguriavau Smarties saldainiukais. Netrukus mintinai mokėjau visas tas laikraščių paskalas, tad vis dažniau bendraudavau per ICQ su Andrėjumi, savo šefu, kuris visą laiką sėdėjo biure aukštu žemiau ir taip pat nuobodžiavo. Kone vienintelė mūsų tema buvo seksas, bent jau tuo visada baigdavome.

Vieną vakarą, kai čate buvo štilis, jis man kaip per išpažintį išklojo apie visas savo gastroles per penkiolika santuokos metų. Apsimečiau šokiruota.

– Niekada nebūčiau to apie tave pamaniusi, – skiedžiau jam.

– Eik sau, juk daugiau neturiu jokių nuodėmių. Niekada negeriu alkoholio, nesišlaistau su draugeliais, nelošiu. Po galais, ko jums, moteriškėms, vis negana? Juk aš irgi tik žmogus! – atsikirto jis.

– Tik pajuokavau, juk ir aš – ne Motina Teresė, – atrašiau jam.

Tamsiaodis Andrėjas buvo, tiesą sakant, pats tikriausias vokietis vyras iš visų mano sutiktų. Jis visada kuo punktualiausiai ateidavo į biurą, visada viską sudėliodavo į vietas ir niekada neturėdavo išankstinių nuostatų. Tokia buvo jo teigiama pusė. Kitą pusę jis atskleidė man čatuose – kad dvejus metus apgaudinėjo žmoną su jos pussesere. Kadangi toji karšta giminaitė dirbo Helersdorfo statybos prekių parduotuvėje, juodu kasdien per pietų pertrauką susitikdavo jos automobilyje ir dulkindavosi tol, kol jai prireikdavo grįžti į darbą. Viskas iškilo į dienos šviesą, kai jos vyras kartą sumanė staigmeną, pasiėmė išeiginę ir užsakė staliuką indų restorane už kampo (taip bent paskui aiškino). Vietoj romantikos pietų pertrauka baigėsi dviem iškultais automobilio langais, mėlyne po Andrėjo akimi ir dviem beveik žlugusiomis santuokomis.

– Graži šeimos istorija, – parašiau aš.

Tą akimirką vėl turėjau čatinti, nes prisijungė lankytojas, tiksliau, senas pažįstamas Horstas, vienas iš didžiausių mano gerbėjų. Jo teigimu, buvo įpusėjęs penktą dešimtį, gėlių pardavėjas ir turėjo nuosavą butą Kotbuse. Jo mylimoji ir nepakeičiamoji draugė prieš dvejus metus metė jį dėl turtingo statybų įmonės savininko ir dingo Brazilijoje, tad jis liko vienas su kalnu skolų. Vienintelė jo paguoda buvo haskė, kurią prarastos mylimosios garbei pavadino Zuzi, ir beveik kasdienis lankymasis čatuose.

„Sėdžiu prie kompiuterio, geriu taurelę Jack Daniels be ledo, laikau pimpalą rankoje ir laukiu, kada tu nusirengsi, mano meilute Maša“, – parašė jis.

Apsimečiau, kad visą vakarą tik jo ir telaukiau, ir teatrališkai nusimečiau liemenėlę, o paskui nusitraukiau ir stringus. Jis kaipmat paskambino į mūsų brangiąją karštą liniją 0190. Tikriausiai pamatęs mane nuogą jis ir vėl taip užsivedė, kad pamiršo savo apgailėtiną finansinę padėtį. Dažnai kartodavo, kad mėgsta dideles mano krūtis ir pietietišką akcentą.

– Sveika…

Iškart pažinau nedrąsų jo balsą. Vos laikiausi garsiai nenusikvatojusi. Man tasai vargšelis buvo juokingas: mokėjo šimtus eurų per metus, kad pamatytų nors truputėlį nuogo kūno ir išgirstų keletą užgaulių frazių telefonu. Jis norėjo, kad jį įžeidinėčiau, melste to meldė, o tai nebuvo taip jau paprasta, nes, be „šikniaus“, „benkarto“ ir „subingalvio“, repertuare nieko daugiau neturėjau. Bet kiekvieną prakeiktą vakarą jis ir vėl apsireikšdavo, punktualiai kaip koks šveicaras garvežio mašinistas, nuleisdavo, kol susirašinėdavome internetu arba kalbėdavomės telefonu, ir tada eidavo miegoti.

Kartą pasipasakojau apie Horstą kolegei Sandrai. Anksčiau ji dirbo pardavėja Lidl, svėrė aštuoniasdešimt kilogramų, turėjo milžiniškas krūtis, gyvenančias savarankišką gyvenimą ir nuolat išsprūstančias iš po marškinėlių.

– Tie vyrai visiškai nukvako, – reziumavo ji. – Už tuos kelis eurus neturėtume taip darkytis. – Paskui pritildžiusi balsą tarė: – Esi dar jauna, mergyt, gali uždirbti daug daugiau. Visai neseniai baigiau darbuotis palydovių agentūroje – žinai, vaikeli, man jau beveik keturiasdešimt. Bet ten buvo geri laikai, o tu su savo išvaizda… Patikėk, uždirbi čia tik ašaras.

Sandra man patiko, nors gerai jos ir nepažinojau. Ji nekrizeno it mergiotė raudonai lakuotais nagučiais kaip dauguma kitų kolegių, o buvo subrendusi, tiesmuka moteris. Bet jos pasiūlymas dirbti prostitute man buvo atgrasus.

– Nieku gyvu negalėčiau to daryti. Myliu savo draugą ir noriu mylėtis tik su juo, – atšoviau jai kiek galėdama išdidžiau.

Sandra tik nusijuokė.

– Dar pamatysi. Norėčiau tikėti, kad tau taip nenutiks, bet ateis toks laikas, kai pasijusi įklimpusi mėšle, kai tau prisireiks pinigų. O tada bus į viską nusispjaut, – porino ji. – Man šiek tiek daugiau metų nei tau. Turėjau užauginti du vaikus, o mano buvęs vyras, tas liurbis, paliko mane likimo valiai.

Greitai pamiršau jos persergėjimus, nes kitą dieną gavau pirmąjį internetinės mergaitės atlyginimą – grynaisiais. Tiek daug eurų banknotų dar nebuvau laikiusi rankose. Buvau be proto laiminga, pakštelėjau Andrėjui į skruostą, palinkėjau visiems gražios dienos ir pirmiausia nudrožiau į prekybos centrą, o ten nusipirkau tris pilnus krepšius skudurų. Pirmąsyk po ištisų metų kaip reikiant apsipirkau. Nė kiek nesijaudinau, kad tuos pinigus uždirbau savo kūnu. Vienintelis dalykas, kurį tie vyrai iš manęs gavo, buvo atvaizdas ekrane.

Kai tą vakarą grįžau namo, užtikau Ladją prie kompiuterio žaidžiantį automobilių lenktynes. Nuo tada, kai susiradau darbą, jis leisdavo laiką vietiniame kabake prie Nolendorfo aikštės arba su mūsų kaimynu Rudžiu. Rudis buvo anglas, visą dieną maukdavo pigų alų iš prekybos centro ir brązgindavo gitarą gulėdamas lovoje. Jis pats kūrė dainas, dažniausiai sunkųjį metalą, ir kai kurie jo gabalai buvo visai neblogi. Apie prievartą, gatvės gyvenimą ir nulį perspektyvų. Jo muzikinė karjera, kaip ir visa kita, žlugo dėl alkoholizmo. Ladja niekados neatsisakydavo siūlomo alaus, tad netrukus tapo nuolatiniu svečiu Rudžio bute.

Dėl to mudu kartais susiginčydavome. Ladja jautėsi vienišas, nes retai būdavau namie, o aš stresavau, nes naktį grįžusi namo rasdavau jį taip prisiliuobusį, kad nebesusikalbėdavau.

Bet tą dieną viskas klojosi kaip sviestu patepta. Nutrenkiau rankinę ant grindų, išsitraukiau piniginę ir pamojavau banknotais.

Iš pradžių Ladja nesakė nieko. Jis sunkiai taikstėsi su tuo, kad nusirenginėju prieš kitus vyrus, vengė tos temos, nes pats neturėjo darbo, todėl buvo priklausomas nuo pinigų, kuriuos parnešdavau namo.

Pavalgėme kinų restorane, kuris buvo pirmame mūsų namo aukšte, nuėjome į kiną, pažiūrėjome veiksmo filmą, o vojažą baigėme „Rainbow“ bare, kuriame galėjai rinktis iš dvidešimties arbatos rūšių. Padavėjas Ladją pažinojo dar nuo tų laikų, kai jis buvo ką tik atvykęs iš Lenkijos ir nė žodžio neraukė vokiškai.

– Tu labai pasikeitei, – tarė jis atsisukęs į Ladją, bet aš jo komplimentą priėmiau savo adresu. Juk tai aš iš Ladjos padariau kitą žmogų. Susipažinau su juo, kai buvo nustekentas gatvės berniokas, bandantis suktis be dokumentų. O dabar jis atrodė – taip pat ir dėl to, kad padovanojau jam keletą naujų drabužių, – kaip malonus, simpatiškas jaunuolis, kuris darbuojasi biure, o po darbo sėdi su drauge ant sofos ir žiūri televizorių. Panašiai ir yra, maniau sau, kai važiavome namo.

Jaučiausi laiminga – to seniai nebuvo. Prausdamasi duše dainavau, išsitryniau dušo geliu, kvepiančiu kokosais ir mangais, pirštu išvedžiojau širdeles ant aprasojusio veidrodžio ir galiausiai atsiguliau į lovą. Su Ladja mylėjomės kaip mūsų santykių pradžioje.

Buvo ir dar viena priežastis švęsti – artėjo pirmoji mano studijų universitete diena. Po metų Berlyne vokiškai kalbėjau taip gerai, kad man buvo leista studijuoti: kalbos testą išlaikiau be vargo. Nuo vaikystės man buvo įkalta į galvą, kad studijos – vienintelis kelias į sėkmę gyvenime, ir kad galima didžiuotis, jeigu studijuoji aukštojoje. Išlaikiau stojamąjį į matematiką ir, jeigu viskas gerai klosis, po penkerių metų turėsiu diplomą ir solidų darbą. Jau mačiau save sėdinčią pievoje ir besimokančią su bendrakursiais. Arba įsivaizdavau, kaip vykdysime projektus, gersime kavą ir rūkysime cigaretes, o su Ladja lankysimės studentų tūsuose ir būsime be galo laimingi.

Pačią pirmąją dieną viskas buvo kitaip, nei tikėjausi. Su Ladja atvažiavau prie centrinių rūmų, jis mane pabučiavo ir palinkėjo sėkmės. Mokslo metų pradžios renginys jau buvo prasidėjęs, perpildytoje salėje neberadau laisvos vietos, tad teko rymoti prisispaudus nugara prie sienos. Žilaplaukis docentas svaičiojo kažką apie globalią veiklą plėtojančias įmones ir tinklus. Klausytojai jau sunkiai besusigaudė, ką jis nori pasakyti, snūduriavo arba šnekučiavosi su kaimynais.

Po valandos renginys baigėsi. Fojė žmonės būriavosi grupelėmis, kai kurie gurkšnojo kavą ir vartė savo popierius. Niekas manęs neužkalbino. Jaučiausi mažumą ne savo vietoje.

Per kitas savaites mano pirmasis įspūdis pasitvirtino. Universitetas buvo anonimiška vieta, per renginius retai kada pataikydavai atsisėsti greta to paties studento. Dauguma bendramokslių visai nesiveržė bendrauti, bent jau apie matematikos studentus tą būtų galima pasakyti. Regis, jie visi priklausė tai žmonių rūšiai, kuri šeštadienio vakarais zubrina arba sėdi prie kompiuterio. Nors dauguma, paklausti ko nors apie universitetą, atsakydavo draugiškai, į asmeniškumus niekada nesileisdavo, o jei kada taip ir nutikdavo, tai paaiškėdavo, kad dažnas jų Berlyne nesiorientuoja, nes tūno savo kambarėliuose ir nepakelia galvos nuo specialiųjų žurnalų. Be tokių, buvo dar ir miesčionių iš gerų namų, kuriuos galėjai atpažinti iš simetriško plaukų kirpimo ir išpuoselėtų manierų. Antipatija buvo abipusė. Veikiausiai jie pastebėjo, kad mano tėvai ne iš pasiturinčiųjų ir kad mano gyvenimo būdas, jų akimis, neįprastas, o aš savo ruožtu buvau tikra, kad jie neturi supratimo apie tikrąjį gyvenimą. Užsieniečiai studentai – jų buvo gana daug – atrodė šaunesni, bet po paskaitų jie mieliau laikydavosi savo tautiečių.

– Mane visa ta aplinka slegia, – prisipažino viena bendrakursė, kai mudvi kartą sėdėjome kavinėje. Išoriškai ji labai panėšėjo į mane: ilgi plaukai, dailus veidelis, smulkutė ir liesa. Pirmas čia sutiktas malonus žmogus, pamaniau. Julė dėl studijų persikėlė iš Braunšveigo į Berlyną ir čionai beveik neturėjo pažįstamų, tad savaitgaliais mudvi retsykiais kartu kur nors nueidavome. Mes abi mėgome indie rock muziką, lankytis kabakuose ir abi studijų pradžioje sunkiai supaisėme organizacinius reikalus. Taip gana greitai susiradau naują draugę. Apie savo namų rūpesčius anuomet dar nedrįsau pasakoti – o juolab apie gretutinę veiklą.

Kai vieną dieną grįžau po paskaitų, namie buvo neįprastai tylu; paprastai būdavau pasitinkama trankia muzika. Ladja su Tomu sėdėjo prie stalo, bet nieko nesakė. Tomas pirštais trynėsi smilkinius, nieko nematančiomis akimis žvelgdamas kažkur į tolį. Žiūrint iš šalies, jis visuomet buvo toks pats: tūsai, koksas ir merginos – tai buvo jo pasaulis. Bet likęs tik su manimi ir Ladja dažnai prabildavo apie savo namus. Gimtajame kaime prie Baltarusijos sienos Tomo šeima turėjo namelį su sodu. Namas buvo jau senas, bet Tomas su tėvu vos ne viską remontuodavo patys. Prieš žiemą sulopydavo stogą, vasarą nudažydavo sienas.

– Pastaruoju metu vis dažniau galvoju apie savo senį, kuris dabar vienas kabarojasi kopėčiomis ir viską daro be manęs, – kartą prabilo Tomas. – Buvau vienintelis jo ramstis, o ėmiau ir pasipusčiau padus. Kartais pagalvoju, kad kiauliškai pasielgiau. Matau, kaip motina sėdi virtuvėje, sprendžia kryžiažodžius ir kaskart, kai ko nors nežino, suraukia kaktą.

– Gal tai koks ženklas? – atsargiai paklausiau. – Ar ketini kada nors grįžti namo?

– Kai čionai atvykau, į daug ką buvo nusišvilpt. Man buvo aštuoniolika, norėjau tiesiog gyvent, – kalbėjo jis, nekreipdamas į mane dėmesio. – Buvau mažas berniukas dideliame mieste ir jaučiausi lyg patekęs į atrakcionų parką. Gėriau, atsidūriau gatvėje, ūžavau ir su dykaduoniais, ir su verslininkais. Bet pernai, kai man suėjo dvidešimt penkeri, nušvito protas. Staiga man pasidarė bloga nuo visų tų prasisiekėlių, kurie grabalioja tau užpakalį, nes pastatė bokalą alaus, ir mano turį teisę. Netikri draugai, kurie glėbesčiuoja tave ir bučiuoja diskotekoje, bet jų nė su žiburiu nerasi, kai tikrai prisireikia…

– Žinau tą jausmą, – sumurmėjo Ladja.

– Po galais! – subliuvo Tomas. – Mane patį nuo savęs vemti verčia! Neturiu dokumentų, neturiu darbo, neturiu kur gyventi ir norėdamas pramisti leidausi, kad man čiulptų. Gal gali man paaiškinti, Sonia, koks čia mėšlas? – nenurimo jis, o tada taip trenkė kumščiu į stalą, kad net taurės skimbtelėjo.

Jau seniai žinojau, kad Tomas, kaip ir Ladja, kadaise parsidavinėjo, bet taip atvirai niekada nebuvome apie tai kalbėję, ir jo atvirumas mane pribloškė.

Mane ir pačią buvo apsėdusios sunkios mintys. Buvo sunku viską išvežti. Iki pietų būdavau universitete, per pietus parlėkdavau namo užkąsti, pusantros valandos baladodavausi per visą miestą į darbą ir vis tiek dažniausiai pavėluodavau. Torstenas, kuriam patikau ne taip, kaip Andrėjui, dėl to mane ištisai pjovė. Jam buvo visai ne galvoj, kad ką tik pradėjau studijuoti. Jis aiškino, kad vėlavimas kenkia verslui, nes klientai brangiai moka už tai, kad pažiūrėtų į merginas, o jei įsijungę kanalą nieko nepamato, daugiau niekada nebeprisijungs. Torsteno nuomonė apie moteris ir šiaip jau buvo labai bloga. Moterys esančios itin jautrios ir nepatikimos būtybės, tinkamos nebent lovai.

Kartą dėl jo pažiūrų gerokai susikirtome. Jis apkaukė mane, tada aš užsimečiau drabužius, užtrenkiau duris ir jau ketinau leistis namo, bet ėmiau ir apsigalvojau. Jeigu dabar dėsi į kojas, tariau sau, būsi skystablauzdė. Nė už ką nenorėjau būti tokia. Grįžau atgal, baigiau pamainą, o tada nuėjau į biurą ir šaltu balsu tariau:

– Beje, išeinu iš darbo.

Buvo atsiskaitymo diena, tad iš karto pasiėmiau pinigus už praėjusį mėnesį.

3

NOIKELNAS: PIRMĄ KARTĄ UŽ PINIGUS

Pinigai – iš viso penki šimtai eurų – ištirpo per dešimt dienų. Sumokėjom už nuomą, prisipirkom maisto, kartą visai popietei nuėjom į „Rainbow“ barą, sau leidau nusipirkti megztinį ir sportbačius – ir vėl likome basi, tik su trisdešimčia eurų ir be jokių perspektyvų susirasti darbą.

Nusiminusi sėdėjau per mažame bute, galva ūžė. Mačiau tik savo tuščią piniginę ir galvojau apie visus gražius dalykus, kuriuos regėsiu kaip savo ausis, nes neturiu pinigų. Pamiršk atostogas su Ladja, pamiršk kiną, pamiršk diskotekas ir taip toliau. Nusipirkau pigiausios dešros, pigiausios duonos ir dairiausi, kokių dar rasiu nuolaidų. Pažvelgus į mėsos skyrių nutįso seilė, bet beveik viskas ten buvo man neįkandama. Tikriausiai tai ir buvo tas paskutinis lašas, pramušęs ir taip jau silpną užtvanką. Už pinigus buvau pasiryžusi padaryti bet ką.

Dauguma prekiaujančių savo kūnu moterų ir vyrų apskritai tik prispausti pinigų stygiaus sumąsto parsidavinėti. Beveik visiems nelengva tam pasiryžti, bet finansinis krachas greitai nuveja visas dvejones. Árti kaip jaučiui, kad nusipirktum tik būtiniausių daiktų – ne taip įsivaizdavau savo gyvenimą. „Tau tik dvidešimt, bet, užuot mėgavusis gyvenimu, kasdien turi kapotis dėl tų sumautų pinigų. Negali sau leisti nieko, kas teikia džiaugsmą. Normaliu darbu neprasimuši“, – tariau sau.

Jau seniau buvau išsikirpusi iš laikraščio tokį skelbimą. Kai Ladja išėjo, išsitraukiau jį iš stalčiaus ir dar sykį perskaičiau daug žadančias eilutes: „Ieškome gražios, simpatiškos moters iki 35 metų teikti erotinio masažo paslaugas. Malonūs bendradarbiai, puikus uždarbis. Reikia tik drąsos!“

Ar ryžtis? Neskubėjau skambinti, sukiojau tą iškarpą tarp pirštų, surūkiau bjauriai smirdinčią suktinę. Nuojauta kuždėjo, kad nuo to skambučio priklausys tolesnis mano likimas, ir kelio atgal nebebus. Jeigu darydama tai, ko ketinau imtis, patirsiu baisybių, jos lydės mane visą gyvenimą – tai buvo aišku kaip dieną.

Galiausiai prisisėmiau drąsos, paėmiau mobilųjį ir iš lėto surinkau numerį. Atsiliepė žemas moteriškas balsas. Prisistačiau kaip Nensė – ir čia, kaip ir čatuose, nenorėjau figūruoti tikruoju vardu. Nensė priminė man personažą iš idiotiško amerikiečių serialo, kurį kas vakarą žiūrėdavome su Ladja: ten jauna mergužėlė iš turtingos miesčionių šeimos pažįsta tikrąjį, pavojingą gyvenimą.

Nesumojau, ką toliau sakyti. Bet pašnekovė buvo labai maloni. Ji paaiškino, kad kalbame apie viso kūno masažą „su erotine pabaiga“, ir patikino mane, kad neprivalėsiu su klientais užsiimti seksu. Padiktavo man adresą ir mudvi sutarėme kitą dieną susitikti.

Tą naktį beveik nemiegojau, nes galvojau, kas manęs laukia. Įsivaizdavau svetimus, bjaurius vyrus ir kaip jie mane grabalioja. Man nedavė ramybės mintis, ar sugebėčiau ilgai tą ištverti. Nusirenginėti prieš kamerą viena, bet tikras seksas už pinigus man atrodė šiek tiek per žiauru. Bet va būtent – tik šiek tiek. Galiausiai tvirtai nutariau bent kartą pabandyti.

Kitą dieną atsisveikinau su Ladja ir jo draugeliu – prisišniaukštę juodu klausėsi Metallicos – ir apsimečiau išeinanti į universitetą.

Tas namas buvo niekuo neišsiskiriantis, suremontuotas senos statybos pastatas Noikelne, viename iš prastesnių Berlyno rajonų. Iškaboje buvo parašyta „Ekstazė“, prieangyje stovėjo dviračiai ir vaikų vežimėliai. Nedrįsau paspausti skambučio. Išėjau atgal į gatvę, giliai įkvėpiau, surūkiau cigaretę, kurią buvau susisukusi iš paskutinių tabako trupinėlių. Tokias Ladja vadino zonos cizomis.

Kebabų pardavėjas kitoje gatvės pusėje išsišiepė, pamatęs, kaip trypinėju ant šaligatvio. Nežinau, ar man tik taip atrodė, bet jutau, kad jis puikiai nutuokė, ko čia atėjau.

Lig šiol gyvenime tau sekėsi, galvojau aš. Laiminga vaikystė, mama – bibliotekininkė, tėvas – viešbučio savininkas, gimnazija, popietės su draugais, pankų muzika ir slapčiomis traukiamas dūmas pajūry. Didžiausia paslaptis, kurios nežinojo mano tėvai, buvo kad rūkiau. Tokiomis akimirkomis man atrodydavo, kad viskas vyko tik vakar. O man jau dvidešimt, ir namus palikau prieš pusantrų metų. „Kai peržengsi šitą slenkstį, – tariau sau, – sukiši visą praeitį į šiukšliadėžę ir pasuksi iš kelio, kuriuo visai padoriai žingsniavai. Ar to nori?“

„Taip, – atsiliepė kitas balsas manyje, – kaip tik to tu ir nori. Tavo šaldytuvas namie beveik tuščias, tau reikia pinigų.“ Grįžau į realybę: į Noikelną prie vadinamojo masažo salono durų.

Nuspaudžiau skambutį. Netrukus duris atidarė smulkutė blondinė. Ji stovėjo basa, kaip indė apsisukusi drambliais raštuotu audeklu.

– Atsiprašau, kad teko palaukti, buvau užsiėmusi, – sušnabždėjo ji, braukdama ranka per plaukus.

Pastebėjau, kaip jai už nugaros kažkoks šešėlis pradingo už durų.

Ji nuvedė mane į ilgo koridoriaus galą.

– Čia mūsų laukiamasis, – paaiškino ji.

Paprasčiausia virtuvė baltomis plytelėmis. Lentynose – kava ir cukrinės. Iš grotuvo skambėjo atpalaiduojanti muzika. Kaip jogos studijoje, pamaniau sau. Gal šis verslas daug malonesnis, negu tikėjausi. Bet čia pastebėjau įspūdingų matmenų kokių keturiasdešimties metų moteriškę, kuri sėdėjo prie stalo ir skaičiavo banknotus. Ji prisistatė Nora, stipriai paspaudė man ranką ir nudelbė mane žvilgsniu.

– O tu gražutė, – nusprendė ji. – Jeigu labai nesilaužysi, galėsi čia gerai užsidirbti.

Ji paaiškino man, ką reikės daryti. Erotinis masažas: vyras nuogas, tu nuoga ir įtrini aliejumi jo kūną, o paskui ir pimpalą „iki galo“. Seksas nėra privalomas. Žinoma, kai kurios moterys pačios pasiūlo.

– Tai tavo reikalas, – atsiduso ji. – Dulkinimąsi mielai išbraukčiau iš programos, bet laikai keičiasi. Anksčiau galėjai gyventi vien iš masažo rankomis, bet šiandien pigūs viešnamiai dygsta kaip grybai po lietaus. O mums, deja, tenka atlaikyti konkurenciją. – Ji toliau piktinosi: – Žinai, girdėjau, kad Berlyne jau vos už dvidešimt eurų gali gauti visą programą. Neįsivaizduoju, kokia moteris leistųsi už tiek tratinama. Su manim tai jau tikrai neišdegtų, – papurtė galvą.

Netrukus suskambo durų skambutis. Atsistojo indė ir pradingo, paskui sugrįžo.

– Na, mažule, – drąsinamai pažvelgė į mane, – tavo debiutas.

Rankose ji laikė juodą suknelę V formos iškirpte, ilgio sulig keliais, ir raudonas aukštakulnes basutes. Man toks stilius pasirodė viliojantis, net perdėm seksualus. Visą gyvenimą nešiojau medvilnines apatines kelnaites ir sportines liemenėles1.

– Paskutinės durys koridoriaus gale, – tarė ji man. – Svečias jau laukia tavęs. Nuolatinis klientas. Visada moka keturiasdešimt eurų už trumpąją programą. Nepavojingas…

Ji ir toliau tarškėjo, bet nebesiklausiau. Mėginau įsivaizduoti vyrą, kuris manęs ten laukia, tikėdamasis patirti su manimi malonumą. Bet man prieš akis vis išnirdavo Ladjos veidas.

– Ką turėčiau ten daryti? – paklausiau jų. – Neturiu nė menkiausio supratimo apie jokį masažą.

– Juk sugebėsi jam nuleisti, ar ne? – atkirto Nora. – Eik ten, pirmiausia paimk pinigus, o paskui suteik paslaugą. Dešimt minučių, ne ilgiau. – Matyt, tokios buvo pagrindinės taisyklės. – O dabar eik. Eik! Neversk jo ilgai laukti.

Nuėjau iki koridoriaus galo, stabtelėjau prie nurodytų durų, tada žengiau vidun. Kambaryje buvo gerokai tamsiau negu koridoriuje, tad akys turėjo apsiprasti. Įžiūrėjau lovą, aptiestą raudona paklode, ant kurios buvo sudėtos raudonos širdelės formos pagalvės – tokios pat buvo ir erotiniuose čatuose. Aksominės užuolaidos ir kilimas taip pat buvo raudoni. Ant nedidelės komodos stovėjo mėlyna vaza su plastikinėmis gėlėmis ir senamadiška lempa, ant sienų kabojo abstraktūs paveikslai, primenantys Kandinskį – tokių buvau mačiusi per vieną klasės ekskursiją.

Tas vyras ne gulėjo ant lovos, kaip tikėjausi, o sėdėjo nuogas ant fotelio. Jis buvo kokių trisdešimt penkerių, tamsiaplaukis, mažomis akutėmis, kurios gosliai žvelgė į mane. Jis priminė tuos tipelius, kurie kartais kabindavo mane gatvėje, o aš juos iškart atstumdavau – jis visas buvo kažkoks atgrasus ir stipriai trenkė prakaitu. Kai užėjau, jau smaukėsi. Banknotai gulėjo ant stiklinio stalelio šalia lovos. Užsikišau juos už liemenėlės, nes buvau palikusi piniginę laukiamajame, o suknelė buvo be kišenių.

Lėtai priėjau, vildamasi, kad jis nepastebės mano akyse baimės. Žiūrėjau į plakatus dėdamasi atsipalaidavusi.

– Sveika, Nense, – išspaudė jis. – Ar nubausi mane? Buvau labai negeras.

Prie tokių sadomazochistinių žaidimėlių jau buvau pripratusi sekso čatuose, bet gyva patirtis buvo visai kas kita.

Kai pirmą kartą prie jo prisiliečiau, užsimerkiau, bet vėl atsimerkiau ir įsmeigiau akis į stalinę lempą ant komodos. Negalvojau net apie Ladją, galvoje buvo tuščia. Stengiausi sutelkti dėmesį į savo užduotį, kad ko ne taip nepadaryčiau, kartu tikindama save, kad viskas greitai baigsis.

Pirmiausia turėjau lašinti jam ant krūtinės karšto vaško. Tad paėmiau žvakę. Paskui jis pageidavo, kad viena ranka muščiau jam per kiaušius, o kita skaudžiai maigyčiau spenelius.

Prašymą jam teko kelis kartus pakartoti, nes bijojau jį sužeisti. Nebuvau linkusi skriausti žmonių, bent jau prostitutės karjeros pradžioje, tam buvau per daug geraširdė. Bet pagaliau nusileidau ir suteikiau jam tą malonumą.

Talžomas jis visą laiką smaukėsi, bet manęs nelietė. Po kelių minučių atkragino galvą ir šaižiai suriko. Sperma ištryško man ant kojos. Paniškai griebiau nosinę – tikrai negeidžiau svetimo vyro kūno skysčių ant savo drabužių.

Tuo viskas ir baigėsi. Jis nusišluostė, rūpestingai apsirengė ir mandagiai padėkojo. Jam, deja, reikią grįžti į darbą, paaiškino ramiu balsu, buvę labai gera ir jis tikrai vėl ateisiąs.

Ir toliau viskas vyko taip pat: atėję vyrai elgdavosi kaip kuiliai, o vos tik jiems pavykdavo nuleisti, staiga atvirsdavo į poną Miulerį arba daktarą Majerį, šnekučiuodavo apie orą, lyg nieko ypatinga nebūtų įvykę, o paskui mandagiai atsisveikindavo. Iš pradžių mane tai kapitaliai trikdė.

Pirmąją dieną turėjau dar penkis klientus. Vos pasigirsdavo durų skambutis, laukiančios moterys pasirodydavo klientui, ir jis kurią nors išsirinkdavo. Beveik visi rinkosi mane, nes buvau naujokė ir klientai norėjo mane išbandyti. Bet nieko daugiau, be masažų, neįvyko, nors keli bandė mane įkalbėti už priemoką pačiulpti arba pasidulkinti. Su paskutiniu klientu, simpatišku jaunuoliu, jaučiausi jau daug drąsiau negu iš pradžių ir nebežiūrėjau jam per petį, imdama į rankas penį, o nusišypsojau.

Kai baigėsi aštuonių valandų darbo pamaina, atsiskaitėme: pusė teko merginoms, pusė liko firmai. Gavau grynaisiais šimtą septyniasdešimt eurų. Storulė Nora negalėjo patikėti savo akimis, nes reta naujokė pačią pirmą dieną tiek daug uždirbdavo. O aš retai kada matydavau tiek daug pinigų vienoje krūvoje, tad vos neapsiverkiau iš džiaugsmo.

Kai devintą vakaro išėjau iš „Ekstazės“, namo netraukė. Pakeliui į miesto traukinį užėjau į dar neuždarytą indų restoranėlį.

Užsisakiau lėkštę mėsos, daržovių su kariu, taurę Prosecco ir, kol laukiau valgių, atsipūtusi surūkiau cigaretę. Be manęs, buvo dar viena lankytoja, moteris dryžuotu kostiumėliu. Ji sėdėjo viena ir sukiojo rankoje šakutę. Įsivaizdavau, kad ji – vadybininkė, kuri pavalgiusi važiuos taksi į viešbutį, o kitą dieną jos laukia konferencija. Pagalvojau, kad reikėtų parašyti knygą apie tokius žmones, kurie žiemą dešimtą valandą vakaro valgo vieni restorane.

Nedrįsau galvoti apie tai, kas man svarbu. Ar buvau neištikima Ladjai? Ar reikėtų jam viską papasakoti? Galvojau, kad jis niekada nesupras to, ką šiandien padariau, ir kad nuo šios dienos turėsiu gyventi dvilypį gyvenimą: Sonjos – studentės, partnerės ir mielos draugės, ir Nensės – parsidavinėjančios už pinigus. Mano kūnas smirdėjo svetimų vyrų prakaitu. Bet banknotų šnarėjimas piniginėje ir patiekiamų valgių kvapas apmarino sąžinę. Po dviejų dienų vėl padirbėsiu „Ekstazėje“, užsikalsiu gražaus pinigėlio – gera buvo tą žinoti.

Greitai pripratau už pinigus masažuoti vyrus, kur tik jiems patinka. Kai kurie klientai mėgino su manimi ir kai ką daugiau, ir aš leidausi, nes jie tikrai gerai mokėjo. Seksas kainavo penkiasdešimčia eurų brangiau, ir juos galėdavau pasilikti. Pirmasis, su kuriuo dulkinausi, buvo jaunas, sportiškas vyrukas, pradėjęs ketvirtą dešimtį. Nejudėdama gulėjau ant čiužinio, jis mane dulkino, o aš nieko nejutau, tik tikėjausi, kad greitai baigs.

Ladjai pasakiau, kad dirbu priėmėja viename masažo salone. Laimė, jis nieko daugiau neklausinėjo, bet kartais, ypač kai mylėdavomės, susigėsdavau pagalvojusi, kad jis ne vienintelis, o jau trečias arba ketvirtas vyras, kuris tą dieną mato mane nuogą.

Universitete savo darbo irgi neįstengiau visiškai nuslėpti. Pavyzdžiui, man atrodė, kad tas jaunas asistentas, kuris skaitydavo algebros paskaitas, buvo mano klientas. Laimė, auditorija visuomet būdavo pilna, o aš tyčia įsitaisydavau paskutinėje eilėje, kad jis manęs nepastebėtų. Niekada taip ir nesužinojau, ar jis iš tikrųjų lankėsi pas mane.

Po pirmų nesėkmingų bandymų užmegzti ryšius su bendramoksliais susidraugavau su grupele bulgarų informatikos studentų. Jie dažnai kviesdavosi mane į namus ir mes tūsindavomės iki paryčių, kol neapsikentę garsios muzikos kaimynai dažniausiai iškviesdavo policiją. Kartą kalba pasisuko apie įvairius mūsų darbus. Bulgarai irgi visi dirbo, kad galėtų susimokėti už mokslą. Vienas – fabrike prie konvejerio, kitas – restorane.

– Aš jau kurį laiką dirbu skambučių centre, – sumelavau jiems. – Nuobodu, bet moka gerai, gaunu dešimt eurų už valandą.

– Nerealu! Gal jiems reikia darbuotojų? Gal ir aš galėčiau ten įsidarbinti – nuo darbo fabrike mane jau vimdo, – susidomėjo vienas vaikinas.

Prikandau liežuvį dėl savo kvailystės ir pamėginau kuo skubiau pakeisti temą, bet tas bičas vis neatstojo.

– Galėsiu paklausti, ar jiems nereikia darbuotojų, – galiausiai nukirtau ir apsidžiaugiau baigusi tą temą.

Netrukus Ladja ėmė pavydėti bulgarų studentams, juk dauguma jų buvo vyrai. Nusivedžiau jį į kelis vakarėlius, bet jam visai nebuvo ten linksma.

– Jūs kalbatės tik apie savo studijas. Ką man ten veikti? – nuobodžiaudamas pasiskundė jis.

Nusileidau jam ir taip dažnai nebesusitikinėdavau su tais bulgarais. Tarp paskaitų ir masažo salono man likdavo vis mažiau laiko pasilinksminimams.

Iš pradžių bendradarbės „Ekstazėje“ su manimi elgėsi labai draugiškai. Susibičiuliavau su Nina, kuri irgi studijavo ir buvo tik dvidešimt vienų. Keletą kartų nuėjome į kiną ar apsipirkti. Ją kamavo tokios pačios problemos kaip ir mane: pinigų stygius, bedarbis draugas ir sąžinės priekaištai po darbo.

Bet bėgant laikui santykiai su kolegėmis pasikeitė, ypač su Džesika. Kaip ir aš, ji buvo liekna ilgaplaukė, tik mažesne krūtine ir jau daugiau kaip trisdešimties. Viešnamyje netrunki išvysti moteris vyrų akimis. Aš buvau jauna, graži, tikra naivuolė, todėl visi buvo pametę dėl manęs galvą. Daugelis nuolatinių Džesikos klientų į kambarį (kaip sakoma viešnamių žargonu) dabar eidavo tik su manimi. Ją, aišku, tai siutino.

Jau daug metų ji dirbo tame viešnamyje, todėl Mona, šefė, pavesdavo jai vadovauti, kai jos pačios nebūdavo, o taip nutikdavo dažnai, mat ji tuo pat metu turėjo dar ir soliariumą. Tada Džesika naudodavosi valdžia ir su manimi elgdavosi bjauriai. Vis kuo nors jai neįtikdavau. Arba negerai sutvarkydavau kambarį, arba pamiršdavau po darbo išjungti šviesą virtuvėje, arba išvirdavau per stiprią kavą. Kitos moterys matė, kad ji kabinėjasi, bet nė viena nedrįso paprieštarauti.

Kai ji pradėjo puldinėti Niną dėl mūsų draugystės, šioji nuo manęs staiga nutolo. Nora, storulė, kuri mane pasitiko pirmąją dieną, regis, žinojo kodėl.

– Tai vadinama vaginos pavydu, – porino ji, žiaumodama obuolių pyragą. – Dar ne kartą gausi tą patirti, dirbdama šį darbą. Nelengva, kai tiek daug moterų kartu dirba. Juk iš esmės visos kolegės yra ir tavo varžovės, nes vyrai turi išsirinkti tik vieną. Todėl taip sunku šitame darbe turėti tikrų draugių.

Nora vienintelė ir toliau elgėsi su manimi normaliai. Kitos vis rečiau pasisveikindavo ir beveik nebepersimesdavo su manimi nė žodeliu, ypač jeigu netoliese būdavo Džesika. Kuo toliau, tuo labiau pamėgau Norą, nors iš pradžių laikiau ją nukvakusia. Ji domėjosi viskuo, kas susiję su ezoterika ir meditacija, vadinasi, buvo visiška mano priešingybė. Kartą paprašiau jos paskaityti man iš delno, šiaip sau, dėl pramogos.

– Turėsi gerą profesiją ir uždirbsi daug pinigų, – pranašavo ji. – Ir turėsi daug vaikų. Bet žiauriai kentėsi dėl savo didžiosios meilės. Tiesa, negaliu pasakyti, ar tai gerai baigsis, tavo delno linijos gan neryškios.

Nusišypsojau, bet nieko nesakiau, nenorėjau jos įskaudinti.

Nors ir palaikomai Noros, man vis sunkiau sekėsi tvarkytis su darbu šiame kromelyje. Iš pradžių man mirtinai reikėjo pinigų, tad taiksčiausi su tuo, kad tąsausi su svetimais ir daugiausia šlykščiais vyrais. Bet vėliau, kai finansiniai reikalai pasitaisė, vis dažniau tekdavo save įkalbinėti. Imdavo purtyti vien nuo skambučio prie durų, vos nesusivemdavau, jei klientas išsirinkdavo mane. Kai gašlios rankos grabinėdavo mano kūną arba kai man reikėdavo čiupinėti svetimąjį, kuris už tai mokėjo, jausmas būdavo pasibaisėtinas. Kai kurie tipai buvo nutukę, kiti dvokė, dar kiti buvo seni, tokie ir atrodė – su tokiais normaliomis aplinkybėmis nieku gyvu negultum į lovą. Kambaryje klientus masažuodavau vis labiau dygėdamasi, jų erekcija man nė kiek nerūpėjo. Jeigu kuris nors tiesdavo ranką link manęs, nustumdavau ją šalin, o smaukydama jiems gulėdavau pastirusi kaip lenta ir tuoj pat išbėgdavau lauk, kai jie nuleisdavo.

Kartą nespėjau į traukinį ir dešimt minučių pavėlavau į vakarinę pamainą. Kai įžengiau vidun, Džesika jau stovėjo koridoriuje ir žvelgė į mane taip, lyg ruoštųsi primušti. Žinojau, kad ji jau seniai ieško preteksto mane užsipulti.

– Kas manai esanti? – pratrūko ji bliauti. – Vakar vakare palikai raudonajame kambaryje žvakę, ji tebedegė dar ir šiandien rytą. Gal nori supleškinti mūsų firmą? O dabar dar ir vėluoji. Tu prastai dirbi, klientai skundžiasi, kad kambaryje beveik nieko nedarai…

Visa išraudusi ji žvelgė į mane su giliausia neapykanta.

– Palaižyk man šikną! – išrėkiau jai ir išbėgau iš viešnamio trinktelėdama durimis. Stovėjau gatvėje ir tirtėjau. Buvau taip įtūžusi, kad karštos ašaros ritosi skuostais. Keli praeiviai išpūtė akis pamatę, kad stoviu it suakmenėjusi ir negaliu žengti nė žingsnio. Kažkoks storulis su šuniu net paklausė, ar nereikia pagalbos, bet aš tik papurčiau galvą ir nusisukau. Buvo nemalonu, kad pasirodžiau silpna nepažįstamiems žmonėms.

Nusivyliau savimi. Kaip visuomet, lemiamą akimirką neturėjau drąsos apsiginti ir dėl to savęs nekenčiau. Nuo vaikystės vengdavau konfliktų, bet raudonųjų žibintų sluoksniuose kartais tenka iššiepti dantis, o tą prastai tesugebėjau.

Įlipau į miesto traukinį ir grįžau namo. „Velniai nematė tų pinigų, – nesilioviau sau kartoti. – Išgyvenai anksčiau, tad ir dabar neprapulsi. Ladja tau padės. Privalo padėti, jis tavo partneris ir tave myli. Išsikapsčiusi iš viso to mėšlo po darbo nebesijausi padugne ir vėl galėsi būti tik su juo.“

Kai grįžau namo, radau Ladją su Rudžiu, anglu, grojančius gitaromis. Peleninėje gulėjo džointas. Stalas, kurį ryte nušluosčiau, buvo užverstas alaus skardinėmis ir apšnerkštas tabako trupiniais. Staltiesė, kurią tik vakar nupirkau, buvo aptaškyta vynu ir pradeginta.

Visas stresas, kurį pastarosiomis savaitėmis nešiojau užgniaužusi, staiga prasiveržė lauk.

– Tai šitaip tu ieškai darbo! – paleidau kakarinę ant Ladjos. Perrėkiau net trankią muziką, ir Rudis liovėsi groti. – Ir šitaip gerbi mano darbą, – nesilioviau šaukti, rodydama į stalą. – Jeigu tik tiek tau reiškiu, galėčiau eiti ir už pinigus dulkintis, juk tau vienodai šviečia, kad tik turėtum ko išgerti ir pašniaukšti!

Išlėkiau iš kambario, bėgdama apverčiau vazą, kurią Ladja man buvo nupirkęs antikvariate. Ji sudužo į tūkstančius šipuliukų – aš net neatsisukau.

Nutariau užsukti į „Kaliforniją“, prostitutų barą Šėneberge, kur buvau jau anksčiau kelis kartus lankiusis su Ladja. Tikėjausi ten rasti Tomą. Su juo geriausia išsikalbėti.

Užėjusi niekur jo neradau. Baras buvo apytuštis, iš garsiakalbių sklido įprastas senų hitų ir šokių muzikos miksas. Atpažinau kelis veidus – su šitais Ladja kartais pasikalbėdavo. Beveik visi smalsiai lydėjo mane akimis, bet įsitaisiau viena kamputyje ir užsisakiau viskio su kola.

Alkoholis atpalaidavo surakintus pečius, bet po kelių minučių ašaros vėl užtvindė akis, o nosinės, kaip visada, neturėjau.

– Joks vyras nevertas kančių, – išgirdau balsą už nugaros. Nespėjau atsakyti, o nosinukas jau gulėjo ant stalo prie mano taurės.

– Ar žinai, kaip nusikalu studijuodama ir kartu dirbdama? Bet kai po begalinės dienos pareini namo, tavo draugas juokiasi ir kaifuoja, o namai – tikra kiaulidė. Kaip man tada jaustis?

Net nežinojau, kaip atrodo mano pašnekovas, nes vis dar sėdėjau į jį nugara. Nebuvau nusiteikusi prieš žydriukus, kurie dedasi suprantantys moteris, bet tuo metu buvau taip pribaigta, kad nervino net ir užuojauta.

– Aha, vis tie vyrai. Visi jie šikniai ir molio motiejai, – išgirdau ironišką atsakymą. – Ir aš toks buvau, kol mane privertė tapti kitu žmogumi. Dabar jau žinau, kiek skausmo suteikiau kitiems.

Atsisukau ir dirstelėjau į jį. Tas tipas buvo kokia galva aukštesnis už mane, bet tvirto sudėjimo, kampuoto, vyriško veido.

– Tu Ladjos draugė, ar ne? Pažįstu tave, – toliau kalbėjo jis. – Bent jau kažkada mačiau. Moterų čia išties nedaug užsuka.

Neprisiminiau, kad būtume kada kalbėjęsi, bet jis ir buvo ne iš tų vyrų, kuriuos iškart pastebėtum. Veikiau toks, kuris ramiai gurkšnoja alų ir stebi, kas aplinkui vyksta. Jis prisistatė kaip Milanas ir papasakojo apie save. Vedęs, turi mažą dukrytę, parodė jos nuotrauką. Lankosi „Kalifornijoje“ dėl žydro verslo partnerio, kuris ten dažnai ieško pažinčių.

– Žinai, man patinka, kad tu studijuoji. Kai tau dvidešimt, retai pagalvoji, kas bus po dešimties metų, bet kada nors sulauki sąskaitos. Ir man reikėjo stoti į universitetą, bet buvau per didelis tinginys. Norėjau pakeliauti, pašvęsti, pasisemti patirties…

Jis kasėsi smakrą ir žiūrėjo į mane susimąstęs.

– Visada norėjau studijuoti ir nežinau, ką dar galėčiau daryti, – prisipažinau jam. – Vėliau noriu susirasti padorų darbą. Plūktis už šešis eurus per valandą – tiesiog ne man.

Milanas slinkosi vis arčiau, ir man toptelėjo, kad ims ir pabučiuos. Bet jis tik uždėjo ranką ant peties.

– Man pasisekė, kad verslo partneris mane parėmė. Kitaip ir man būtų reikėję verstis taip, kaip daugumai vaikinų, kurie čia sėdi. Jie nusivalkioja nė nepastebėdami, nusigeria, tampa narkomanais, ir pagaliau taip susensta, kad jau būna vėlu ko nors imtis, – tarė jis.

Tada atsistojo ir nuėjo šalin. Visą vakarą nieko daugiau man nebepasakė, bet susimąstęs vis dirsčiojo. Seniai kas bežiūrėjo į tave kaip į žmogų, o ne kaip į objektą, skirtą išdulkinti, pagalvojau aš.

Man patiko šiaip sau ten sėdėti ir galvoti apie savo gyvenimą. Ištisus mėnesius murkdžiausi purve tik tam, kad geriau gyvenčiau, o štai nervai jau visai pakriko. Susimokėjau už gėrimą ir išėjau.

– Mano gyvenime turi kas nors pasikeisti, – tariau sau pusbalsiu eidama namo, su ta mintimi ir užmigau lovoje šalia Ladjos, kuris jau seniausiai sapnavo.

1 Daugumoje viešnamių moterys dirba vilkėdamos apatinius, bet tai neprivaloma. Kurioms labiau patinka suknelės, gali jas nešioti. Daugelis avi aukštakulnius arba aulinukus, vilki nėriniuotus apatinius arba korsetus – dažniausiai juodus arba raudonus. Nežinau, ar tai tik kvailas įprotis, pavyzdžiui, kaip mėlyni amatininkų drabužiai, ar tiesiog per evoliuciją taip susiklostė, kad vyrai geriausiai kimba ant tokios spalvos. Bėgant metams pamėgau seksualius apatinius, mėgstu juos iki šiol. (Net ir savo reikalais neinu iš namų nepriderinusi kelnaičių prie liemenėlės. Ištisas valandas galiu rinktis parduotuvėje apatinius, nors ir turiu svarbesnių reikalų.)

Darbui visada ruošdavausi mažiausiai pusvalandį – ir tuo požiūriu buvau laikoma iš greičiausių. Pradėdavau dar iš vakaro: nusiskusdavau kojas, pažastis, intymią zoną. Man labiau patiko viską nusiskusti – ir apačioje, o kai kurios moterys palieka per vidurį juostelę – skonio reikalas. Niekada ryškiai nesidažydavau, nes man tai atrodė vulgaru, ir patyriau, kad vyrus labiau traukia natūralumas. Bet dažniausiai užsitepdavau bent jau makiažo pagrindo ir juodu kajalu pasiryškindavau akis. Paskiausiai įsisegdavau sidabrinius arba auksinius auskarus, pasikvepindavau kaklą ir paskutinį kartą perbraukdavau per plaukus šepečiu. Klientas renkasi prostitutę, bent jau pirmą kartą, pagal išvaizdą. Svarbu tik atrodyti seksualiai ir moteriškai – nepasidažiusių ir apkiautusių moterų daugelis sotūs ir namie. Tas, kuris moka už seksą, nori matyti savo svajonių moterį.

4

VEDINGAS: TARP AUDITORIJOS IR VIEŠNAMIO

Per savo prostitutės karjerą dažnai nutardavau, kad laikas baigti parsidavinėti. Iš pirmo žvilgsnio tą padaryti atrodė visiškai nesunku, kaip ir tą pirmą kartą, kai įniršusi išlėkiau iš namų į „Kaliforniją“. Bet tikrovė buvo kitokia.

Kitą rytą kupina vilčių pasiėmiau laikraštį, bet dauguma darbo pasiūlymų buvo valytojoms arba iš gastronomijos srities, o užmokestis toks prastas, kad norint išgyventi man būtų tekę dirbti visu etatu ir studijas būčiau mačiusi kaip savo ausis. Ladja irgi paskambino į kelias firmas, bet tos ieškojo darbuotojų, turinčių patirties arba specialų išsilavinimą, o Ladja to neturėjo.

Paskambinėjusi dvi valandas viena patraukiau Bokšto gatve, norėdama ramiai surikiuoti mintis. Prakeikiau tą aplinkybę, kad neturiu užnugary turtingos šeimos, kaip kai kurie mano bendramoksliai. Dauguma jų buvo nei kvailesni, nei protingesni už mane, bet ramiai galėjo atsidėti studijoms, tad tikriausiai baigs universitetą anksčiau nei aš.

Pasinėrusi į tokius apmąstymus vos nepraleidau pro akis geltono skelbimo, iškabinto turkiškos kepyklos lange. Didelėmis, kone vaikiškomis raidėmis ten buvo parašyta: „Ieškomas padėjėjas.“ Nedelsdama užėjau vidun.

Už prekystalio stovėjo mergaitė didelėmis juodomis akimis. Kai pasiteiravau apie laisvą vietą, ji kažkam šūktelėjo. Paaiškėjo, kad šefė jos teta. Apskritai visos ten dirbančios moterys buvo giminaitės. Visur buvo švaru ir tvarkinga, plastikiniai staliukai švariai nuvalyti, kepykloje kvepėjo šviežiomis bandelėmis. Vien nuo minties, kad dirbant nereikėtų nusirenginėti ir leistis grabaliojamai, pasijutau devintame danguje. Pokalbis praėjo irgi sklandžiai, nors apie kepyklas nieko neišmaniau. Kitą pirmadienį turėjau ateiti atidirbti bandomosios dienos.

Iš pradžių skraidžiau kaip ant sparnų, bet po kelių valandų ėmiau dvejoti. Dirbdama tokiomis valandomis galėčiau universitete lankyti vos vieną kursą. Kita vertus, gal net geriau dirbti tokį paprastą, bet rimtą darbą, o universitetą pamiršti?

Kitą dieną Matematikos fakulteto fojė nagrinėjau skelbimų lentoje iškabintus paskutinio raštu laikyto egzamino rezultatus. Mano pažymys už analizę buvo vienas iš geriausių, nors dėl darbo masažo salone beveik neturėjau laiko mokytis. Tą akimirką prisiminiau ano jauno vyro iš „Kalifornijos“ žodžius: „Daugelis jų nusivalkioja ir pagaliau taip susensta, kad jau būna vėlu ko nors imtis.“

Įsivaizdavau, koks būtų mano gyvenimas metus universitetą: jeigu nepasisektų, man šviestųsi nuobodus ir menkai apmokamas darbas, gal pora vaikų, vakarai prie televizoriaus ir atostogos sodo namelyje. Jokių kelionių aplink pasaulį, jokių intelektinių poreikių, vien nesibaigiančios finansinės problemos.

Dar tą pačią dieną paskambinau į kepyklą ir pranešiau, kad manęs nelauktų. Šefė pasakė, kad būtų mielai dirbusi su manimi, bet aš buvau tikra, kad apsisprendžiau teisingai.

Bet sprendimas nepakeitė fakto, kad piniginėje man buvo belikę trisdešimt eurų, o sąskaita atrodė ne ką geriau. Dar nespėjusi susimąstyti vėl sklaidžiau laikraščius, ieškodama viešnamių skelbimų. Vargti nereikėjo, nes darbo viešnamiuose pasiūlymai visuose laikraščiuose užėmė bent porą skilčių. Prisiminiau tą pirmąjį kartą, kai bijojau paskambinti, ir nusišypsojau. O juk nuo to laiko buvo praėję vos keli mėnesiai.

Nebesukau galvos dėl to, kad reikės duotis su daugybe vyrų. Žinojau, kad dažniausiai tai trunka vos pusvalandį, paskui tie žmogėnai išeina, o man lieka pinigai. Puikiai supratau, kad dėl jų turiu užsiimti seksu su svetimais vyrais, bet alternatyva – sėdėti be pinigų – man atrodė daug blogesnė. „Turi išmokti atsijungti. Kai tratiniesi su klientu, esi ne Sonja, o Nensė, lyg būtum išsinėrusi iš savo kūno“, – įkalbinėjau save ir vis labiau tikėjau, kad tai iš tikrųjų įmanoma.

Viešnamis, kurį šįkart pasirinkau, buvo nuskurdusiame Vedinge, niūrioje gatvėje su pigiomis užeigomis ties sankryžomis, niekniekių parduotuvėlėmis ir neremontuotais namais, kuriuose daugiausia gyveno užsieniečiai ir neturtingi studentai. Viešnamis buvo aptrupėjusio pastato kieme pirmame aukšte ir atrodė daug labiau nuskuręs už „Ekstazę“. Laukiamajame stovėjo išsėdėta marga kušetė ir dvi gerokai aptrintos kėdės, daugiau nieko tame „Club One“ – taip tas viešnamis vadinosi – nebuvo. Mažučiuose kambarėliuose ant grindų tysojo čiužiniai ir stovėjo mažos komodos, o ant jų gulėjo vienkartinių nosinukų pakeliai. Klientai negalėjo nusiprausti po dušu, o tualetas buvo mažas ir purvinas.

Svenas, viešnamio savininkas, trenkė prakaitu. Viską aprodęs paklausė, ar norėsiu pasilikti. Vos nepatyriau šoko, kai jis susakė man čionykštes kainas: greitukas – tai yra dešimt minučių sekso – trisdešimt eurų, pusvalandis – penkiasdešimt. Tiesa, merginoms priklauso tik trečdalis gautų pinigų (kitur buvo įprasta pasilikti pusę). Ypatingus pageidavimus – čiulpimą be prezervatyvo arba bučiavimąsi – beveik visos moterys atlikdavo už papildomus dešimt eurų, bet aš jau dabar žinojau, kad to nesiūlysiu. Jeigu kas nori čia pasigauti ligų, tai jų rūpestis, maniau sau.

Apskritai tas viešnamis nepadarė man gero įspūdžio, bet pinigų mirtinai reikėjo, tad negaišau laiko, nusimečiau drabužius, atsisėdau vienais stringais ir liemenėle virtuvėje, išsitraukiau knygas ir ėmiau rengtis paskaitoms universitete.

Be manęs, prie stalo sėdėjo tik dar viena moteris – Leila. Ji mane ilgokai apžiūrinėjo, o paskui leidosi pasakoti intymias savo gyvenimo istorijas. Oficialiai buvo trisdešimt penkerių, kaip pati teigė, bet atrodė kaip penkiasdešimties. Dantys pageltę nuo rūkymo, raukšlės veide kaip mopso.

Ji dėvėjo permatomą baltą liemenėlę, išsiuvinėtą gėlytėmis, kuri jai visai netiko. Popiet, kaip man pasisakė, jai reikią susitikti su teismo priskirtu globėju, ir negalinti vėluoti, kitaip grėstų cypė. Kaip supratau, ji buvo susipešusi diskotekoje ir taip atsidūrė teisme.

Po tokių ir panašių istorijų šįsyk kaip niekad nudžiugau, sulaukusi pirmojo kliento. Visai dar vaikelis, daugių daugiausia dvidešimties, rausvažandis garbanius2.

Mudvi su Leila jam prisistatėme, ir jis pasirinko mane. Buvo labai nedrąsus ir atsiprašė, kad neturi daug pinigų. Sutarėme dėl greituko už trisdešimt eurų. Jis buvo nepaprastai susijaudinęs, net nedrįso prie manęs prisiliesti ir išsyk ištryško, vos tik paliečiau pimpį. Paskui skubiai apsirengė, padėkojo ir išėjo. Visai lengvas darbas, pamaniau tąsyk.

Bet dar tą pačią dieną apsigalvojau. Ateidavo beveik vien turkai ir arabai, dauguma ištisomis grupėmis po aštuonis arba net dešimt. Tarsi lankytis viešnamyje būtų toks užsiėmimas, į kurį geriausia leistis su draugais, panašiai kaip eiti išgerti arba į futbolą. Tarp jų visuomet būdavo vienas, kuris atlikdavo vadovo funkcijas ir dažnai vienintelis kalbėdavo vokiškai. Apžiūrėjęs moteris laukiamajame apsitardavo su savo kompanija ir nuspręsdavo, kas su kuo eis į kambarius. Visai kaip galvijų turguje. Mūsų vardų jie vis tiek neįsimindavo. Beveik visada rinkdavosi greitukus, iš kurių ne ką teuždirbdavome. Užtat iki sutarto laiko pabaigos mus kapitaliai išdulkindavo: visokiausiomis pozomis, daugiausia pageidaudavo analiniu būdu ir – aš, žinoma, to neleisdavau – be prezervatyvo. Be to, jie dažniausiai būdavo nesiprausę ir grabaliodavo lyg mėsos gabalą, grubiai ir nepagarbiai. Aišku, tokių pasitaikydavo ir tarp vokiečių klientų, bet jie būdavo veikiau išimtis. Be to, net ir tų akyse bent jau nesimatydavo paniekos, kai su manimi dulkindavosi.

Kai kartą pasiskundžiau šefui dėl žeminančio mūsų klientūros elgesio, jis šaltai gūžtelėjo pečiais.

– Taip mes kalame pinigus. Juk ne prabangiajame Cėlendorfe darbuojamės.

Jau kitą savaitę pradėjau tuo darbu bodėtis. Neatsidžiaugdavau tomis dienomis, kai ištisą dieną sėdėdavau paskaitose, neturėdavau dirbti viešnamyje ir po paskaitų su draugais galėdavau kavinukėje gerti kavą. Kartais išvažiuodavome su Ladja dviračiais į gamtą, kepdavome prie ežero kepsnelius arba maudydavomės sutemose. Senų medžių ir paukščių apsupty pamiršdavau Vedingą, dvokiančius, gašlius klientus ir visus tuos kvailus pokalbius su „Club One“ kolegėmis apie vyrus, prezervatyvus, pozas ir intymių vietų depiliaciją.

Tik sekso su Ladja nebenorėjau. Kaskart, kai tik jis siekdavo mane apkabinti, prisimindavau tuos šlykščius tipus, kurie paprastai ant manęs raičiodavosi, ir visas noras praeidavo.

Vis sunkiau buvo nuslėpti dvilypį savo gyvenimą nuo kitų studentų. Kartą su dviem draugais iš kurso pas mane darėme statistikos namų darbus. Televizorius buvo įjungtas, ir tuo metu kaip tik rodė reportažą apie priverstinę prostituciją.

– Man gaila tų moterų, – pratarė Ulrikė. – Bet kol bus vyrų, einančių pas kekšes, niekas nepasikeis.

– O man neįdomu, kiek universiteto profesorių lankosi bordeliuose ir kiek studenčių taip užsidirba kišenpinigių, – atkirto Saša.

– Na, nežinau. Ta istorija apie studentę, dirbančią viešnamyje, man atrodo tiesiog mitas, – šaltai pasakiau ir apsimečiau toliau skaičiuojanti. O iš tiesų tą akimirką galvojau tik apie „Club One“ ir kitą savo, kaip Nensės, gyvenimą.

– Mums reikėtų susituokti. Tada galėtum gauti dokumentus ir normaliai čia dirbti, – tariau vieną dieną Ladjai, kai gulėjome lovoje, žiūrėdami televizorių.

Jis nustebęs atsisuko į mane.

– Aš tave iškart vesčiau, – pareiškė jis pakylėtas.

Mudu su Ladja jau pusantrų metų gyvenome kartu. Tiesą sakant, mamai buvau pažadėjusi, kad niekada gyvenime netekėsiu, o jei ir tekėčiau, tai tik sulaukusi trisdešimties, kai turėsiu solidų darbą ir pensijos draudimą. Moterys, devyniolikos metų stovinčios prie altoriaus, mano galva, būdavo arba netyčia apnėštintos neišsilavinusios kvailutės, arba užsienietės, kurios dar dešimtmetės buvo pažadėtos kokiam nors pusbroliui. Šiaip ar taip, man tai buvo svetima. Bet dabar padėtis pasikeitė.

Nutarėme susituokti Lenkijoje, nes ten tvarka buvo ne tokia biurokratiška kaip Vokietijoje. Lenkiją įsivaizdavau kaip pasakų šalį su žaliomis kalvomis ir viduramžių pilimis – toks prisiminimas man liko iš klasės išvykos į Krokuvą vienuoliktoje klasėje.

Kai mudu su Ladja nuvažiavome ten antrąjį bendrą mūsų pavasarį pagaliau susituokti, pirmasis įspūdis mane nukovė. Gimtasis Ladjos miestas prie Baltarusijos sienos buvo nuskurdęs ir pilkų pilkiausias. Ant drumzlinos upės kranto rikiavosi namų griuvėsiai, kuriuose gyveno žmonės. Skalbiniai džiūvo iškabinti saulėje. Centre stovintys namai, pastatyti amžių sandūroje, atrodė neprižiūrimi. Nuo jų sienų luposi tinkas, o medinės durys buvo sutrešusios ir supleišėjusios.

Palikome bagažą pensione, kuriame buvome užsisakę dvivietį kambarį, ir nuėjome į stoties kavinę. Ten buvo taip prirūkyta, kad vos galėjai kvėpuoti. Prie ilgų plastikinių stalų sėdėjo vyrai, palinkę viršum alaus bokalų, ir žiūrėjo futbolą per televiziją arba žaidė smiginį. Ladja sutiko kelis senus pažįstamus iš mokyklos laikų ir įniko su jais šnekučiuotis, o aš sėdėjau greta ir mandagiai šypsojausi.

– Man nuobodu. Gal eikim kitur? – netrukus ėmiau bambėti.

– Ne kažin ką pamatysi. Čia tau ne Berlynas, – atsakė Ladja.

Vis tiek išėjome iš tos kavinės ir tuščiomis gatvėmis patraukėme prie miesto vartų. Kai sustojome prie miško keliuko, Ladja pasakė:

– Čionai prabėgo mano vaikystė. Su kaimynų berniukais statydavome trobeles ir valtis. Medžių čia iki soties.

Kol jis tą pasakojo, atrodė toks atsipalaidavęs, kokį retai kada matydavau.

– Gražu klausytis, – tariau aš.

– Bet gražu būdavo ne visados, – atsakė jis, tačiau daugiau nieko nebepasakojo. Nuėjau paskui jį į mišką, žingsniavome petys petin, kvėpavome grynu oru, kvepiančiu sakais, ir tylėjome. Po gero pusvalandžio sustojome ant kalvos, nuo kurios galėjai apžvelgti visą slėnį.

– Štai ten aš gimiau, – parodė jis į betoninius namus, it svetimkūnius tarp žalių kalvų.

Po penkių minučių atsidūrėme prie pilko blokinio namo, panašaus į tuos, kurie stovi Rytų Berlyne, tik čia kiekviename balkone kabojo palydovinės antenos. Ladja nervingai maigė cigaretę, dairydamasis į visas puses. Pagaliau paskambino prie vienos lentelės be vardo. Durys atsidarė, nors niekas nepasisveikino.

Butas, į kurį užėjome, buvo mažas, smirdėjo pelėsiais ir kačių šlapimu. Koridoriaus tapetai buvo nugeltę ir kai kur nudraskyti. Prie virtuvės stalo sėdėjo moteris su alaus buteliu ir degančia cigarete rankoje. Atsisukusi pažvelgė į Ladją taip, lyg jis būtų vaiduoklis, pakėlė antakius ir neišleido nė garso. Rūkė sau toliau cigaretę ir spoksojo į jį. Tik įsižiūrėjusi į jos veidą supratau, kad turi būti jo motina – akys buvo tokios pat katiniškos kaip ir Ladjos. Nors pagal jo pasakojimus jai buvo vos per keturiasdešimt, dėl gilių raukšlių ir žilų plaukų atrodė kaip šešiasdešimtmetė. Ant siaurų pečių ji buvo užsimetusi juodą megztinį.

Nepasisveikinusi su sūnumi, prie jo net neprisilietusi, ji atsistojo, lėtai ir sunkiai nuslinko prie viryklės ir išvirė mums kavos. Visą laiką juodu su Ladja kalbėjosi, ir jis sunkiai slėpė susijaudinimą. Juk juodu buvo nesimatę penkerius metus. Bet jo motina atrodė abejinga, o gal pavargusi, kaip žmogus, velkantis sunkią naštą ir norintis atsipūsti.

Ji išgėrė alų ir tuoj pat atkimšo kitą butelį. Kelis kartus baugščiai man nusišypsojo, aš mandagiai atsakiau jai šypsniu. Bet jutau ledinį šaltį, kuris smelkė kiaurai. Lyg visą laiką mūsų tykotų priešas.

– Eime, – po valandos staiga tarė Ladja. Buvo lygiai keturios. Jis atsistojo, apsiavė batus ir pabučiavo motinai į skruostą. Ji žvelgė lygiai taip pat abejingai kaip ir mums atėjus – tarsi būtume svetimi, atsitiktinai užėję.

Vėliau Ladja man pasakė, kad norėjo išvengti susitikimo su tėvu, kuris paprastai ketvirtą po pietų grįžta namo.

– Paskutinį kartą, kai buvome susitikę, jis sulaužė man nosį, – tyliai pasakė.

Kitą dieną nuėjome į civilinės metrikacijos skyrių, ten Ladja gavo santuokai reikalingus dokumentus. Mano gimimo liudijimą tėvas buvo atsiuntęs su prašymu viską dar sykį gerai apgalvoti. Bet aš buvau tvirtai apsisprendusi.

Tarnautoja, kuri smalsiai mudu nužiūrėjo, paskyrė laiką po dviejų savaičių. Ladja buvo ką tik nusiskutęs ir trumpai apsikirpęs. Kad ir dvidešimt ketverių, atrodė kaip septyniolikinis, o ir man juk tebuvo vos dvidešimt.

Po pietų ėmėme ieškoti vestuvinės suknelės. Suprantama, apie pirkimą nebuvo ko nė galvoti.

– Nereikia čia jokios pompastikos. Svarbu turinys, – dėstė Ladja.

Galiausiai išsinuomojau vienoje krautuvėje baltą berankovę palaidinę ir kuklų balto šilko sijoną. Dirstelėjusi į veidrodį, vos save atpažinau.

Vieną pavasario popietę, trečią valandą, tapau Ladjos žmona. Šio žodžio niekada neištariau, nes jis buvo toks brandus ir rimtas, o mudu likome tokie patys: du įsimylėję jaunuoliai, kuriantys planus ir vargais negalais besiiriantys per gyvenimą.

Kai važiavome iš Lenkijos su santuokos liudijimu kišenėje, Ladja giliai atsiduso. Su palengvėjimu, bet kartu ir melancholiškai žvelgė pro traukinio langą, lyg kažko ten, vešlioje žalumoje, ieškotų. Gal kokio prisiminimo, niekaip nesusijusio su kumščiais, alkoholiu ir tuštuma, ko nors iš savo gražios ir liūdnos gimtinės, ką galėtų išsivežti ir vėliau papasakoti savo vaikams.

Kai grįžome į Berlyną, viskas liko kaip ir anksčiau. Tomas, geriausias Ladjos draugas, susikirto su drauge, ir ta išmetė jį lauk. Jis negalėjo nė pagalvoti apie buto nuomą, o kadangi vis dar neturėjo nei leidimo gyventi, nei nuolatinio darbo, įsikėlė pas mus.

Pirmosios dienos buvo smagios ir nerūpestingos, pasijutau lyg komunoje. Vakarais susėsdavome drauge ir iki paryčių žaisdavome „Cirką“ arba „Riziką“, o popiet pagaliau išlipę iš lovų važiuodavome dviračiais prie Vanzė ežero.

Kartą dėl juoko juodu nuėjo su manimi į universitetą ir atsėdėjo diferencinių lygčių pratybas – žinoma, nė žodžio nesuprato. Tomas dirbo dvi naktis per savaitę kavinėje, o Ladja padėjo jam tvarkyti stalus ir gaudavo už tai kelis eurus.

Vienintelė problema buvo ta, kad Tomas su Ladja nesiliovė manęs atakuoti klausimais apie darbą, ir Ladja pradėjo kažką įtarinėti. Nežinau, ar jis kada nors susimąstė, ką aš kaip priėmėja tame masažo salone darau. Jis niekada manęs to neklausinėjo. Arba jis absoliutus naivuolis ir visiškai tavimi pasitiki, arba nenori gilintis, dažnai pagalvodavau. Bet dabar jis pradėjo vis labiau domėtis mano darbu.

Vieną vakarą kaip reikiant susikirtome. Kol buvau vonioje, Ladja norėjo išsitraukti iš mano rankinės cigarečių, o vietoj jų rado prezervatyvų. Paprastai palikdavau juos „Club One“, bet tądien pamiršau išsiimti.

Kai išėjau iš vonios, jis drebėjo iš įtūžio.

– Kas čia? – prakošė pro dantis, o jo akys buvo šaltos kaip ledas.

Numetė gumytes ant grindų ir nieko netaręs išėjo. Likusi viena su Tomu, paplūdau ašaromis. Net nemėginau nieko neigti ir išklojau Tomui viską iki paskutinės smulkmenos. Pasijutau išsilaisvinusi, žodžiai liejosi kaip lietus po audros, pagaliau manęs klausėsi žmogus. Tik ir Tomui neatėjo į galvą jokia gera idėja.

– Kodėl neužsidirbi pinigų kitaip? – vis klausinėjo jis manęs.

Jis tiesiog negalėjo suprasti, kad uždarbiauti kavinėje už šešis eurus per valandą neužteks, kai reikia kasdien rengtis paskaitoms ir kai gyveni su vyru, kurio gyvenimas apsiriboja narkašinimusi ir gėrimu. Žliumbiau nesustodama.

– Nagi, liaukis, visada galima rasti kokią nors išeitį, – bandė mane raminti Tomas, bet nelabai įtikinamai.

Juk jis ir pats stūmėsi per gyvenimą visą laiką priklausydamas nuo kokių nors moterų arba neoficialių meilužių, kuriuos vadino gerais draugeliais. Po savaitės nuo tada, kai Tomas pas mus atsikraustė, vėl apsireiškė vienas iš jų, senas pažįstamas iš Hamburgo. Jis dirbo IT prekeiviu Frankfurte ir tik savaitgaliais grįždavo į Berlyną, tad leido Tomui persikelti pas save. Už tai Tomas atseit turėjo laistyti gėles, bet kai kartą pas jį užsukau, visame bute radau tik vieną kaktusą ant televizoriaus. Tačiau neišsidaviau, nes nenorėjau Tomo įžeisti. Man jis patiko ir buvo visai nesvarbu, kad yra prostitutas. Juk pati gerai žinojau, koks jausmas, kai iš vargo esi priverstas nusimauti kelnes.

Nebėjau dirbti į „Club One“, nebenorėjau taip pigiai parsidavinėti, be to, turėjau pažadėti Ladjai, kad uždarbiausiu kitais būdais. Tiesa, neturėjau jokio kito plano, kaip finansuoti mudviejų namų ūkį. Iš pradžių vėl paprašiau tėvo atsiųsti šimtą eurų ir atsidėjau studijoms – juk mokytis reikėjo tiek daug. Net dalyvavau keliuose studentų parlamento susirinkimuose, nors apskritai politika man kelia nuobodulį. Bet kai kurie studentai ten buvo labai užsidegę ir manė, kad iš tikrųjų galima ką nors pakeisti, pavyzdžiui, faktą, kad aukštosios mokyklos gauna vis mažiau pinigų. Kai įsitraukdavau į tokias ar panašias diskusijas, pamiršdavau, kad aš pati finansinių problemų turiu daugiau, negu įmanoma, ir negaliu rūpintis dar ir universiteto biudžetu.

Ladja po truputį nusiramino. Iš pradžių jis kalbėjo su manimi atšiauriai, paskui atsileido ir pripažino, kad tokioje situacijoje atsidūriau ir dėl jo kaltės. Vieną naktį jis grįžo iš kabako su gera naujiena: pagaliau susirado darbą. Sutiko draugą, pas kurį kadaise gyveno. Tas vyras restauravęs seną sodybą Brandenburge, ten jis padėsiąs jam darbuotis: šerti gyvulius, mėžti tvartus ir taip toliau. Kai apie tai kalbėjo, jo akys spindėjo. Ladja užaugo kaime, ir aš dažnai pagalvodavau, kad jam trūksta gamtos. Kai gatvėje pamatydavome šunį, Ladja būtinai jį paglostydavo; jis išties gerai sutarė su gyvūnais. Ir tikrai: po kelių savaičių kaime jis tarsi naujai gimė. Grynas oras ir arkliai jam išėjo į naudą. Ladja tiek daug nebegėrė ir nebešniaukštė, keldavosi ankstų rytą ir važiuodavo į tą kaimelį. Tik prieš miegą surūkydavo džointą.

Aišku, jo darbdavys buvo andainykštis meilužis. Už penkiasdešimties kilometrų nuo miesto jis turėjo seną sodybą, kurią su partneriu jaukiai įsirengė. Niekada ten nebuvau, bet begalę kartų klausiausi Ladjos ir Tomo pasakojimų. Ten esą seni baldai, freskos ant sienų ir vadinamasis pramogų kambarys su plazminiu televizoriumi ir Dolby garso sistema. Vien vonios kambarys esąs toks kaip visas mūsų butas, ir ten įrengta sūkurinė vonia ir krioklinis dušas. Visas tas grožybes supa daugybė hektarų privataus miško.

Turėdamas tiek turto tas žmogus anaiptol nebuvo šykštus. Oficialiai tame rojuje gyveno tik jis su nuolatiniu draugu, bet iš tiesų jie svetingai priimdavo kiekvieną ir rengdavo vieną vakarėlį po kito. Juodu jau daug metų gyveno kartu, bet vienas kito nevaržė, abu mėgo jaunus vyrukus, tad dažnai kuris nors atsigabendavo iš klubo kokį berniuką, o paskui juodu su juo smagindavosi. Visa tai vyko be pavydo scenų, be melo ir be ginčų, todėl iš tolo jais stebėjausi. Jie buvo kitokie negu tie miesčionys viešnamyje, kurie mane dulkindavo, o savaitgalius leisdavo su žmona sodo namelyje.

2 Niekada taip ir nesupratau, ko tie gražuoliai aštuoniolikiniai ieško viešnamiuose. Jis buvo ne vienintelis žaliasnapis, kuris naudojosi mūsų paslaugomis. Tikriausiai apsilankyti viešnamyje tiems jaunuoliams taip pat įspūdinga, kaip ir pirmąsyk oficialiai nueiti į kabaką – pasismaginę viešnamyje jie pasijunta pagaliau suaugę. Neretai tokie jaunuoliai pasirenka vyresnes moteris, kurios tiktų jiems į motinas. Vis pagalvodavau, kad vienas ar kitas jų tikriausiai buvo įsimylėjęs geriausią motinos draugę ir geisdamas sugulti su ja kompensuodavo tokį savo norą.

5

ŠARLOTENBURGAS: KIETAS NIUJORKIETIS

Nors Ladja savo darbu buvo patenkintas, jo pinigų pragyvenimui nepakako. Dažnai jis dirbdavo tik keturias ar penkias valandas per dieną. Be to, aš buvau pernelyg išdidi, kad gyvenčiau iš vyro pinigų, taigi kelias atgal į raudonųjų žibintų aplinką buvo siauras jau kadai pramintas takelis, ir juo pasukau ilgai negalvodama. Pradėjau antrą semestrą, manęs laukė tikrai sunkūs egzaminai: skaičiavimo metodai ir programavimas, mano specialybės atraminiai stulpai. Nė už ką nenorėjau susikirsti, o kad galėčiau tam atsidėti, man reikėjo finansinio stabilumo.

Iš storulės Stelos „Ekstazėje“ buvau gavusi svarbų patarimą. Metų metus ji kaupė patirtį viešnamiuose bei masažo salonuose ir žinojo, kur per trumpiausią laiką galima daugiausiai užsidirbti. Jos galva, naktiniai klubai geriausias variantas, mat ten priklauso ir procentai už gėrimus. Jeigu klientas merginai perka šampano arba vyno, ji uždirba dalį jų kainos, taigi nereikėjo daug kruštis, kad susidarytų graži sumelė.

Kupina vilčių paskambinau į vieną žinomą Šarlotenburgo klubą. Iš buvusių kolegių buvau girdėjusi, kad jo klientai itin stilingi ir pasiturintys. Jos sakė, kad gėrimų ir sekso kainos ten aukštos, o nevalos ir apskurėliai visai neįleidžiami. Kalbama, kad ten lankėsi net Holivudo žvaigždės3.

Tačiau kai nukakau tenai pokalbio dėl darbo, jokios prabangos nepastebėjau. Lauke tik nedidukė šviečianti iškabėlė „L’amour“. Buvo keturios valandos popiet, sukiojosi tik barmenė ir valytoja, šefo – nė kvapo. Kambarys buvo gan mažas, kairėje prie baro stovėjo balta odinė kušetė, šalia – apskritas stiklinis staliukas, dešinėje – cigarečių automatas ir palmė, kurios cigarečių dūmais apnuodyti lapai karojo leisgyviai. Nulipęs laiptais žemyn patekdavai į šešis kambarius, kuriuos pagal viešbučių klasifikaciją galėjai apibūdinti kaip „paprastus, bet švarius“. Visuose kambariuose stovėjo lova, praustuvas ir stiklinis staliukas.

Jau kitą dieną įvyko mano debiutas „L’amour“. Nors nebuvau šio amato naujokė, nerimavau, nes naktiniuose klubuose galiojo visai kitokios taisyklės negu dienos viešnamiuose, vien jau todėl, kad su lankytojais reikėjo gerti ir plepėti, kol jie gal ir užsigeis su tavimi sekso.

Ladjai pasakiau, kad būsiu atsakinga tame restorane už gėrimus ir nė už ką neisiu į kambarius. Nežinau, ar jis manimi patikėjo, ar tik apsimetė tikįs – apie tai daugiau nebekalbėjome.

Man buvo prisakyta ateiti aštuntą vakaro. Pirmiausia nuėjau į persirengimo kambarį, kuriame jau stovėjo daug merginų, visai kaip prieš kūno kultūros pamoką, – tik jos vilkėjo ne medvilninius apatinius, o raudonus ir juodus nėrinius. Nervinausi kaip ir tada, kai pirmąsyk atėjau į gimnaziją, tyliai burbtelėjau: „Sveikos“, tada išsitraukiau drabužius iš kuprinės. Niekas man nebuvo sakęs, ką apskritai čia turėčiau vilkėti. Iki šiol beveik visada dirbdavau su apatiniais, bet įsivaizdavau, kad prabangiame klube visos vilki vakarines sukneles.

Kitų moterų žvilgsniai padvelkė šalčiu, kai išsitraukiau juodą suknelę su blizgučiais, kurią buvau gavusi dovanų iš vienos merginos Vedingo viešnamyje. Dvi liesos peroksidinės blondinės, kurios atrodė kaip dvynės, susižvalgė ir nusijuokė.

– Čia mes nešiojame tik siaurikes. Juk tai nudistų klubas, – pagaliau paaiškino viena jų, kai jau buvau apsirengusi.

Nežinojau, ką sakyti. Visa ta situacija buvo nemaloni, ir aš kuo skubiau vėl nusitraukiau suknelę. Man atrodė atgrasu prie baro sėdėti be liemenėlės: kiekvienas vos užėjęs galėjo spoksoti į nuogas mano krūtis, nors ir neketino eiti su manimi į kambarį.

Persirengimo kambaryje prisirinko dar daugiau merginų. Jos garsiai šnekučiavosi, dažėsi ir kalbėjo telefonu. Ten stovėjo metalinės spintelės, kur galėjai užrakinti savo daiktus, ir nutaikiusi progą paklausiau, kur man susidėti daiktus. Niekas man nieko neatsakė. Taip ir sėdėjau ant suolo, kol viena moteris, kalbanti su ryškiu rusišku akcentu, pasiūlė palikti kuprinę jos spintelėje. Ji buvo maža ir putli, turėjo dideles krūtis ir gražų apvalų veidą, užslėptą po tonomis makiažo. Visos jos draugės irgi buvo rusės ir priklausė nuolatiniam personalui.

Apie dešimtą įžengiau į klubą. Prie baro kybojo juoda užuolaida, kurios anądien nepastebėjau. Už jos driekėsi vadinamoji žaidimų pievelė: karališko dydžio lova, ant kurios buvo galima įsitaisyti su klientu ir pasiglamžyti, jeigu jis nepageidavo iš karto eiti į kambarį. Ten gulėjo kelios merginos, laukdamos klientų, gėrė šampaną ir traukė vieną cigaretę po kitos.

Kai atėjo pirmieji klientai – du baikeriai, kokių keturiasdešimties metų, odinėmis striukėmis ir ilgais plaukais, – visos juos būriu apspito. Išsyk prasidėjo pigus kabinėjimasis – čia kabinėjosi moterys. „Kaip gyvuoji, gražuoliuk?“ – skambėjo nekalčiausiai, tiesa, visai nekūrybiškai. Kai kurios merginos net stvarstė jiems už alkūnių, glostė nugarą arba siekė paimti už rankos, tikėdamosi taip padidinti savo šansus.

Stebėjau tą sceną iš tolo, pusiau šaipydamasi, pusiau bjaurėdamasi, nes lįsti klientui į subinę buvo žemiau mano savigarbos. Tad likau sėdėti kampe, siurbčiojau kolą ir nuobodžiaudama pūčiau dūmą. Jei man degant nebūtų reikėję pinigų, būčiau apsisukusi ir išėjusi namo.

Jau buvau nusprendusi niekada po šios nakties daugiau čia nebegrįžti, bet likimas pasisuko mano naudai. Vidun užėjo neaukštas vyras polo marškinėliais ir baltais džinsais ir atsisėdo šalia manęs. Jis prisistatė Stivo vardu, amerikietis, atvykęs į Berlyną darbo reikalais.

– Tai tikrai ne man, – tarė jis, rodydamas į tuodu baikerius, vis dar apsuptus merginų. Mudu nusijuokėme.

Stivo išvaizda buvo ne mano skonio, atrodė per liesas. Be to, jo veidą buvo išduobėję randai nuo spuogų. Užtat jis buvo išsilavinęs ir protingas. Taip sutapo, kad mėgstamiausias mudviejų poetas buvo Voltas Vitmenas, mes abu žavėjomės Hemingvėjumi, tad užsimezgė pokalbis apie knygas ir meną. Tuo pat metu stebėjome merginą, kuri rangėsi apie stulpą pagal Madonos „Eroticą“.

Žinoma, ir jis panoro sekso. Sumokėjo už dvi valandas, o baigė jau po dešimties minučių. Kitaip negu su dauguma klientų, ne atsijungiau, o atsipalaidavau, kai jis švelniai mane glostė ir išmoningai, mokėdamas jaudino. Netgi patyriau orgazmą ir pajutau sąžinės graužatį dėl Ladjos.

Likusį laiką mudu gėrėme šampaną ir jis pasakojo man apie savo gyvenimą Niujorke, kur gyveno su žmona ir sūnumis. Universitete buvo baigęs meno istoriją ir prekiavo paveikslais. Berlyne buvo beatidarantis galeriją, todėl ketino praleisti mieste tris savaites.

– Argi ne beprotybė, kad vis dar sėdime čia ir šnekučiuojamės? – pakraipė galvą jis apie trečią nakties. Ne taip čia viskas ir juokinga, pamaniau sau. Gerai žinome, kad po tų trijų savaičių niekada nebepasimatysime. Turint tą omeny, galima kalbėtis labai laisvai.

Akimirką pajutau ilgesį – kito gyvenimo, kuriame tokio vyro pašonėje vaikščiočiau į renginius teatre, lankyčiau galerijas ir kartkartėmis savaitgaliais skraidyčiau į Paryžių arba Madridą. Tokio gyvenimo, kuriame nenupurto drebulys, pamačius pašto dėžutėje dar vieną priminimą apie skolą. Bet tada pagalvojau apie Ladją, kuris nieko neįtardamas miega, ir pajutau kaltę. Jis mylėjo mane, o aš mintyse palikau jį dėl kito, kuris tiesiog turėjo daugiau pinigų nei jis.

Per tris savaites, kurias Stivas praleido Berlyne, mano finansiniai reikalai stebėtinai pasitaisė. Vaikščiojau į klubą daugiausia triskart per savaitę, bet Stivo dėka uždirbau krūvas pinigų. Kaskart jis užsakydavo butelį brangiausio šampano ir trims ar keturioms valandoms eidavo su manimi į kambarį – su kitais klientais tai itin retai pasitaikydavo. Lovoje jis sugebėdavo suderinti glamones su aršiu seksu, ir nors nebuvau jo įsimylėjusi, kaskart laukdavau, kada ir vėl galėsiu būti su juo, taip pat ir dėl daugybės anekdotų, kuriuos jis vieną po kito skaldė apie savo keliones.

Kitos moterys stengėsi nieko neparodyti, bet buvau tikra, kad pavydėjo man sėkmingo laimikio. Nuolatinis klientas – geriausia, kas gali nutikti prostitutei: daug kalbų, mažai sekso, babkės garantuotos. Be Stivo, man nereikėjo kitų klientų, beveik ir neturėjau galimybių su kuo nors kitu susipažinti, nes kaskart atėjęs jis prabūdavo su manimi, kol klubas užsidarydavo.

Kadangi į klubą man nereikėjo eiti kasnakt, galėjau ramiai lankyti paskaitas ir rengtis egzaminams. Viskas, atrodė, eina kaip sviestu patepta. Galėjau kuriam laikui atsikvėpti, prisiminti jausmą, kai nekamuoja materialiniai rūpesčiai, ir priartėti prie gyvenimo laimės sąvokos.

Bet tada dėl vieno įvykio padėtis pasikeitė: Ladja prarado darbą. Vieną dieną grįžo namo liūdnas ir papasakojo, kad tos sodybos savininko partneris negalįs jo pakęsti, todėl juodu jį išmetę. Per kitas dienas jis vėl nugrimzdo į apatišką būseną. Keldavosi tik apie vidurdienį, o paskui su Rudžiu ir Tomu valkiodavosi po kabakus. Niekuo negalėjau jam pagelbėti, tik kasdien pirkti laikraštį ir tikėtis, kad jis perskaitys skelbimus, bet vakare grįžusi namo kaskart rasdavau jį ant stalo nė nepaliestą.

Dar kai kas kėlė man rūpesčių: vis labiau artėjo Stivo išvykimo diena. Paskutinį vakarą Berlyne apsilankiau jo viešbutyje Kurfiurstendame. Pavakarieniavome kepsninėje, paskui susėdome lauko aludėje, o galiausiai su kokteiliais Caipirinha rankose patraukėme gatve. Jis būtinai panoro užsiimti tuo, kas būtų „tipiškai berlynietiška“, bet man niekas neatėjo į galvą.

– Diskotekų ir barų turite ir Niujorke, – svarsčiau.

Bet paskui, netarusi nė žodžio, nusiaviau raudonas basutes. Jau spėjęs gerokai įkaušti, jis padarė tą patį ir šlitiniavo greta manęs, rankose laikydamas itališkus odinius batus.

– Nežinau, ar tai „tipiškai berlynietiška“, – tariau aš. – Tiesiog pirmą dieną atvykusi į Berlyną tą padariau, nes pasijutau tokia laisva.

Stivas pažvelgė į mane ir apkabino per pečius.

– Tu geras žmogus, – tarė jis susimąstęs. – Tikiuosi, kad viskas, ko tu nori, išsipildys.

Mudu nesikalbėjome apie tai, kad atėjo paskutinis mūsų vakaras. Nenorėjau leisti jam pajusti, kad nesu profesionalė. Jam buvau tik mergina, kuriai jis mokėjo už malonumą, nors niekada to ir nepabrėžė. O man jis irgi buvo ne daugiau kaip klientas, nors ir įdomiai šnekučiuodavomės.

Atsisveikindamas Stivas paliko man tris šimtus eurų ir savo el. pašto adresą, nors tikriausiai ir žinojo, kad niekada neparašysiu. Išsiskyrėme ketvirtą valandą ryto, pakštelėję vienas kitam į skruostą.

3 Viena kolegė kartą švytinčiomis akimis papasakojo man apie garsų televizijos laidų vedėją, kuris dažnai lankydavosi pas ją viešnamyje. „Jis net nenorėdavo dulkintis, – sakė ji. – Užsisakydavo iš karto penkias merginas, ir jos turėdavo myžti ant stiklinio staliuko. Tas kiaulė gulėdavo apačioje ir smaukydavosi, kol nuleisdavo.“ Jos istorija mane ne itin šokiravo, buvau girdėjusi ir mačiusi dar ne to. Bet niekaip nesupratau, kas verčia pinigais aptekusį tipą reikalauti tokių paslaugų. Kita, vyresnė kolegė svarstė taip: „Daugumai įžymybių tiesiog nuobodu. Jie gali turėti gražiausias moteris, bobos tiesiog puola jiems po kojų, bet normalus seksas jų nė kiek nebejaudina.“ Bet esama ir tokių įžymybių, kurie nori normalaus sekso. Vienas neseniai išgarsėjęs komikas dažnai lankydavosi tokiame Šarlotenburgo naktiniame klube, kas kartą išsirinkdavo naują damą ir gerai ją ištratindavo. „Tas šykštus kiaulė visuomet užsisako pigiausią programą ir net nepalieka arbatpinigių“, – piktinosi kolegė, kuriai buvo tekęs malonumas susidurti su juo kaip su klientu.

6

LICHTENBERGAS: MOTERŲ KLIKA

– Kodėl tau nepabandžius įsidarbinti dėstytoja universitete? Juk jie visada ieško darbuotojų, o tavo pažymiai geri, – pasiūlė draugė Julė.

– Juk man dar tik antras semestras. Reikia turėti mažiausiai bakalauro diplomą, – paaiškinau jai.

Žiema baigėsi. Visą popietę sėdėjome su Jule balkone, gurkšnojome sangriją ir plepėjome. Silpnumo akimirką ėmiau ir išklojau jai apie savo antraeilį prostitutės darbą. Draugystės pradžioje aiškinau jai dirbanti interneto paslaugų agentūroje, bet po pusmečio pajutau, kad meluoti vis sunkiau. Ji vis teiraudavosi visokių smulkmenų apie mano darbą, ir man kaskart tekdavo kurpti istorijas, ne tik jai, bet ir kitiems bendramoksliams. Kartais pamiršdavau, kuriam ką buvau pasakojusi, ir susimaudavau.

– Tu dirbi biure? Maniau, restorane, – kartą nustebo vienas vaikinas iš algebros kurso, kai po pratybų sėdėjome kavinukėje.

– Išėjau iš to restorano – per daug streso, – suburbėjau ir kuo skubiau pakeičiau temą. Vis galvojau, ar toli su tuo melu dar važiuosiu.

Išklausiusi mano išpažintį, Julė iš pradžių buvo sukrėsta ir ilgai tylėjo. Bet paskui pasistengė susitvardyti ir suprasti, kodėl tuo užsiimu.

– Ar tikrai tave tai tenkina? – paklausė ji susirūpinusi.

Atsakiau taip, kaip į tokį klausimą atsako visos prostitutės, ir pati tuo tikėdama:

– Taip, viskas gerai. Bet neketinu ilgai tuo užsiimti. Trumpam – nieko tokio, tačiau per ilgesnį laiką nuo tų visų diedų vemti verčia.

Julė nervingai krimsnojo ledo gabalėlį.

– Tavasis Ladja turėtų imtis darbo, kad ir kaip jis man patinka, – pamokslavo ji. – Tu – jo žmona. Jis turėtų to neleisti.

– Juk jis nieko apie tai nežino, bent jau to, kad vis dar parsidavinėju. Mano, kad stoviu klube prie baro, – paaiškinau jai.

– Tai tegul užsiregistruoja gauti bedarbio pašalpą! Juk dabar jau turi dokumentus! – nenurimo ji. – Neįmanoma ir studijuoti, ir rūpintis, kaip abudu išmaitinti.

– Jis tikrai ko nors imsis. Vakar jau pasiskambino dėl apsaugos darbuotojų kursų oro uoste, – sumelavau aš ir net pati tuo patikėjau.

Buvau dėkinga Julei, kad ji nepasmerkė manęs už tai, ką sužinojo, nors, kaip man aiškino, ir neįsivaizdavo, kad pati galėtų tuo užsiimti. Atrodė, kad mūsų draugystė man išsipasakojus tik dar sustiprėjo.

Kai Stivas išvyko, klube man atėjo sunkus metas. Norėdama gerai uždirbti, turėdavau tūnoti tenai mažiausiai iki keturių ryto, o pirmieji lankytojai pasirodydavo tik apie pirmą. Per pamainą dažnai nueidavau į kambarį vos du arba tris kartus, nes daugelis vyrų užsukdavo tik išgerti ir pavėpsoti į moteris, o geras tonas reikalavo juos užimti ir gerti kartu.

Iš „L’amour“ uždirbtų pinigų mudu su Ladja gyvenome visai neblogai, bet dėl tokio jėgas alinančio gyvenimo būdo mano kūnas ėmė streikuoti. Alkoholis, kalnai cigarečių ir bemiegės naktys – atėjo toks laikas, kai pasijutau tokia nusivariusi, kad dieną nebeįstengdavau nieko nuveikti. Net ir laisvomis dienomis būdavau tokia pavargusi, kad nebeidavau į paskaitas ir miegodavau iki pietų. Nebeturėjau ūpo mokytis. Po akimis atsirado juodi ratilai, veidą išbėrė, atrodžiau kaip narkomanė.

Kolegės taip pat nebuvo svajonių kolektyvas. Kartą mačiau, kaip dvi girtos moterys susimušė dėl kliento. Kai jis pamėgino jas išskirti, pats gavo į dantis.

Sykį po itin ilgos nakties klube, kai paryčiais vėmiau nesustodama, nusprendžiau atsisveikinti su „L’amour“. Baigusi pamainą pasiėmiau drabužius iš rakinamos spintelės, išėjau iš klubo ir daugiau ten nebegrįžau. Toks elgesys raudonųjų žibintų sluoksniuose nėra neįprastas, nes čia, kitaip nei normaliame darbe, nėra jokių darbo sutarčių.

Nuoma už praėjusį mėnesį jau buvo sumokėta, tad nutariau kurį laiką nebedirbti ir pasistengti prisivyti universitete, ką praleidusi. Studijuoti man taip patiko, kad niekada daugiau nebenorėjau dirbti. Ėmiau anksti keltis, eidavau į paskaitas, per pertraukas sėdėdavau bibliotekoje ir mokydavausi. Atsirado tiek laisvo laiko, kad net užsirašiau universitete į karatė ir rusų kalbos kursus – jau seniai norėjau pramokti ir vieno, ir kito. Vakarais šeštą jau būdavau namie, pavakarieniaudavau su vyru, o paskui prieš miegą mudu sužaisdavome šachmatų partiją arba meistraudavome lėktuvų modeliukus. Kai nebereikėjo dulkintis už pinigus, vėl panorau sekso, ir mudu beveik kasnakt mylėdavomės. Seksas su Ladja vėl buvo toks pat nuostabus kaip ir santykių pradžioje. Jis atleido man, kad kadaise parsidavinėjau, ir apie tai daugiau nė neužsimindavome.

Toks gražus gyvenimas truko lygiai tris savaites, o tada mano pinigų rezervas išseko. Apimta panikos, paskambinau namiškiams į Italiją ir pasiskundžiau, kad mudviem su Ladja netikėtai atėjo papildoma sąskaita už elektrą.

– Tikrai nebegaliu tiek daug dirbti. Man reikia mokytis! – melste meldžiau jų.

Galiausiai mama iš tikrųjų atsiuntė du šimtus eurų, nors iš savo bibliotekininkės algos išlaikė dar ir tėvo viešbutuką. Netikėta pagalba bankrotą tik atitolino – po dešimties dienų vėl likau tuščiomis kišenėmis. Tiesa, per tą laiką Ladja tikrai bandė patekti į kursus oro uoste, bet jo nepriėmė – nes neturėjo vairuotojo pažymėjimo, kaip jis aiškino. Bet aš nujaučiau, kad dėl to, jog jis nuėjo ten su niekuo nesusitaręs ir nenusinešė dokumentų.

Kai kišenėje beliko vos dvidešimt eurų, pasikartojo tas pats: nusipirkau laikraštį ir įnikau nagrinėti skelbimus su rubrika „Ieškome modelių“. Su procedūra jau buvau susipažinusi…

Ilgokai ieškojau viešnamio Lichtenberge, kurį išsirinkau dėl to, kad jo visiškai nepažinojau, ir visi namai ten atrodė vienodi. Lichtenbergas – Rytų Berlyno darbininkų rajonas su daugybe blokinių dešimtaukščių ir dar aukštesnių namų, ir nesimatė nei parduotuvės, nei kokio kiosko, kur būčiau galėjusi pasiteirauti. Galiausiai prie vieno blokinio namo įėjimo pastebėjau raudoną rodyklytę „Masažo salonas „Oazė“.

Mane pasitiko Anja, salono šefė. Ji vilkėjo dalykinį kostiumėlį – viešnamyje gan neįprastas vaizdas. Ilgi juodi plaukai krito jai ant pečių. Buvo apkūni, bet ne stora. Kai susipažinome, nusivedė mane į biurą.

– Vadinasi, tu jau dirbai? – pasitikslino ji, apžiūrinėdama mane ir prisidegdama cigaretę.

Ji norėjo kuo daugiau sužinoti. Papasakojau apie vieną kitą viešnamį, kokios buvo įvairių klubų kainos ir kiek juose atitekdavo moterims. Apie save ji nedaug pasakojo, tik tiek, kad prieš pusmetį su draugu perėmė šį verslą, o tada išėjo kelios moterys, todėl ir tekę pasiieškoti naujų darbuotojų. Tiesa, juodu nebuvo savininkai, tik vadovavo viešnamiui, nes jis priklausė tokiam Holgeriui, kuris niekada taip ir nepasirodė.

Vidury mūsų pokalbio į kambarį įbėgo juodas šunelis ir ėmė skalyti. Paskui jį, mojuodama rankomis, įlėkė moteriškė šaukdama:

– Reksai! Reksai! Kiek kartų tau sakiau, kad tupėtum savo vietoje? Į vietą, į vietą! Anja, tas šuva ir vėl apmyžo kilimą. Nebežinau, ką su juo daryti.

Tada ji pastebėjo mane ir ištiesė man ranką.

– Sveika, aš Mandė. Neišsigąsk. Čia kartais tikras beprotnamis, bet iš tikrųjų mes – viena didelė šeima. Tikiuosi, tau pas mus patiks.

Siauras jos veidas buvo išblyškęs, žalios akys pavargusios. Ji buvo labai liesa, vilkėjo vien baltą liemenėlę su raudonomis rožėmis ir baltas nėriniuotas siaurikes. Jai buvo vos per dvidešimt.

– Mandė jau seniai čia dirba, – paaiškino Anja. – Ji tikra patarška, bet tokios yra beveik visos mūsiškės.

Paskui ji parodė man laukiamąjį. Mandė ir vėl ramiai nutūpė ant vienos iš išsėdėtų odinių kušečių ir ėmėsi kasyti šunelį. Kita, brunetė, ant baro kėdės prie vaizdo žaidimo susikaupusi maigė klavišus, nekreipdama į mus dėmesio. Ji buvo vyresnė už Mandę, gal kokių trisdešimt penkerių, bet vis tiek liekna ir simpatiška. Vilkėjo irgi tik apatiniais ir avėjo baltus aulinukus iki kelių.

Vidury kambario stovėjo stiklinis staliukas, užverstas lėkštėmis, taurėmis ir laikraščiais.

– Taip nieko nebus, mergaitės, – tarė Anja purtydama galvą. – Svečias, čia užėjęs, pašiurps.

Ta, kuri žaidė, lėtai atsistojo nutaisiusi nelaimingą veidą, paėmė dvi lėkštes ir dingo už durų.

– Ten virtuvė, – atsiduso Mandė. – Viryklė sugedusi, beveik nėra vietos indams, o spintelės baigia sulūžti. Būtina ką nors daryti su dušu, Anja. Slankiosios durys nebeužsidaro ir…

– Taip, taip, – burbtelėjo Anja. – Jeigu gerai padirbėtumėt, galėtume įtaisyti net ir auksinį dušą.

Prisėdau prie Mandės. Po penkių minučių jau viską apie ją žinojau. Ji baigė kirpėjų kursus, susidėjo su vienu tokiu, o tas jau dvejus metus buvo bedarbis ir siaubingai ją kontroliavo. Tiesą sakant, ji jo nemylėjo ir gerai nežinojo, kodėl iš viso dar su juo gyvena.

– Šiandien jis man ir vėl skambino dvidešimt kartų, – skundėsi ji vartydama akis. – Nebeištversiu.

Mergina su aulinukais prisistatė Jana.

– Mūsų meistrė, – nusišypsojo Anja.

– Nesąmonė, – numojo ranka Jana. – Ilgus metus mokiausi automechaniko darbo. Bet tai buvo dar prieš nugriaunant Sieną. O dabar sėdžiu čia ir dirbu masažuotoja.

Paskutinį žodį ji ironiškai nutęsė.

– Manau, nereikia tau aiškinti, kaip dirbti? – pasiteiravo Anja.

Papurčiau galvą.

Jana, automechanikė, aprodė man kambarius. Iš viso jų buvo penki, visi maži, žemomis lubomis. Visuose buvo praustuvai ir gultai, aptraukti raudonu aksomu. Po jais stovėjo aliejaus buteliukai, buvo sudėtos baltos paklodės ir popierinių rankšluosčių ritiniai. Trijuose kambariuose stovėjo dar ir po išskleidžiamą sofą. Sienos nudažytos raudonai ir išpaišytos auksiniais egiptietiškais ornamentais, langai užtamsinti juoda folijos plėvele.

Po dviejų dienų, šeštadienį, atėjau į pirmąją pamainą. Nutariau pasikeisti pseudonimą ir nuo tol vadinausi Stela. Su manimi turėjo dirbti tokia Vera. Paprastai vienoje pamainoje, be Anjos, kuri nėjo į kambarius, būdavo daugiau negu dvi merginos, bet savaitgaliais visos, aišku, norėdavo būti laisvos. Vera buvo liekna blondinė iš Estijos, be manęs, „Oazėje“ vienintelė užsienietė. Sutiktuvių proga ji pastatė man ant stalo du butelius ananasų punšo.

– Šeštadieniais darbo ne kažin kiek, – paaiškino laužyta vokiečių kalba.

Trise su Anja pradėjome gurkšnoti punšą ir žaisti kortomis. Jos išmokė mane Skip-Bo, kažko panašaus į bridžą su skaičiais. To žaidimo visos „Oazėje“ buvo it apsėstos. Vos įžengusios vidun, bemat išsitraukdavome kortas.

Anja su Vera mėgo trankią muziką ir proletarų diskotekas, kuriose pusnuogės merginos rangosi apie stulpą. Kai apsinešusios šokome pagal „You’re my heart, you’re my soul“, pasigirdo skambutis. Klientas išsirinko mane. Jis buvo jaunas, vos per trisdešimt, ir, kaip man iškart pasipasakojo, jau kelios savaitės viengungis. Sudarė mandagaus ir švaraus vyro įspūdį.

Nuėjau su juo į kambarį. Man tai buvo pirmas masažas po ilgoko laiko, bet visai nebuvo sunku. Tariausi esanti sena aktorė, kuri po ilgos pertraukos vėl įsijaučia į seną vaidmenį.

Masažavau jam nugarą ir maloniai kalbinau: kuo užsiimi? ar gyveni čia netoliese? kur paskutinį kartą atostogavai? ar sportuoji? – ir taip toliau. Dauguma svečių būdavo labai kalbūs, nesivaržydavo aptarinėti net savo seksualumo, gal dėl to, kad buvau jiems svetima, kurios vis tiek daugiau nebepamatysi, todėl gali kalbėti atvirai. Kartais pasipasakodavo, ką vaizduojasi onanizuodamiesi, arba prisipažindavo jau pusmetį nebesimylintys su partnere. Faktas, kad jie guli prieš mane nuogut nuogutėliai, lengvino pokalbį: galima buvo išvengti kai kurių formalumų ir iškart kalbėti apie tai, kas juos domino. Bet pagrindinė priežastis, kodėl vyrai tiek daug tauškė, buvo ta, kad jie daugiau nieko neturėjo, kas juos išklausytų. Mane glumino suvokimas, kad dauguma vyrų tokie vieniši, net ir turėdami šeimą arba draugų, su kuriais savaitgaliais susitinka kepti kepsnelių.

Tas vyrukas paglostė man krūtis, o aš pradėjau jam smaukyti. Daugiau jis nieko ir nepageidavo, matyt, buvo labai drovus. Įtryniau aliejumi sau kairę ranką, kad jis greičiau baigtų – taip ir nutiko. Tada padaviau jam popieriaus ritinį, kad nusišluostytų, palaukiau, kol apsirengs, palydėjau iki durų, atsisveikindama pabučiavau į skruostą ir grįžau į laukiamąjį, kur Anja su Vera toliau smaginosi.

– Jeigu kada nors pateksi į cypę, – sniaukrojo Vera jau gerokai įkaušusi, – tai jau geriau Olandijoje. Jie turi geriausius kalėjimus.

– Ne itin ten veržiuosi, – atsakiau juokdamasi. – Bet iš kur tu tą taip gerai žinai?

– Na, kelis kartus jie sučiupo mane be dokumentų. Kartą Ispanijoje, kartą Prancūzijoje ir dar Olandijoje.

Negalėjau patikėti, kad ta miniatiūrinė mergytė jau tiek daug išgyveno.

– Anksti pradėjau, – paaiškino ji gūžtelėdama pečiais. – Kai buvau penkiolikos, savo kaime susidėjau su keliais rusais – su Igoriu ir jo draugais. Buvau naivi kaimietė, o tie tipeliai nė iš tolo nebuvo tokie malonūs, kokie atrodė. Jie pasiėmė mane su suklastotais dokumentais į Vakarų Europą. Trejus metus tik krušausi ir krušausi, o Igoris tik žarstė ir žarstė pinigus. Susikrovė kapitalą iš mano pizės. Cypėje praleistas laikas buvo dar ne pats blogiausias.

Dar nebuvau girdėjusi pasakojimų tų moterų, kurios dirbo sąvadautojams. Maniau, tokių dalykų nebebūna, ir pati nusistebėjau savo naivumu. Tuo pat metu džiaugiausi, kad likimas mane nuo to apsaugojo.

Beje, Verai jos nelaimėje dar nuskilo. Vieną dieną Igoris buvo nudėtas per gaujų susišaudymą, ir nuo to laiko ji vėl mėgavosi laisve. Dabar gyveno su vienu arabu, kuris turėjo soliariumą, o savo pinigus nuolat siuntė į Estiją, kur buvo likę jos tėvai ir ketverių metų dukrytė. Ji padarė man įspūdį.

– Aš nebūčiau viso to ištvėrusi, – tarė Anja. Ji sėdėjo susimąsčiusi. – Man regis, būčiau geriau nusižudžiusi. Niekada nerasčiau drąsos išvykti gyventi į kitą šalį. Niekada nebuvau nuvažiavusi toliau Lenkijos, vieną kartą – iki Paryžiaus, ir tai su draugu.

Tą popietę atėjo dar keli vyrai. Taip susipažinau su Panda, ištikimu nuolatiniu klientu, įpusėjusiu penktą dešimtį, mažu ir apvalučiu. Jį taip vadinome, nes bet kokiu oru jis nešiodavo pilką bluzoną su gobtuvu. Priekyje buvo išpiešta panda, o nugaroje – raudonas užrašas „Gelbėkite miškus“. Tikriausiai jis neturėjo kitų drabužių, tad taip jį ir praminėme. Visoms atrodė, kad Panda tiesiog vargšas nevykėlis ir niekas namie jo nelaukia. Jo ilgi plaukai buvo pilki, paltas trenkdavo pelėsiais, o kaliošai buvo nuplyšę ir apdraskyti.

Panda niekada nieko nepasakodavo. Masažuojamas gulėdavo sustingęs ir tylus, kartais tik suaimanuodavo, kai patirdavo orgazmą. Paskui valandų valandas sėdėdavo su merginomis svetainėje, siurbčiodavo kavą, klausydavosi mūsų plepėjimo arba žaisdavo su mumis kortomis. Paklaustas apie asmeninį gyvenimą, tik nusišypsodavo, bet nieko neatsakydavo, tada prašnekdavo apie ką kita.

Anja jį kentė, nes jis beveik visada ko nors atsinešdavo – pyrago, picos arba šviežių vaisių – ir niekada nesakydavo „ne“, jei kuri nors kaulydavo cigaretės, nors pats, tikėtina, gyveno iš socialinės paramos. „Oazėje“ jis tikriausiai palikdavo didesnę savo pajamų dalį.

– Kuo tu dabar dirbi? – paklausė manęs Ladja vieną vakarą, kai kartu skutome bulves.

– Masažuotoja, – atsakiau jam stengdamasi, kad tas žodis nuskambėtų solidžiai.

Buvau prisiekusi savo vyrui niekada nebesidulkinti už pinigus ir kelias savaites žodžio laikiausi. Bet pamažu vėl ėmė neduoti ramybės mintis, kad uždirbčiau antra tiek, jeigu prie masažo pasiūlyčiau dar ir seksą. Juk iš tiesų ne toks jau didelis skirtumas, ar klientus patenkinsiu tik smaukydama, ar su jais dar ir pasidulkinsiu.

– Rytoj eisime į darbo biržą. Jie privalo padėti man susirasti darbą. Iki to laiko parašysiu prašymą dėl bedarbio pašalpos, – pareiškė Ladja.

– Būtų neblogai, – pritariau, nors tuo ir netikėjau.

Vis dar viena mokėjau už nuomą ir apmokėdavau visas sąskaitas, nors jau du mėnesius jis turėjo leidimą dirbti.

Galiausiai Ladja, kaip ir milijonai kitų žmonių Vokietijoje, atsidūrė prie darbo biržos, namo su raudona raide A – Arbeitsamt. Bet kad Vedingo darbo birža mums nelabai pagelbės, buvo aišku jau po trijų minučių. Koridoriuje kirbėjo vaikų vežimėlių, moterų su skarelėmis ir rūkančių vyrų beviltiškais veidais. Niekas nežinojo, į ką mums kreiptis, net ir priimamajame sėdintis tarnautojas. Jis tik sutrikęs žiūrėjo į visą tą chaosą ir kartkartėmis šūkčiojo: „Prašyčiau, tik ne visi iš karto.“ Trečiame aukšte išgirdome, kad nauji prašymai nepriimami. Šeštame, valandą laukę eilėje, sužinojome, kad pataikėme visai ne ten: studentais ir jų sutuoktiniais rūpinasi kažkas kitas.

Po trijų valandų pagaliau radome reikiamą darbuotoją. Liesa moteriškė, vilkinti kostiumėliu, nužvelgė mus, kiek patylėjo, o tada abejingu balsu pareiškė, kad Ladjai jokia pašalpa nepriklauso, nes mudu abu esame užsieniečiai, o Ladja neįmokėjo į socialinio draudimo kasą nė cento. Jeigu neturime pinigų, mums reikėtų važiuoti „namo“.

Vos nepradėjau klykti, bet nenorėjau atkreipti niekieno dėmesio. Tad išėjome į parką priešais darbo biržą ir užsirūkėme. Ladja susinervinęs traukė dūmą po dūmo, bet nieko nesakė.

Apie ateitį nė vienas iš mūsų nenorėjo kalbėti. Aš visada parnešdavau namo pinigų, ir Ladja tikėjosi, kad ir toliau tą darysiu. Gan greitai jis ir vėl liovėsi ieškoti darbo. Užtat paprastai visą priešpietę dėbsodavo į televizorių, o po pietų sėsdavo ant dviračio ir mindavo į kabaką. Beveik visi jo draugeliai buvo bedarbiai arba tik kartais uždarbiaudavo, tad jis visuomet tenai su kuo nors susitikdavo ir jausdavosi kaip žuvis vandeny. O kelis centus alui ir žolei visada kas nors sukrapštydavo. Tuo atžvilgiu jo chebrytė niekuomet nesismulkindavo: kas buvo gavęs pinigų iš pašalpos arba kokiais nors kitais būdais, vaišindavo visus.

Koks absurdiškas mano gyvenimas, suvokiau vieną dieną, kai po analizės paskaitos su bendrakursiu laukiau miesto traukinio. Išsikalbėjome, kad ir jis gyvena Lichtenberge, visai netoli „Oazės“. Pasijutau patekusi į spąstus, nes ir man tenai reikėjo.

– Važiuoju į sporto klubą, – sumelavau, vildamasi, kad jis manimi patikės.

– O kur ten yra sporto klubas? – susidomėjo jis. – Ir man jau būtų laikas pasportuoti. Gal ir man tenai patiks?

Tąsyk nesugalvojau, kaip sausai išsisukti. Todėl griebiausi šiaudo.

– Po paraliais, – sušukau, nutaisiusi išgąstingą veidą, – visai buvau pamiršusi, kad šiandien po pietų man reikia pas dantistą.

Skubiai atsisveikinau, išlipau iš traukinio, į kurį ką tik abudu buvome įlipę, ir likau laukti kito.

„Oazėje“ dirbau tris kartus per savaitę, dažniausiai vakarais, nuo ketvirtos iki dešimtos. Paprastai toks laikas būdavo geriausias, bet vis tiek dažnai tekdavo ilgai rymoti laukiant klientų.

Stumdamos laiką su merginomis nuolat ką nors tarškėdavome. Dažniausiai kalbos sukdavosi apie klientus arba apie vyrus apskritai, o šios temos juk gana glaudžiai susijusios. Vyrus buvome suskirsčiusios pagal labai aiškius kriterijus.

Blogiausi buvo tie, kurie už dvidešimt minučių klasikinio masažo plius atpalaidavimo ranka mokėdavo tik trisdešimt eurų, o už tai norėdavo gauti viską. Vadinau juos ligoniais, nes galėjai pamanyti, kad jie turi tūkstantį rankų, kuriomis vienu metu graibsto ir už krūtų, ir už putės, ir už sėdynės. Dar labiau nervino arabai – jie derėdavosi lyg turguje. Tie buvo sunkiausi klientai, mat kalbėdavo labai įsakmiai ir visada stengdavosi priversti daryti viską, ko tik įsigeidžia. Pavyzdžiui, jie visada reikalaudavo analinio sekso. Tačiau po laiko, prabūto Vedinge, nutariau tokiems nebenusileisti. Kai atsikirsdavau lygiai taip pat nerinkdama žodžių, pastatydavau juos į vietą, ir jie apsieidavo be ypatingų reikalavimų.

Ali, vienas iš nuolatinių mano klientų, visuomet mėgindavo sumokėti dviem eurais mažiau.

– Man reikia tų pinigų grįžti namo, – tvirtindavo jis rimtu veidu.

– Juk gyveni už kampo, skiedale tu, – kaskart jam atšaudavau. – Gali ir pėsčias pareiti.

Tada prasidėdavo tos pačios aimanos: mes tokios brangios, jis toks vargšelis, turi išlaikyti šeimą ir taip toliau.

– Tai eik kitur, jeigu mes tau per brangios, – atsikirsdavau jam. – Arba pats apsitarnauk. Nereikės niekam mokėti. Kai einu pirkti bandelių, man irgi niekas nedaro jokių nuolaidų.

Paprastai šioje diskusijų vietoje žengdavau žingsnį durų link.

Galiausiai jis atsidusdavo, išsitraukdavo iš kišenės suglamžytų banknotų, lėtai atskaičiuodavo ir pasiprašydavo pusvalandžio tantrinio masažo, o papildomai dar ir orgazmo – iš viso penkiasdešimt eurų. Jei būdavau gerai nusiteikusi, galėdavo mane ir mažumą pagrabalioti. Apskritai kiekviena moteris galėjo pati nuspręsti, kiek leis klientui. Reikėjo išlaikyti pusiausvyrą tarp „leisti per daug“ ir „nieko neleisti“. Pavyzdžiui, kai Ali per toli nueidavo, griežtai jį sudrausdavau: „Patrauk letenas.“ Po kelių susitikimų to nė nebereikėjo – jis tysodavo ant gulto it nekaltas šunytis ir leisdavosi maigomas.

– Einu dėl tavęs iš proto, – kaskart sakydavo jis man paskui. – Jeigu būčiau tavo vyras, niekaip neleisčiau tau čia dirbti.

– Aš nepriklausoma, be to, mes gyvename dvidešimt pirmame amžiuje, – drėbdavau jam. – Darau, ką noriu, ir pati užsidirbu.

Jis nebuvo pratęs leisti moterims tarti paskutinį žodį, tad kaskart vos neišvirsdavo iš klumpių, kai ignoruodavau jo mačo nuostatas.

Netrukus „Oazėje“ taip apsitryniau, kad jau lyg ir priklausiau „šeimai“. Dažniausiai atmosfera ten primindavo veikiau moterų laisvalaikio centrą, o ne viešnamį.

Pirmas dalykas, į kurį visi lankytojai iškart atkreipdavo dėmesį, – ten visada maloniai kvepėdavo maistu. Bent viena iš mūsų būtinai ką nors čirškindavo virtuvėje, o kartais ir visos drauge ką nors gamindavome. Sykį net nusipirkome kepsnį ir įkišome jį troškintis į orkaitę, visas butas pakvipo kaip mano senelės virtuvė per adventą. Baigiantis darbui, visos sutaršėme tą kepsnį – su keptomis bulvėmis, raugintais kopūstais ir svieste pakepintomis daržovėmis.

Mūsų žaidimų ir muzikos kolekcijos taip pat nederėtų pamiršti. Turėjome viską nuo Rammstein iki Džulianos Verding ir Ksavjero Naido. Bet viršūnė buvo trys vaizdo žaidimai laukiamajame ir Skip-Bo kortos, o po kelių mėnesių Mandė atsinešė iš namų dar ir seną televizorių.

Vienas iš kasdieniškiausių dalykų, žinoma, buvo apkalbėti vieną ar kitą merginą. Net jeigu nė viena to ir nebūtų atvirai prisipažinusi, naujokės buvo mėgstamiausias mūsų taikinys.

Daša, geriausia Veros draugė, pas mus įsidarbino pavasarį. Kaip ir Vera, ji turėjo vaiką nuo vyro, kuris ją metė, nerado Estijoje darbo, tad neturėdama kitos išeities nelegaliai atvyko į Vokietiją. Jai buvo ganėtinai aišku, kad norėdama išgyventi turės parsidavinėti.

Su Vera jos gyveno dviejų kambarių bute. Nė viena neturėjo sveikatos draudimo, buvo neregistruotos ir nuolat bijojo, kad jas užtrumpins, nors Anja nuolat tvirtino, kad „Oazę“ kontrolės aplenkia jau daugelį metų, mat jos draugas turi gerų ryšių policijoje. Kituose viešnamiuose, ypač naktiniuose klubuose, vis vykdavo kratos.

Bet vieną dieną Daša spiegdama įvirto į virtuvę, kur buvome susirinkusios gaminti pudingo.

– Mentai, mentai! – klykė ji, tempdama išsigandusią Mandę prie lango.

Prie namo iš tikrųjų stovėjo baltos ir žalios spalvos automobilis.

– Taip ir žinojau, – sukuždėjo Mandė man į ausį. – Niekad netikėjau Anjos tauškalais, kad čia niekas neužgrius daryti kratos!

Netrukus suskambėjo durų skambutis. Du normaliai apsirengę vyrukai atsisėdo ant kušetės laukiamajame, persimetė keliais žodžiais, pasiteiravo apie kainas, pabrėžtinai kalbėdami berlynietiška tartimi. Vera su Daša, sakytum, ore ištirpo.

– Na, gerai, mergaitės, – po kurio laiko tarė aukštesnysis apsimestinai maloniu balseliu. – Kol kas dėkoju, gal užsuksime dar kada nors. Kaip manai? – paklausė jis draugelio, o tas linktelėjo galvą.

– Keisti tipai, – piktinosi Jana, kai tuodu išėjo.

– Galvą dedu, kad čia nebuvo mentai, – pareiškiau aš. – Pernelyg apkiautę. Be to, būtų pareikalavę bent jau mūsų pasų.

– Palauk, jie dar grįš su pastiprinimu, – burbtelėjo Mandė, linkusi į katastrofinius scenarijus.

– Nepaistyk, – nukirto Jana. – Gal manai, kad mentai Berlyne daugiau neturi kuo užsiimti? Juk mes nieko draustino čia nedarome.

Po pusvalandžio sugrįžo ir Vera su Daša. Apimtos baimės, jos buvo užsikabarojusios ant stogo.

Po to incidento Dašai pasidarė visai riesta. Jai visur vaidendavosi policija, ji net ir naktį sapnavo, kad ją deportuoja, ir ji turi grįžti į savo varganą kaimą pasaulio pakrašty. Ji ėmė žiauriai gerti. „Oazėje“ dėl alkoholio visos buvome užsigrūdinusios, bet Daša per visai trumpą laiką nusirito tiek, kad jai jau reikėjo gydytis. Ketvirtą po pietų atsirasdavo „Oazėje“ gerokai prisiliuobusi, darbo metu išmaukdavo dar bent du butelius šampano ir ištuštindavo bendrą šaldytuvą. Po darbo visai girta eidavo į šokius. Vieną tokį vakarą susipažino su kažkokiu brazilu ir netrukus persikėlė pas jį gyventi. Tasai vyrukas buvo, kaip ji sakė, turtingas, o gal labai vienišas, todėl mielai išlaikė Dašą ir dar rėmė jos šeimą Estijoje. Ji nebegrįžo į „Oazę“ ir nutraukė visus ryšius su Vera.

– Tai tau ir draugė, – tiek tepasakė Vera.

– Ką veiksi po paskaitų? – paklausė Julė vieną alinančiai karštą vasaros dieną, kai pietavome valgykloje. – Mudvi su Nikole eisime maudytis. Gal nori kartu?

– Man reikia į darbą, – atsidusau.

Koks tas „darbas“, Julė jau seniai žinojo, bet mudvi niekada apie tai nekalbėdavome, kai šalia būdavo kitų studentų. Nors „Oazėje“ gerai jaučiausi, vien mintis, kad tokią dieną turėsiu lindėti viešnamy ir aptarnauti klientus, užuot tysojusi paplūdimy, nebuvo itin maloni.

Kai kuriuos klientus buvo sunku ištverti. Turėjau visą paletę sunkių atvejų. Vienas kavalierius vis kišdavo man panosėn invalido pažymėjimą, reikalaudamas nuolaidos. Kadaise jis su sovietų armija kariavo Afganistane, ten buvo sužeistas ir nuo to laiko šlubčiojo. Be to, jis norėjo, kad čiulpčiau jam be gumytės – to, žinoma, nedariau, – o baigdamas riaumodavo kaip beprotis.

Kitas manėsi esąs labai sąmojingas ir vadino save Ančiuku Donaldu, bet neabejotinai buvo blogiausias mano klientas. Jis bandydavo viską, ko negalima: bučiuotis, kišti purvinus pirštus man į putę arba trintis į ją savo galu be prezervatyvo. Be perstojo ką nors pliurpdavo ir klausinėdavo, ar negalėtume kada nors privačiai susitikti.

– Aš turiu draugą, – kaskart atkirsdavau suirzusi, o sykį atsakiau klausimu: – Be to, ką mudu drauge veiktume?

– Na, kavos visada būtų galima išgerti, gal ir pyrago suvalgyti prie kavos, – ėmė sukti uodegą jis.

– Tikriausiai tu nesitiki, kad ketinu dulkintis su tavimi už gabaliuką pyrago? Dar tiek nenusivažiavau.

Maniau, jis amžiams atšoks nuo manęs, bet nutiko visiškai priešingai. Jis pramynė kelią pas mane. Nuo to laiko pradėjau vis daugiau smagintis, bjauriai su juo elgdamasi. „Ančiuk Donaldai, kada gi tu paskutinį kartą trinkai galvą?“ – klausdavau jo. Arba: „Ančiuk Donaldai, kaskart vis ilgiau trunka, kol tu baigi. Žiūrėk, kad netaptum impotentu.“

Jis tik susigūždavo ir apsimesdavo nieko negirdėjęs.

Sykį Vera pateikė tokį apibendrinimą: dvidešimt procentų klientų malonūs, keturiasdešimt šlykštūs, o visi kiti – tikri šikniai. Per ilgą laiką mums kaupėsi agresija ir ją iškraudavome ant pirmo pasitaikiusio kelyje. Namie susiginčydavau su Ladja dėl visiškų niekų, nors iš tikrųjų geriau būčiau aptalžiusi tuos šlykštūnus beisbolo lazda.

Laimė, ateidavo ne vien idiotai. Turėjau kelis nuolatinius klientus, su kuriais buvo vienas malonumas. Vienas toks statybininkas, vos trisdešimties metų, šeštadieniais visada užsukdavo masažo. Jis buvo malonus vyrukas, mėgo Rammstein ir visuomet pasipasakodavo apie savo draugę ir bičiulius. Jo istorijos buvo lyg ir šeimyniškos, tad netrukus jau viską žinojau apie jo gyvenimą: praūžtos naktys, sekmadienio popietės prie televizoriaus su pakeliu traškučių, glaustymasis su drauge, kalbos apie niekniekius, o paskui – kasdienė rutina: keltis, pusryčiauti, arti, po darbo išgerti alaus, į lovą, o kitą dieną vėl viskas nuo pradžių. Po pusvalandžio su juo atsigaudavau ir lengviau ištverdavau net ir pasišlykštėtinus klientus.

Dar malonesnis buvo Kajus, finansų patarėjas. Vera mane perspėjo saugotis, kai pirmąsyk ėjau su juo į kambarį. Baiminausi, kad jis iškrypęs, juolab kad kostiumuoti vyrai su kaklaraiščiais dažnai būna patys nevalyviausi ir šykščiausi. Bet jis pasakė norįs tik parūkyti, šiek tiek paplepėti ir sekso.

Kajus dulkinosi kaip pasmerktas mirti. Jis nesivaldydamas kalbėdavo apie savo fantazijas: seksas su trimis moterimis, seksas bažnyčioje, žiūrėti, kaip juodukas dulkinasi su mergina, ir tuo metu smaukytis ir taip toliau.

Kitas merginas jis vargino, o man patiko jo gyvuliški instinktai, slypintys už miesčioniško fasado. Jis buvo tobulas lovoje ir žinojo, ko reikia moterims. Seksas su juo tikrai buvo superinis, nors paskui jausdavausi galutinai nustekenta. Be to, man patiko raumeningas jo kūnas, domėjimasis menu ir viskuo, kas gražu. Jis manęs vis klausinėdavo, ar nenorėčiau išplaukti su juo ir jo draugais kelioms savaitėms į Viduržemio jūrą buriuoti. Rodydavo man jachtos ir elegantiškų vyrukų nuotraukas: su stilingai apsirengusiomis moterimis pašonėje jie šildėsi saulėje ir gėrė kokteilius. Bet po pažinties su Stivu, amerikiečiu verslininku, žinojau, kad toks gyvenimas manęs netraukia ir kad tokiam vyrui būčiau ne kas kita kaip lėlė, kurią galima pademonstruoti draugams, arba apgailėtina studentė, su kuria galima pasidulkinti. Todėl jo siūlymų mandagiai atsisakydavau.

Kartą, kai stovėdama prie lango kalbėjausi telefonu, pastebėjau kokių trisdešimties metų vyrą, einantį per kiemą. Jis vilkėjo tipiškais riboto intelekto šeimos tėvo iš Prenclauerbergo drabužiais: smėlio spalvos bermudai, sandalai, per petį permesta rankinė. Atrėmęs dviratį su vaikiška sėdyne į sieną stabtelėjo, giliai įkvėpė ir pagaliau paskambino. Likimas taip lėmė, kad jis išsirinko pusvalandžiui būtent mane, nė nežinodamas, kad stebėjau, kaip nedrąsiai čionai prisistatė. Nieko ypatingo nereikalavo, elgėsi kone nuolankiai, greitai baigė ir mažiausiai triskart padėkojo man už paslaugas.

– Ar gyveni Prenclauerberge? – pasiteiravau, kai jis vėl stovėjo apsirengęs.

– Iš kur žinai? – nustebo jis, išraudęs iki ausų.

– Tiesiog matau, – gūžtelėjau pečiais ir nusijuokiau, nes įsivaizdavau, kaip jis tiesiai iš čia važiuos pas žmoną ir vaiką į žaidimų aikštelę arba į tėvų susirinkimą vaikų darželyje.

Dar labiau nustebino vyras, kuris pageidavo iš Veros greituko, tai yra paslaugos, trunkančios dvidešimt minučių. Vos juodu spėjo įžengti į kambarį, jis parvertė ją, sukišo savo daiktą į ją ir kone tą pačią akimirką baigė. Paskui vėl kuo skubiausiai apsirengė – it koks ugniagesys, skubantis gesinti gaisro.

– Bet ir greitas tu, – nusistebėjo ji, lydėdama jį prie durų.

– Mano žmona dabar ieško, kur pastatyti automobilį, mudu eisime kartu apsipirkti. Pasakiau jai, kad išlipsiu anksčiau ir eisiu nusipirkti cigarečių, – paaiškino jis nė nerausdamas.

Iš nuostabos Vera taip ir liko išsižiojusi, o paskui visą dieną tik ir pasakojo tą istoriją.

– Štai kokie tie vyrai. Jiems tik antras galas galvoj, – reziumavo ji trumpai drūtai.

Mėgstamiausias mano lankytojas buvo Volfgangas.

Trisdešimt metų jis ištikimai tarnavo VDR geležinkelyje, o po pertvarkos išėjo į ankstyvą pensiją. Jam, kaip jo tėvui ir seneliui, reikėjo tapti komiku, bet po karo tokie dalykai sugriautame Rytų Berlyne nebuvo paklausūs. Tačiau jis niekada nepamiršo savo pomėgio ir kaskart pripasakodavo nerealiai linksmų istorijų.

Labiausiai man patiko nuotykis su „Štazi kale“. Šeštajame dešimtmetyje Volfgangas kartą gerai prisilupo, pasinešė ant mergų ir atsidūrė vienoje Pankovo užeigų. Ten susižvejojo lygiai taip pat nusitašiusią damą, o ji, vos tik juodu peržengė jo buto slenkstį, išvertė visą savo rankinės turinį. Pasklido daugybė pasų, kai kurie iš Vakarų Berlyno, su įvairiomis pavardėmis, bet tokia pat nuotrauka. Kai toji moteriškė, apsvaigusi nuo alkoholio, ėmė Volfgangą koneveikti, šis taip pat įsiuto ir iš kaimynų telefono paskambino į liaudies policiją, o ta išsigabeno sutrikusią poniutę. Volfgangui teko nuvažiuoti į nuovadą ir duoti parodymus. „Ta prakeikta Štazi kalė, – šūkavo jis. – Aš turiu įrodymų!“ Taip taręs, iš kelnių kišenės ištraukė apatines kelnaites, kurias toji moteriškaitė buvo palikusi tualete. Valstybės tarnautojai, šiaip jau visuomet akmeniniais veidais, pratrūko garsiai kvatotis. Jie netruko pastebėti, kad Volfgangas – vargšas nevykėlis, kuris tenorėjo pasismaginti, bet nebuvo įsipainiojęs į jokius politinius reikalus, tad bemat paleido jį namo.

Beje, Anjai nepatikdavo, jeigu kuri nors iš mūsų imdavo gerai sutarti su kuriuo nors lankytoju. Šiaip asmeniniai merginų ir kavalierių kontaktai buvo nepageidaujami, bet aš turėjau Volfgango telefono numerį ir adresą4.

Aš iš tikrųjų pas jį apsilankiau. Jis gyveno miesto pakraštyje, paprastame dviejų kambarių bute blokinių namų kvartale, tarp prižiūrimų vejų ir vaikų žaidimų aikštelių. Grindys buvo išklotos linoleumu, bet jis turėjo kelis gražius baldus: seną raudonmedžio darbo stalą ir vaistininko spintą, abu iš palikimo jam. Labiausiai man patiko jo senoviškas telefonas iš VDR laikų, su milžinišku rageliu ir disku. Ant sienų kabėjo nuotraukos su nuogomis moterimis, kai kurios – iškarpos iš laikraščių, o kai kurias jis buvo pats nufotografavęs – nesuskaičiuojama gausybė palydovių, kurios per visus tuos metus pas jį lankėsi.

Bet geriausias buvo Volfgango bulvių troškinys, kaip jis sakė, senas berlynietiškas jo senelės receptas. Visos merginos, kurios pas jį apsilankydavo, gaudavo lėkštę to patiekalo, nes „nieko negali būti blogesnio, kaip išleisti merginą namo išalkusią“.

Po pirmojo vizito ėmiau lankytis pas Volfgangą reguliariai, kiekvieną antrą mėnesio šeštadienį. Patiekalai varijavo priklausomai nuo metų laiko ir nuotaikos. Pavyzdžiui, kartais jis paruošdavo Kaselio kepsnį su keptomis bulvėmis arba išvirdavo griežčių sriubos. Visada įpildavo į taures raudonojo vyno ir leisdavo muziką iš senų plokštelių, dažniausiai džiazą.

Volfgangui nebuvo galima gerti dėl sveikatos, bet paprastai per tris valandas jis ištuštindavo du butelius. Sakė geriąs tik dėl kompanijos, bet jis visuomet būdavo vienas, nebent jį aplankydavo merginos. Iš kasečių jis dažnai klausydavosi operų ir prisimindavo laikus, kai pažinojo visus Valstybės operos Unter den Linden gatvėje artistus, o po spektaklių būdavo kviečiamas su trupe išgerti šampano. „Anuomet dar galėdavai įpirkti bilietus“, – burnodavo jis tada, didžiulė kreiva jo nosis paraudonuodavo, ir jis paleisdavo tiradą apie sumautą nūdienos vyriausybę, kuri tik ir tyko ištraukti pinigus žmonėms iš kišenės.

Bet geriausias Volfgango bruožas buvo tas, kad nors ir varydavo monologus apie politiką, jis išties mokėjo klausytis. Kadangi šiaip jo draugužis vis tiek nebeatsistodavo, tekdavo patenkinti jį ranka, o tai trukdavo vos penkias minutes. Likusį laiką jis klausinėdavo apie mano gyvenimą, draugus arba ką manau apie vieną ar kitą dalyką. Nors už keturias valandas gaudavau tik šimtą eurų, su malonumu vaikščiodavau pas jį.

Ladja net nenumanė, kad nuolat lankausi pas vieną iš savo klientų. Nuo tada, kai pradėjau dirbti „Oazėje“, jis neturėjo žalio supratimo apie mano gyvenimą už keturių mūsų buto sienų. Dažniausiai su vaikinais iš „Kalifornijos“ slampinėdavo po kabakus arba tūnodavo namie prie kompiuterio arba prie televizoriaus. Apie tai, kad vos nevemiu nuo savo darbo, su juo vis tiek negalėjau pasikalbėti. Taip ir tolome viens nuo kito, to gerai nė nesuprasdami.

Apie mano studijas jis irgi nieko nežinojo, nors dažnai pasikviesdavau namo bendrakursių ir mes kartu spręsdavome namų darbus. Mūsų grupėje buvo vienas studentas kinas, kuris išsiskyrė stropumu. Jis beveik neturėjo pinigų, gyveno mažučiame studentų bendrabučio kambarėlyje ir ištisom dienom zubrino. Bet už tai gaudavo beveik vien geriausius pažymius.

– Gal ir man reikėtų taip daryti: mažiau dirbti, o daugiau sėdėti prie knygų, – sakydavau sau kartais jį pamačiusi, nors žinojau, kad toks asketiškas gyvenimas – ne man.

Tuo metu, kai iš paskutiniųjų plėšiausi tarp auditorijų ir viešnamio, rengiausi kontroliniams, tenkinau seksualinius pageidavimus, o kartais išeidavau vakarais pasižmonėti su bendramoksliais iš universiteto arba kolegėmis iš „Oazės“, Ladja dienų dienas meistravo tiltą geležinkelio modeliukui. Jis buvo tikras, kad dalyvaus parodoje ir gaus už tai pinigų.

– Hamburge vyksta tokios parodos, ten netgi atvyksta lankytojų iš užsienio, – svaičiojo jis. – Būtų gerai ką nors tokio grandiozinio surengti ir Berlyne, išsinuomoti salę ir pastatyti joje daugybę landšaftų. Alpes, Didįjį kanjoną – turiu tiek idėjų, man tik reikia, kad pradžiai kas nors paskolintų pinigų.

Aš tik šyptelėjau: Ladjos naivumas mane ir jaudino, ir gąsdino. Jis galėdavo ištisas dienas fantazuoti, o aš buvau atsakinga už realybę. Mes buvome aiškiai pasiskirstę vaidmenis, ir aš dažnai svarstydavau, ar jis kada nors subręs.

Šiaip ar taip, ilgai maniau, kad viskas gerai. Ištekėjau už Ladjos ir įsivaizdavau, kad jis yra mano gyvenimo meilė. Bet pamažu pradėjau tuo abejoti. Seksas vis dar buvo geras, bet jau nebe toks kaip iš pradžių, kai mano kūnas jo geidė, o pirštų galiukais perbėgdavo šiurpulys, vos Ladjai pasirodžius horizonte. Kartais pagalvodavau, kad galėčiau iškeisti jį į kurį nors „Oazės“ klientą, vieną iš tų, kurie buvo dailūs ir man malonūs.

– Po kurio laiko šiurpuliukų nebelieka, – ramino mane Julė telefonu. – Man taip buvo su visais draugais.

– Bet juk tai baisu, ar ne? – kalbėjau nusiminusi. – Tai kas bus po dešimties metų? Jis knarks vis garsiau, miegos ant kušetės ir žiūrės vengriškas pornuchas? Jau ir dabar kartais labiau užsivedu sugulusi su kuriuo nors klientu. Šiandien kaip tik atėjo toks vyras, su juo buvo nerealiai gera ir patyriau superinį orgazmą. Su Ladja dažnai jau nebepavyksta – ar ne baisu?

Universitete irgi ne viskas gerai klojosi. Statistikos kontrolinį parašiau labai jau apgailėtinai, gavau prastą pažymį ir susinervinau. Kai nuėjau pasižiūrėti ištaisyto savo darbo, asistentas nesivargino manęs guosti.

– Jūs klaidingai parašėte pačius paprasčiausius dalykus. Matyt, nelabai ruošėtės. – Sutrikusi tylėjau. – Jumis dėtas, labiau atsidėčiau mokslams, antraip jums baigsis kaip tiems, kurie plaukioja visus ketverius metus ir tik vargais negalais gauna bakalauro diplomą.

Išėjau laukan, prisidegiau cigaretę ir susimąsčiau. Dirbi viešnamyje, tariau sau, kad galėtum studijuoti. Bet, kaip matome, studijos nelabai sekasi. Kodėl aš tą darau? Išsvajotasis geras darbas, kai gausiu diplomą, staiga nebeatrodė man toks garantuotas – bedarbių diplomuotų specialistų buvo į valias. Gal visiškai bergždžiai praleisiu geriausius savo gyvenimo metus viešnamyje?

Atėjo toks laikas, kai kasryt pabusdavau, tikėdamasi kažko ypatinga, kažko, kas iš esmės pakeis mano egzistenciją. Bet praslinkdavo viena diena, išaušdavo kita, ir niekas nesikeitė. Laimė aplankė mane būtent per Ladjos gimtadienį, tokia netikėta ir įstabi kaip vasaros audra, užklupusi vidury laukų.

4 Aukščiausias visų prostitučių priesakas yra diskretiškumas. Visuose viešnamiuose pirmiausia išmokoma šito. Įleisti vidun vyrai palydimi į priimamąjį. Jeigu tuo metu paskambina kitas lankytojas, jis pasodinamas kitame kambaryje. Klientai nieku gyvu neturi susitikti – kavalieriams turi susidaryti įspūdis, kad jie tuo metu yra vieninteliai lankytojai. Kambariuose – ne kitaip. Jeigu klientas pats pasipasakoja apie gyvenimą, viskas gerai, bet draudžiama juos kamantinėti. Tačiau dauguma vyrų mėgsta su merginomis pasišnekučiuoti, o geri nuolatiniai klientai kartais palieka vizitinę kortelę arba bent jau telefono numerį. Jie žino, kad nė vienai iš mūsų nešaus į galvą paskambinti jo darbdaviui arba žmonai ir iškloti, kad ponas toks ir toks lankosi viešnamyje. Tada tas klientas niekada nebeateitų, o ir sistema, kuri suręsta ne vien ant aistros, bet ir ant diskretiškumo pamatų, netruktų subyrėti. Didmiesčio pranašumas tas, kad retai kada atsitiktinai sutiksi gatvėje pažįstamų. Tačiau man per karjerą keletą kartų pasitaikė atpažinti klientus miesto traukinyje arba parduotuvėje. Dažniausiai nusisukdavau, bet kartais jie pasisveikindavo, nusišypsodavo ir nueidavo toliau. Vienas jų net buvo su žmona ir vaikais, kai susitikome Aleksandro aikštėje prie Kalėdų mugės dešrelių kiosko, o mano vyras irgi stovėjo šalia. Nieko nepaisydamas tas klientas tyliai sukuždėjo „labas“, kai krapštė pinigus dešrainiams, o paskui pradingo su šeima minioje.

7

MILANAS: DIDŽIOJI MEILĖ

Į savo gimtadienius Ladja prisikviesdavo aibes draugų ir švęsdavo grandioziškai – tokia lenkų tradicija. Kad vakarėlis būtų nusisekęs, pakakdavo tik dviejų dalykų: alkoholio upių ir tinkamų svečių.

Liepos mėnesį Ladjai sukako dvidešimt penkeri. Kartu atsikėlėme ir papusryčiavome kavinukėje už kampo. Padovanojau jam mėlyną sportinę Adidas striukę, kurią jis „Karstadt“ vitrinoje kelis kartus apžiūrinėjo gailiomis akimis. Buvau laiminga, kad šįkart, gerai užsidirbusi „Oazėje“, galėjau jam ką nors nupirkti. Prieš metus to neįstengiau. Jis dažnai man pasakodavo, kad vaikystėje niekada negalėjo švęsti gimtadienių, nes tėvai gyveno vargingai – nebūdavo nei torto, nei žaislų, nei draugų.

– Man tai labai daug reiškia, – tarė jis susigraudinęs, kai matavosi naująją striukę. Ji buvo jam kaip tik.

Tomas šią svarbią dieną pamiršo, bent jau apsimetė pamiršęs. Kai Ladja paskambino jam per pietus, jis gulėjo su kažkokia svetima pana lovoje, kankinamas galvos skausmų. Buvome sumanę nuvažiuoti prie ežero, su juo ir mūsų kaimynu anglu Rudžiu, kuris, beje, drybsojo namie totaliai prisiliuobęs ir išleidęs visus pinigus, nes išvakarėse pragėrė visą bedarbio pašalpą.

– Štai tau ir draugai, – nusivylė Ladja.

Tik tada susivokiau, kad, be Tomo, Rudžio ir manęs, jis daugiau nieko neturi. Tie draugeliai, su kuriais jis paprastai leisdavo laiką, buvo pažįstami iš kabako, visi drauge tikriausiai narkašindavosi ir žaisdavo smiginį, o mūsų gyvenime jiems vietos taip ir neatsirado.

– Tai važiuokim į „Kaliforniją“, – pasiūlė Ladja, pusvalandį junginėjęs televizijos kanalus.

Pritariamai linktelėjau, nors neįsivaizdavau, ką tokią dieną veikti žydriukų klube.

Nepažinojau nė vieno, kuriuos ten sutikome, o Ladja su visais pasisveikino, ir kiekvienas išgirdęs, kad šiandien Ladjos gimtadienis, tuoj pat puldavo jo sveikinti. Likau stovėti tarpdury, negalėdama apsispręsti, ar man kur nors atsisėsti, o Ladja per tą laiką jau sulaukė pirmojo alaus bokalo.

– Ką, bijai mūsų? Žinau, kad mes visi čia baisiai atrodome, bet juk niekas iš mūsų nesikandžioja, – šūktelėjo man kažkuris jų nusijuokdamas. Atpažinau Milaną, tą patį vyrą, kuris prieš kelis mėnesius guodė mane, kai buvau čia atėjusi ir apsiverkiau dėl Ladjos.

– Ką čia veiki? – nustebau aš.

– Laukiu Jošo, savo verslo partnerio, – paaiškino jis, koketiškai nusišypsojęs.

Nors kaip tik su kažkuo kalbėjosi, akių nuo manęs neatitraukė. Kitais atvejais man tai būtų nepatikę, bet dabar atsakiau į jo mėginimą flirtuoti ir skyriau jam visą dėmesį. Jo plaukai buvo rudi, o rudos akys spinduliavo atsainumu ir išdidumu. Nors jis tik žvelgė į mane, šalia jo išsyk pasijutau saugi. Jo pečiai buvo platūs, rankos tvirtos, jis atrodė vyriškas, savimi pasitikintis, bet neatrodė, kad būtent kūnui teikia pirmenybę. Kuo ilgiau mudu vienas į kitą žiūrėjome, tuo detaliau įsivaizdavau, kaip su juo mylėčiausi. Nors jo minčių įskaityti negalėjau, kažkodėl buvau tikra, kad ir jis tą patį galvoja.

Kasdien sutinki tiek daug žmonių, galvojau sau: metro, gatvėje, viešnamyje. Visi jie turi savo gyvenimą, kurio nepažįsti. Gal auditorijoje šalia sėdintis bendramokslis skambina fortepijonu ir kas vakarą kuria muziką, o ledų pardavėjas iš tikrųjų yra įsijautęs rašytojas. Tačiau jų gyvenimai prasprūsta pro tavo akis, ir tu toliau gyveni savo mažame pasaulėlyje. Bet staiga sutinki žmogų ir pajunti ką kita. Nieko apie jį nežinai, bet atrodo, jog puikiai pažįsti. Ar tai ne beprotiška?

Ladja nutraukė mano svajas paplekšnodamas per petį.

– Noriu tave su kai kuo supažindinti. Tai Jošas, senas mano draugas. Jis kanadietis, bet nuo pertvarkos gyvena Berlyne.

Šalia jo stovėjo įdegęs sportiškas vyrukas arti penkiasdešimties. Aukštas, pečius siekiantys šviesūs plaukai, surišti už nugaros. Ties smilkiniais matėsi kelios žilos sruogelės. Jis nešiojo Dolce&Gabana laikrodį, bet daugiau nieko prašmatnaus, nors, kaip vėliau sakė Ladja, turėjo nekilnojamojo turto įmonę ir žvėriškai daug pinigų.

– Jošas nori atidaryti diskoteką – tai visai naujas sumanymas, – pasakojo susijaudinęs Ladja. – Ten visada grotų gyva muzika, indie-rock, punk ir taip toliau. Jis prašo padėti užmegzti ryšius su naujomis grupėmis. Man tai visai nesunku, juk turiu tiek daug pažįstamų.

Nelabai jo klausiausi, nes Milanas vis dar provokuojamai žiūrėjo į mane. Jau pradėjo mane nervinti. Ėmiau plėšyti servetėlę į smulkius skutelius ir sukti plaukų sruogą aplink pirštą. Beveik nepastebėjau, kaip atėjo Tomas.

Po nesuskaičiuojamų alaus bokalų ir degtinės su citrina taurelių Ladja pasiūlė eiti į kavinukę už kampo, nes ten galima žaisti biliardą ir smiginį.

– Aš per daug išgėręs, nebepajėgsiu sportuoti. Nebesu toks jaunas kaip jūs, – pašmaikštavo Jošas. Bet Tomas su Ladja neatstojo, tad Jošas apmokėjo sąskaitą, ir mes išgėrėme viską iki dugno.

– Eisiu su jumis, – suskubo mums iš paskos Milanas, kai jau stovėjome prie durų. Tomas nustebęs įsmeigė į jį akis, juk nė vienas iš mūsų nebuvo jo draugas. Tik aš supratau, kodėl jis pasišovė eiti drauge.

Buvo vasara, gatvės pilnos žmonių. Šunys taikingai miegojo saulėje, šeimos kepė kepsnelius, turistai sėdėjo gatvės kavinėse. Jošas pasakojo apie kelionę motociklais per Suomijos miškus ir roko koncertą, kuris buvo improvizuotai surengtas ten pievose. Muzikantai nepaisė prasidėjusio lietaus ir grojo toliau.

– Važiuokim tenai! – susižavėjęs sušuko Tomas. – Išsinuomokime dvi palapines ir išvažiuokim, būtų nerealu. Rytoj pat pradedu taupyti kelionei, prisiekiu!

– Galėtume pasiimti mano žvejybos reikmenis. Gaudytume žuvis ir čia pat keptume jas ant laužo. Ar žinai, kiek žuvų plaukioja Suomijos upėse? – antrino Ladja, uždėjęs ranką jam ant pečių.

Mudu su Milanu tylėdami sekėme tai trijulei iš paskos. Pastebėjau, kad jis sulėtino žingsnius. Štai tuomet man šovė beprotiška mintis: „Spruk nuo jų su Milanu. Pasuk su juo į kitą gatvelę ir paklausk, ką visa tai reiškia. Tie žvilgsniai, tie gestai – ko jis iš tavęs nori? Argi nežino, kad esi Ladjos žmona?“

Žinoma, nieku gyvu nebūčiau to padariusi, kaip ir Tomas niekad nebūtų išvažiavęs su palapine į Šiaurės Europą. Nors ir dirbau viešnamyje, asmeniniame gyvenime buvo kas kita. Nebūčiau galėjusi apgaudinėti Ladjos.

Biliardinė buvo tuščia. Tikriausiai dauguma nuolatinių lankytojų savaitgalį buvo išvykę, o tie, kurie liko mieste, drybsojo prie ežero arba lindėjo parke. Tik jaunas juodaodis vyrukas ir pagyvenęs ponas, tikriausiai jo kavalierius, sėdėjo susiglaudę. Jaunuolio paakiai buvo pajuodę, akys paraudusios, jis atrodė visai nustekentas. Purvina džinsinė jo striukė gulėjo ant žemės suglamžyta, o jis be paliovos maigė mobiliojo mygtukus. Jo draugužis gurkšnojo kvietinį alų ir šnekučiavosi su barmenu apie neįprastai šiltą orą. Pažinojau jį iš tolo: Ladja kitados pasakojo, kad jis mėgsta savo berniukus talžyti botagu.

Penkiese sėdėjome prie apskrito stalo, Jošas visiems nupirko jėgermeisterio. Mudu su Milanu jo atsisakėme, paprašėme tik kolos. Negalėjau atitraukti akių nuo Milano rankų. Jo oda buvo gan tamsi, bet pirštai – švelniai rausvi ir putloki it kūdikio. Jie jam visiškai netinka, pamaniau sau. Tą akimirką supratau, kad esu jį įsikliopinusi.

Mergiški svaičiojimai, atsitokėjau kitą akimirką. Tu pernelyg protinga, žinai, kad tokia euforija kartais apninka, bet čia pat išsisklaido kaip debesėlis danguje. Baik! Buvau įniršusi, nes netikėjau, kad iš to gali išeiti kas nors gera, ir tai nederėjo su mano gyvenimu. Bet kaip kokia seniokė tuo pat metu nesitvėriau džiaugsmu, kad man skirta ir vėl tai patirti, nors dirbu viešnamyje ir beveik kiekvieną vyrą vertinu kaip potencialų klientą.

Pokalbis nukrypo prie ekstremalaus sporto šakų. Jošas keletą kartų buvo šokęs su parašiutu, o Ladja norėjo man papasakoti apie vieną draugą iš Varšuvos, kuris dalyvavo motokroso lenktynėse, tačiau aš ir vėl jo nesiklausiau.

– Ar galėtum šokti žemyn iš dešimties tūkstančių metrų aukščio? – staiga paklausė manęs Milanas.

Nustebusi atsisukau į jį.

– Nežinau. Būtų visai puiku apie nieką negalvojant sklęsti oru. Bet tikriausiai paskutinę akimirką į ką nors įsitverčiau. Juk toks pirmykštis instinktas – gal tiesiog baimė to, kas nežinoma.

Milanas metė žvilgsnį į geltoną it nikotinas staltiesę ir tarė:

– Žinau, ką turi galvoje. Kartais norėčiau rasti drąsos viską pakeisti: išsiveržti iš kasdienybės, patirti kokį nuotykį. Bet esu pareigingas šeimos tėvas, kuris kasdien vaikšto į darbą…

Atsidusęs jis vėl atsisuko į Jošą, kuris kaip tik pasakojo apie atostogas Vietname.

Staiga suskambo mano mobilusis ir aš išėjau laukan, nes kabake buvo per didelis triukšmas. Skambino Anja, mano šefė, ji norėjo kažką papasakoti apie Volfgangą, mano nuolatinį klientą.

– Man atrodo, kad jo atmintis vis labiau silpsta, – kikeno ji. – Juk jis žino, kad penktadieniais tu niekada nedirbi. Bet vis tiek ateina čionai, atsineša kaip visada Mon Chéri ir bamba, kad tavęs nėra. Tie vyrai tikrai kartais būna visai nukvakę.

Kai baigiau kalbėti, šalia pamačiau Milaną.

– Ką čia veiki? – atžariai paklausiau – dėl to, kad bijojau likti su juo viena. Bet ši baimė buvo maloni, kaip amerikietiškuose kalneliuose tą sekundę, kai pakimbi prieš krisdamas į bedugnę.

– Galėčiau skiesti, kad išėjau įkvėpti gryno oro, bet tu vis tiek nepatikėtum. Juk nesi kvaila, – atsakė jis.

Abu tylėjome, stebėjome automobilius, lekiančius pro šalį. Viena porelė važiavo kabrioletu į centrą. Tas vyrukas vilkėjo marškinėlius ir rūkė, o ji juokėsi, užkėlusi kojas ant prietaisų skydelio. Tokie galėtume būti mudu, jeigu gyvenimas būtų kitaip susiklostęs, pagalvojau aš.

– Kai klausiau tavęs apie šuolį parašiutu, – pagaliau vėl prabilo Milanas, – neturėjau galvoje lėktuvų. Juk dažnai bijai nežinomų dalykų. – Jis šnekėjo lėtai, lyg jam būtų sunku parinkti tinkamus žodžius. – Ak, kokias nesąmones aš čia paistau, – kalbėjo jis toliau. – Tu juk žinai, ką turiu galvoje. Mačiau tave tik du kartus, bet jaučiu, kad esi mano gyvenimo dalis. Tai neturi nieko bendra su neištikimybe ar panašiai. Sykį buvau neištikimas žmonai, ir man tai nieko nereiškė – mergina, kurią pakabinau diskotekoje ir daugiau niekada nebemačiau. Bet nuo tada, kai susipažinau su tavimi, svajoju, kaip gulėsiu su tavimi lovoje ir tave glamonėsiu.

Nurijau seilę. Paprastai atsikirsdavau vyrams nerinkdama žodžių, ypač darbe. Pernelyg dažnai ateidavo visokių pašlemėkų, kurie įsivaizduodavo, kad už kelis eurus gali nusipirkti ir jausmus, ypač tokių, kurie metų metus gyvena miesčionišką santuokinį gyvenimą – kas sau, arba absoliučių vienišių, kurie nieko daugiau neturi. Visi jie ieškojo viešnamyje artumo – ir ne vien kūniško. Tačiau niekada nejutau jiems nieko daugiau kaip užuojautą. Vaidinau klientams savo vaidmenį, bet dienai pasibaigus man egzistuodavo tik Ladja. O dabar man drebėjo keliai.

– Eikš, pabučiuok mane, – tarė Milanas, apkabindamas mane per liemenį.

Nenorėjau priešintis, nors beprotiškai baiminausi, kad kas nors išeis laukan ir mus pamatys. Bet staiga Milanas paleido mane, grįžo į kavinę, o aš likau gatvėje.

Popietę baigėme kilstelėję tekilos taureles, o aš tuo metu įkišau raštelį su savo telefono numeriu Milanui į kišenę. Jis nepastebimai paglostė man nugarą, kai stojomės išeiti.

Ladja, Tomas ir aš grįžome namo metro. Kalba kažkaip pasisuko apie Milaną.

– Ar gerai jį pažįsti? – paklausiau Tomo.

– Neblogai. Anksčiau jis dažnai vaikščiodavo su mumis. Kelis mėnesius mudu net nuomojomės vieną butą. Man jis visai patiko, bet nuo tada, kai susidėjo su Jošu, pradėjo siaubingai įsivaizdinti.

– Manai, juodu buvo pora? – nustebau aš.

– Žinoma, – nė neabejojo Tomas. – Jošas buvo mirtinai įsižiūrėjęs Milaną, o tam vaikinui reikėjo pinigų. Juodu gyveno Šėneberge, ištaigingame septynių kambarių bute daugiaaukščio mansardoje su nerealiu vaizdu. Bet paskui Milanas susipažino su ta Natali, ji pastojo, jis ją vedė, gimė dukra ir taip toliau, bet ar jis dabar laimingas…

– Ką turi galvoje? – neatstojau aš.

– Laksto paskui kiekvieną sijoną, tą visi žino. O su jo darbu… Na, gerai, jis padeda Jošui nekilnojamojo turto firmoje. Bet Jošas nebesišvaisto pinigais kaip anksčiau, kai juodu dar dulkindavosi. Jis gauna normalų atlyginimą. Na, čia jo reikalas, – tarė Tomas, ištiesdamas kojas.

Per kitas dienas gyvenau sau toliau, lyg nieko nebūtų nutikę. Prieš pietus paskaitos, ilgos popietės „Oazėje“, vakarojimas su Ladja ir Tomu, pasisėdėjimai Julės balkone klausantis muzikos.

Kai vos nesusimoviau per kontrolinį, pradėjau daugiau ir reguliariau mokytis, nes tokio pravalo nebenorėjau. Bet kai vakare sėdėdavau prie darbo stalo, sunkiai susikaupdavau, nes visą laiką galvodavau tik apie Milaną, tikėdamasi, kad jis ir vėl užsuks į „Kaliforniją“. Tiesa, Tomas man minėjo, kad jis ne itin dažnai apsilanko mūsų kabake, mat po darbo paprastai iš karto važiuoja namo.

Taip norėjau su kuo nors pasikalbėti, bet nežinojau su kuo. Mano draugai, net ir Julė, buvo ir mano vyro draugai, ir aš per daug bijojau, kad jie jam prasitars.

Kartą sėdėjau „Oazės“ laukiamajame ir staiga suskambo telefonas. Kaip tik buvau neužimta, merginos ginčijosi, sprendė kryžiažodžius ir užsisakinėjo telefonu maisto.

– Sveika, čia Milanas. Žinau, kad nelaukei mano skambučio, bet… – Jis nutilo.

– Palauk, – sušnabždėjau aš ir apsimečiau užpulta kosulio, kad jis negirdėtų viešnamio triukšmo.

Išbėgau į koridorių. Nenorėjau, kad kuri iš merginų ką nors sužinotų, nors šiaip jau neturėjome viena nuo kitos paslapčių, o vyrai buvo mėgstamiausia mūsų tema.

– Turiu tave pamatyti, – galiausiai ištarė jis. – Prie „Kalifornijos“ yra kavinukė. Aštuntą būsiu tenai. Ar ateisi?

Supratau, kad tai prašymas.

– O tu ar ateisi? – paklausiau.

– Nebegaliu ilgiau be tavęs tverti, o tu klausi, ar aš ateisiu?

Įsivaizdavau, kaip jis šypsosi, mačiau duobutes skruostuose ir švytinčias akis. Ir netinkančias jam rausvas rankas, kurias jutau savo kūnu. Žinojau, kad jis nelaisvas, bet vis tiek geidžiau jo taip, kad net galvą įskaudo.

Atėjau ten prieš valandą iki sutarto laiko, tad neliko nieko kita, kaip tik vaikštinėti gatve pirmyn ir atgal, apžiūrinėti vitrinas ir stengtis susidomėti kokiomis nors kelnėmis arba marškinėliais. Bet galvojau tik apie Milaną. O jeigu juo nusivilsiu?

Ladjai pasakiau, kad eisiu pasivaikščioti su Jule ir kitomis bendramokslėmis, ir tikėjausi, kad jis man neskambins.

Pagaliau sulaukiau aštuntos. Nuskubėjau atgal į kavinę. Milanas stovėjo susikišęs rankas į kišenes ir dairėsi į dangų.

Ketinau jam pasakyti: Milanai, aš esu ištekėjusi moteris, o ir šiaip velku nelengvą naštą. Dulkinausi su tiek daug vyrų, kad nebeįmanoma suskaičiuoti, ir man visai nerūpi, kiek jų buvo. Universitete deduosi pareiginga studente, o po paskaitų prekiauju savo kūnu. Ir nesu Džulija Roberts, o tu – ne Ričardas Giras, kuris išlaisvins mane iš mano gyvenimo. Tad ko iš manęs nori?

Bet taip nieko ir nepasakiau.

Milanas negrabiai paglostė man skruostą.

– Gerai, kad atėjai, – tepasakė.

– Manei, atstumsiu tave? – atsakiau nervingai kramtydama nagus.

Jis surado tinkamą kavinę, nes tame rajone gaudėsi geriau už mane. Ten buvo jauku: medžio dailylentėmis apkaltos sienos, metaliniai staliukai ir veidrodžiai su erotiškomis šeštojo dešimtmečio merginų nuotraukomis. Vanile maloniai kvepėjo cigariukai, kuriuos rūkė dama prie gretimo staliuko. Kai traukiau cigaretes iš rankinės, iškrito knyga, kurią skaičiau trumpindama laiką „Oazėje“: Harukio Murakamio „Pavojinga meilužė“. Man pasirodė, kad pavadinimas kaip tik tinka mūsų situacijai, Milanas irgi nusišypsojo.

– Ar tu pavojinga? – paklausė jis.

– Ne, priešingai. Veikiau esu… svajoklė knygų žiurkė.

Taip pradėjome šnekėtis apie knygas. Jis labiau mėgo politinio siužeto detektyvus, o aš – linksmus romanus, tokius kaip „Ponas Lėmanas“, arba visus Vladimiro Kaminerio romanus. Pasakiau, kad mano mėgstamiausio rašytojo vardas taip pat Milanas, bet jis nieko nebuvo girdėjęs apie Milaną Kunderą. Pažadėjau jam paskolinti „Nepakeliamą būties lengvybę“, savo mėgstamiausią Kunderos knygą.

– Galiu tau ją ir padovanoti, – pridūriau.

Prisiminiau, kaip pirkau tą knygą Rytų stoties sendaikčių turguje. Nuo to laiko nepraėjo nė metai, o man atrodė, kad jau visa amžinybė.

– Ką veiksi šį vakarą? – vėliau paklausė Milanas. Rankoje jis laikė raktų ryšulį.

Mielai su tavimi pasimylėčiau, norėjau pasakyti. Bet tik papurčiau galvą. Jis nusišypsojo, nes jau žinojo, kas bus toliau.

Mudu atsistojome, ir aš nusekiau paskui jį į jo draugo butą, kuris kaip tik buvo išvykęs ir perleidęs jam raktus. Tas butas buvo penktame seno namo aukšte. Kai bėgome mediniais laiptais aukštyn, mano aulinukų kulnai garsiai kaukšėjo. Man atrodė, kad visas namas girdi, kaip ir kodėl mes skubame. Jis atrakino duris ir mudu įsmukome vidun. Dar koridoriuje apsivijau jo kaklą viena ranka, o kita sugraibiau jo diržą.

– Ne taip greitai, mieloji, – sustabdė jis mano ranką, o nuo jo balso pašiurpo oda.

Jis įjungė šviesą, ir tik tada pamačiau, kad esame dirbtuvėje. Ant grindų gulėjo diskiniai pjūklai, varžtai, dildės, vidury kambario stovėjo medžio plokštė, įsprausta į rėmus, o ant jos gulėjo du grąžtai. Visur mėtėsi medžio ir metalo drožlės.

– Čia dirba mano draugas Marijus. Jis tik kartais nakvoja savo dirbtuvėje, todėl viskas taip sujaukta, – atsiprašė jis. Svarsčiau, kiek moterų jis jau buvo čionai atsivedęs, kiek jų girdėjo lygiai tokius pat pasiteisinimus. Mane persmelkė mintis, ar jis jau kada nors buvo viešnamyje. Bet nusprendžiau kol kas apie tai negalvoti.

Mačiau tik jį. Iš susijaudinimo mane kone pykino, širdis daužėsi kaip patrakusi.

– Gal būtų geriau, jei viską baigtume, – staiga tarė jis visiškai ramiai. Iš jo akių mačiau, kad geidžia manęs, bet jo žodžiai nuskambėjo tarsi antausis.

– Nekvailiok, – pakėliau balsą. – Juk šiandien visą laiką spoksojai į mane ir atsitempei čionai ne tam, kad leistum išeiti.

Lėtai ėjau prie jo.

– Tu puikiai žinai, kad neturėtume to daryti, – sušnabždėjo jis ir vėl.

– Žinau tik kad kažkada būsime mirę. O tada juk bus vis tiek, ar ne?

Nusiplėšėme drabužius ir sugriuvome ant patiesto kilimo. Mylėjomės ištisas valandas, nė nepastebėdami, kaip slenka laikas ir kaip išaušo rytas.

O, kaip norėčiau turėti mūsų tos nakties nuotrauką! O, kaip norėčiau užsklęsti savyje jo kūno kvapą!

Staiga suskambo jo telefonas ir grąžino mus į dabartį. Jis išsilaisvino iš mano glėbio ir nubėgo per kambarį, ieškodamas apatinių.

– Geriau apsirenkime, Sonja, – tarė jis.

Mėginau išgirsti jo balse nors gaidelę to švelnumo, kurį vos prieš kelias minutes dar jutau. Bet jis skubiai apsirengė – lyg kareivis kareivinėse, kai paskelbiamas aliarmas.

Sėdėjau ant grindų ir nė nekrustelėjau.

– Kas yra? – paklausė jis.

– Kaip viešnamy, – burbtelėjau aš.

Milanas grįžo prie manęs, atsisėdo šalia ant kilimo, apkabino ir pabučiavo į kaktą ir akis.

– Visiškai nenoriu iš čia išeiti, – tarė jis. Bet paskui atsistojo ir nuėjo prie durų.

Už lauko durų gatvėje mudu pasibučiavome paskutinį kartą, o tada nuėjome savais keliais. Žvelgiau jam pavymui, kol nebeatskyriau jo nuo kitų vyrų minioje. Tada pasukau į miesto traukinių stotį.

Dienos šviesoje toji naktis man atrodė kaip sapnas. Dar prieš pusvalandį gulėjau nuoga su Milanu ant grindų svetimame bute, o dabar ir vėl manęs laukė eilinė diena: stengiausi negalvoti apie tai, kad šiandien po pietų vėl gulėsiu nuoga lovoje su visa armija vyrų, bet dabar jau visiškai bejausmė. Pirmiausia dar turiu nueiti į universitetą ir pasiimti iš bibliotekos knygą.

Viskas tą rytą mane nervino: vaikai, kurie krykštaudami bėgiojo po peroną, dvi studentės, kurios vagone šalia manęs aptarinėjo referatus, turkas, kuris prie namų manęs vos nesuvažinėjo ir kažką sumaurojo iš savo BMW.

Ladja dar nebuvo užmigęs, per televizorių žiūrėjo dokumentinį filmą apie pingvinus.

– Na, kur mergaitės taip ilgai užsibuvo? – paklausė jis.

Burbtelėjau kažką apie diskoteką ir nusliūkinau į miegamąjį. Nors buvo aštunta ryto, o aš visą naktį buvau nesudėjusi bluosto, negalėjau užmigti. Likusi viena, išgyvenau visas akimirkas su Milanu dar sykį ir stengiausi negalvoti apie tai, kad dabar jis tikriausiai veda dukrą į darželį ir kad svetainėje sėdi mano vyras.

Pakeliui į „Oazę“ kone užmigau. Pavėlavau, galva plyšte plyšo. Nesilaikiau net savo dienos ritualo: perskaityti laikraštį, surūkyti cigaretę, paplepėti su merginomis, o tik tada persirengti ir pavirsti Stela. Tą dieną tiesiog perėjau per laukiamąjį ir plumptelėjau ant kušetės.

Vera, estė, kaip tik darė Mandei manikiūrą. Šioji, kaip visada, burnojo ant savo buvusio draugo, kuris pavogė jos banko kortelę, pasiėmė iš sąskaitos pinigų ir užsisakė atostogas Maljorkoje. Be to, jis nuolat lankydavosi pas savo motiną, ir dar – jo draugužis buvo per mažas. Vera kantriai klausėsi, brūžino jai dilde nagus ir tik kartais mesteldavo kokį žodelį, pavyzdžiui: „Geriau jau būtume lesbietės.“ Jiedvi mėgino įtraukti mane į pokalbį – paprastai tai nebūdavo sunku, bet šįkart gulėjau kaip suakmenėjusi ir tik dėbsojau į plakatą ant sienos, kuriame raumeningas vyras atogrąžų pakrantėje laikė apkabinęs dvi gražuoles su bikiniais.

– Kas tau? – netrukus paklausė Mandė.

– Nieko. Tik rūpesčiai dėl studijų, – atsiliepiau nenoriai.

– Dėl vyro, ar ne? – neatlipo ji nuo manęs. – Išgrūsčiau jį dirbti, patikėk manim. O tiek dėl jo padarei.

– Dabar jis jau turi darbą, – sumelavau. – Įsidarbino valytoju.

Mandė atrodė patenkinta, toliau šnekučiavosi su Vera.

Nuotaika pasitaisė, kai prie durų suskambo skambutis ir klientas išsirinko mane.

Jis buvo man jau pažįstamas: maždaug keturiasdešimt penkerių, alaus pilvukas, vedęs. Nepavojingas. Pats visada pasismaukydavo, o tuo metu pasakodavo man savo erotines fantazijas.

Bet vien mintis, kad turėsiu liestis prie svetimo vyro, tą dieną kėlė man siaubą. Dar jutau Milano kvapą, jo alsavimą į kaklą, jo rankas, glostančias mano kūną. Net jeigu būtų atėjęs Bradas Pitas, būčiau juo pasibjaurėjusi.

Pusę valandos abejingai masažavau tą vyruką, neištariau nė žodžio, įsmeigusi akis į apdulkėjusias plastikines gėles kampe, o jis tampė sau pimpį.

– Tu šiandien kažkokia nesava, – staiga nusprendė, paliovęs plepėti. – Gal kas atsitiko?

Maniau, kiaurai žemę prasmegsiu, taip buvo nemalonu, kad net klientas pastebėjo mano būseną. Juk vienas iš mano darbo priesakų – asmeninius rūpesčius palikti už durų. Bet paskui pagalvojau, kad jis vis tiek nepatikėtų, jeigu imčiau ką nors trinti, o ir šiaip jam mano problema visai nerūpi – jis net mano vardo nežinojo.

– Žinai, – atsidusau, – praleidau nuostabią naktį su vienu vyru ir man atrodo, kad beviltiškai jį įsimylėjau.

– Aha, – nusišypsojo jis po ūsais. – Bet ne su savo vyru, tiesa?

Jis žinojo, kad esu ištekėjusi.

– Ne, su jo draugu. – Pasijutau kaip vaikas per pirmąją išpažintį prieš komuniją. – Supranti mane, ar ne? Juk ir tu pats vedęs.

Jis linktelėjo.

– Jau dvidešimt šešerius metus. Man buvo dvidešimt vieni, kai mudu susituokėme, dar tais pačiais metais tapau tėvu. VDR laikais anksti pradėdavome.

– O čia tai geras! – nustebau. – Ir kaip po tiek laiko – ar vis dar myli žmoną?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Ką reiškia mylėti, vaikeli? Po dvidešimt šešerių metų džiaugiesi, kad parėjęs namo gali ne vienas vakarieniauti. Taip ilgai kartu išgyvenus, nebesuki galvos kodėl. Už namą jau beveik išmokėta, vaikai dideli, spontaniško sekso miške laikai – jau tik prisiminimas. Kadaise turėjau meilužę, o dabar, – paplekšnojo jis sau per pūpsantį pilvą, – dabar tenka susimokėti, kad galėčiau pasimėgauti gražios merginos glamonėmis. Liūdna.

Pasijutau geriau, apsidžiaugiau, kad klientas neužpyko, ir masažas virto lyg ir paplepėjimu prie kavos puodelio.

– Ką man patartum? – paklausiau.

– Džiaukis tuo, ką turi, – tarė jis rimtai. – Mėgaukis valandomis su savo meilužiu, džiaukis savo vyru, o jei gali, susirask dar ir trečią meilužį. Daryk viską, kas gerai tau, ir nepriekaištauk sau, nes nė nepamatysi, kaip pasensi, o tada traukinys bus jau nuvažiavęs.

– Taip ir padarysiu, – pažadėjau jam.

– Šiandien nesilinksmink per naktį, Stela, – patarė jis, kai jau ketinau uždaryti paskui jį duris. – Jeigu esi jauna, tai dar nereiškia, kad tau nereikia pamiegoti. Išsivirk arbatos ir anksti gulk į lovą.

Nusišypsojau jam.

– Ką dabar veiki? – paklausė Milanas ilgesingu balsu.

Sėdėjau didžiojoje universiteto auditorijoje ir klausiausi paskaitos apie tikimybių teoriją. Kai suskambėjo telefonas, pašokau ir bandžiau nepastebimai nuslinkti prie durų, bet sulaukiau piktų bendrakursių žvilgsnių už tai, kad jiems teko atsistoti ir mane praleisti.

– Aš valgykloje, kaip tik pertrauka, – sumelavau jam.

Ką man reiškia ta paskaita, palyginti su keliomis valandomis Milano glėbyje!

Jis atvažiavo raudonu Polo, pyptelėjo, aš įlipau ir mudu nurūkome prie Velnio ežero. Per radiją Nena dainavo „Kažkaip, kažkur, kažkada“.

Buvo dar rytas, vaikai mokėsi mokykloje, tėvai dirbo, tad ežero pakrantė buvo beveik tuščia. Tik vienas pensininkas kiek tolėliau sklaidė laikraštį.

Pasitiesėme patiesalą, nusiavėme batus, o paskui nusivilkome ir visus rūbus. Kuprinėje turėjau vyšnių, tokių raudonų ir sultingų, kad mano lūpos nusidažė tamsiai raudonai – Milano bučiniai buvo tik dar saldesni.

– Man taip tavęs trūko, – prisipažinau jam.

– Ir man tavęs, – atsakė jis, masažuodamas man kojas. – Negalėjau pamiršti mūsų nakties. Taip seniai mylėjausi su moterimi.

Knietėjo paklausti, ar dažnai jis mylisi su žmona, bet prikandau liežuvį. Nuo pat pradžių tarp Milano ir manęs buvo nerašyta taisyklė: jokių klausimų apie mūsų partnerius. Kai būdavome kartu, mūsų sutuoktiniai neegzistuodavo. Kartais, jeigu susipykdavo su žmona ir išgerdavo, jis kai ką papasakodavo iš savo santuokinio gyvenimo. Bet man buvo įdomiau gulėti su juo nuogai po žvaigždėtu dangumi, filosofuoti apie pasaulį ir aistringai mylėtis. Be to, jo istorijos man jau buvo girdėtos, tokių būtų galėjęs papasakoti bet kuris ateinantis į „Oazę“ ir išliejantis širdį. Bet Milanas man nebuvo eilinis mirtingasis – jis buvo mano mylimasis, ir aš neketinau apkrauti jo kasdieniais rūpesčiais.

Jo kūnas buvo įdegęs ir kvepėjo žole. Pabučiavau stamantrų jo pilvą.

– Čia? – sukuždėjo jis, mostelėjęs galva į senuką, kuris vis dar susidomėjęs skaitė laikraštį.

– Man tas pats, – atsakiau aš. – Jis tikrai nekvies policininkų.

Taip ir pasimylėjome saulės nutviekstoje pievoje. Paskui vėl apsirengėme, nebetarę nė žodžio. Milanas užsidėjo akinius nuo saulės ir nuvežė mane atgal į universitetą. Radijo nebejungė, aš visą laiką žiūrėjau pro langą, o jis sutelkė dėmesį į gatvę.

– Ar kas negerai? – paklausiau jo, kai sustojome prie universiteto.

Jis paglostė man ranką pirštų galiukais.

– Paklausyk, Sonja, – prašneko jis. – Man atrodo, bus geriau, jeigu liksime tik draugai. Tu esi ištekėjusi, o aš turiu vaiką ir nenorėčiau rizikuoti prarasti šeimą.

Buvau priblokšta ir negalėjau patikėti savo ausimis. Jis dar kvepėjo manimi, aš – juo, o jis ima ir nutraukia mūsų santykius? Širdis ėmė šokinėti krūtinėje, man apsvaigo galva.

– Gerai, jeigu tu taip nori, – pasakiau kuo nerūpestingesniu balsu, lyg kalbėčiau apie namų darbų užduotį.

– Tu nuostabi ir seksas su tavimi nepakartojamas. Bet tiesiog nebegaliu daugiau apgaudinėti savo žmonos…

– Gerai, tada viso gero, – pertraukiau jį ir išlipau iš automobilio, nesileisdama į ilgus atsisveikinimus, perbėgau per pievą ir dingau centriniuose rūmuose. Atsisėdau kavinėje, išgėriau kavos iš popierinio puodelio ir skubiai surūkiau cigaretę.

Staiga margaspalvių kuprinių mariose pastebėjau Julės kuprinę. Pamojau ir ji prisėdo šalia. Tiesa, buvau nutarusi niekam nepasakoti apie Milaną, bet dabar man reikėjo susigaudyti savo mintyse.

– Blogiausia štai kas: manau, kad įsimylėjau, – baigiau pasakoti savo istoriją.

Julė suraukė kaktą.

– Kažin ar iš to būtų kas gero. Žinau, kad su Ladja tavo popieriai nekokie. Bet tas vyrukas vedęs, žmonos taip greitai nepaliks. Argi ne taip?

Aš palingavau galvą.

– Jie atrodo gana laimingi, kai vaikštinėja su mažyle, – persakiau, ką buvau girdėjusi iš kitų. – Kita vertus, jis sakosi jau seniai besimylėjęs…

– Ne visiems reikia tiek daug sekso kaip tau, – atsiduso Julė. – Pažįstu porų, kurios nebūtinai kasdien nusiplėšia drabužius nuo kūno ir puola vienas kito niurkyti, o vis tiek gyvena santarvėje. Na, bet tu, šiaip ar taip, su juo pasismaginai, tad bus vienos nakties nuotykis, ne daugiau.

– Šiandien buvo jau antras kartas, – sušnabždėjau aš.

– Dar geriau, – suplojo rankomis Julė. – Visas romanas! Kuo greičiau viską baik ir tik nepapasakok Ladjai.

– Aš dar neišprotėjau, – nusišypsojau jai.

Atsisėdau kompiuterinėje ir be tikslo nardžiau po internetą, mąstydama apie Milano žodžius. Gal Julė ir teisi. Romanas buvo, bet baigėsi. Vis dar nusiminusi, bet gerokai nusiraminusi, susiruošiau namo.

Po dviejų savaičių Ladja vėl nusitempė mane į „Kaliforniją“. Apie Milaną pagalvodavau dažniau, negu norėjau galvoti, o ten iškart jį pastebėjau. Su keliais draugeliais žaidė skatą apytuščiame kabake. Buvo sutelkęs dėmesį į savo popierėlį ir neatsakė į mūsų pasveikinimą, bet kai Ladja nuėjo tualetų link, atsisuko ir metė į mane nedviprasmišką žvilgsnį. To pakako: visas atsainumas išgaravo. Apėmė nerimas, vis dairiausi į jį ir ėmiau bilsnoti kojomis į barą.

– Kas yra? – paklausė Ladja, grįžęs iš tualeto.

– Nieko, – atsakiau gūžtelėdama pečiais. – Rūpesčiai dėl studijų.

Jis paglostė man galvą.

– Mano protinguolė, – sušnabždėjo į ausį. – Tu išlaikysi bet kokį egzaminą, juk pati žinai.

Kelias sekundes vėl jutau sąžinės priekaištus, bet jie greit nurimo. Nervingai laukiau, kol Milanas duos ženklą – žinojau, kad tikrai duos.

– Devintą prie ledainės, – sukuždėjo jis, eidamas pro šalį. Tuo metu Ladja buvo įsigilinęs į kitą pokalbį.

Universitete niekam, be Julės, apie Milaną nepasakojau. Nors buvau jau geriau susipažinusi su keletu bendramokslių ir kartais vakare su jais kur nors nueidavome, asmeninėmis temomis su jais niekada nesišnekėjau.

„Oazėje“ irgi nenorėjau su niekuo kalbėtis apie savo jausmus, nes vis tiek būčiau likusi nesuprasta. „Mano meilė trunka ilgiausiai valandą ir kainuoja šimtą penkiasdešimt eurų“, – visada sakydavo mūsų automechanikė Jana. Ji tvirtino, kad dar niekada gyvenime nebuvo įsimylėjusi, o jau buvo sulaukusi trisdešimt penkerių metų ir turėjo vaiką. „Daugių daugiausia tik sykį buvau mažumą įsikliopinusi, bet ir toji būsena praėjo vėliausiai po trijų savaičių, kai tas bičas užknarkė mano lovoje.“ Maloniausia buvo kalbėtis su Iza, nes mudvi turėjome daug panašumų. Ji studijavo akademijoje ekonomiką ir domėjosi užsienio kalbomis. Ir šiaip buvo labai išsilavinusi, nors parsidavinėjo jau nuo šešiolikos metų. Ji kaip tik krimtosi dėl kontrolinių ir buvo gana įsitempusi. Tad ir jai nieko nepasakojau apie Milaną, atlikau darbą ir šmaikštavau su kolegėmis kaip paprastai.

Po darbo su Celina, kuri buvo neseniai įsidarbinusi, stovėjau virtuvėje. Aš ploviau indus, ji šluostė. Netyčia iš rankų man iškrito stiklinė ir sudužo ant grindų.

– Tu kaip užsisvajojusi, – tarė ji šluodama šukes. – Nors tu visada tokia, man atrodo, kad kažką turi. Matau iš akių.

– Tau taip atrodo? – atšoviau ironiškai.

– Pasakysiu tik tiek: būk atsargi, – nesutriko ji. – Bet kol dar neturi vaiko, bet kada galėsi išsiskirt su savo senuoju.

Žinojau, kad ji ištekėjusi ir turi dvi mažas dukrytes.

– Beje, po darbo aš susitikinėju su Hariu, – tarė ji ir tuojau nutilo, lyg laukdama, ar sutiksiu, kad pasakotų toliau.

Bet aš nieko nesakiau, nes Hario visai nepažinojau. Žinojau tik tiek, kad jis nuolatinis jos klientas, ateinantis kone kasdien ir dažnai – su puokšte gėlių. Bet tokių istorijų viešnamiuose buvo ne viena.

– Iš tikrųjų pakvaišau, kad sulaukusi trisdešimties aklai įsimylėjau klientą, – kalbėjo ji toliau.

Nustebau: tokia smulkutė, juodus plaukus supynusi į kasą, ji atrodė kur kas jaunesnė.

– Bet jeigu jautiesi su juo laiminga… – raminau ją.

– Ir taip, ir ne, – atsiduso ji, dėliodama indus. – Niekada nebūčiau pamaniusi, kad man taip dar sykį nutiks. Lyg vėl būčiau septyniolikos. Naktį sapnuoju jį, o pabundu šalia Oliverio – savo vyro. Per dieną susiskambiname n kartų dėl visokių smulkmenų, net svarstome, kaip pavadintume savo vaikus. Kita vertus, aš ištekėjusi, Oliveris – geras vyras, ir mano mergytės jį tiesiog dievina. Tad manau, jog esu suaugusi moteris ir neturiu teisės dėl tokių svaičiojimų sugriauti savo šeimos.

Negalėjau liautis galvojusi apie Milaną. Jis buvo išvykęs su šeima ir labai jo ilgėjausi. Šimtmečio vasara, prasidėjusi kaip sapnas, virto prakeiksmu, nes visą laiką įsivaizdavau, kaip jis su savo žmona Natali sėdi mažo uostamiesčio restorano terasoje. O Ladja visą laiką narkašindavosi arba žaisdavo stalo tenisą su Tomu ir jo naująja drauge. Kartais, kai man nereikėdavo į darbą, prisidėdavau prie jų, ir tada atrodydavome kaip nerūpestingi jaunuoliai, visą dieną drybsantys saulėje, besiklausantys muzikos ir nagrinėjantys tokius klausimus kaip šis: „Kaip dauginasi smurfai, jeigu visame kaime gyvena tik viena moteriškaitė?“

Egzaminus semestro pabaigoje išlaikiau gana gerais pažymiais. Dažnai nešdavausi knygas į „Oazę“ ir tenai mokydavausi. „Dar metai, o tada bent jau turėsi bakalauro diplomą, ir tikslas bus visai arti“, – sakydavau sau. Kai kurie bendramoksliai jau buvo baigę pagrindines studijas ir per atostogas atliko praktiką. Man nebuvo ko apie tai nė galvoti, nes praktikantai algos dažniausiai negaudavo. Negalėjau sau to leisti.

Bet sunkiausia buvo tai, kad su „Oazės“ klientais turėjau elgtis maloniai, net ir tada, kai priešais atsiguldavo susiraukšlėjęs septyniasdešimtmetis, nevalyvas mačo arba vyrukas, kuriam dvokia iš burnos. Per ilgą laiką buvau įpratusi atsiriboti nuo tokių dalykų ir galvoti tik apie pinigus, bet nuo tada, kai susipažinau su Milanu, ištverti klientus man darėsi vis sunkiau. Juos čiupinėti buvo dar nieko baisaus. Blogiau, kai savo prakaituotomis gašliomis rankomis jie imdavo grabalioti mano kūną, nes jis, kaip ir mano širdis, dabar priklausė tik Milanui. „Kraujas užverda, kai pagalvoju, kad tu ir toliau miegi su Ladja“, – nesitvėrė pykčiu jis vieną kartą.

Aišku, Milanas irgi nežinojo, kaip aš užsidirbu. Papasakojau jam apie kavinę, kurioje dirbu padavėja, bet jis vis klausinėjo adreso, nes norėjo po darbo mane pasitikti. Vieną sykį numykiau apie darbą universiteto bibliotekoje, bet jis, regis, ėmė kažką įtarti, tuo labiau kad žinojo, jog Ladja tik labai retai gauna uždarbio.

„Oazėje“ atvirumas irgi tapo aktualia tema: Mandė du mėnesius melavo naujajam draugui apie savo darbą, o kai galiausiai pasakė tiesą, sulaukė skambaus antausio. O Iza papasakojo štai ką: „Pirmajam savo draugui pasakiau, kad dirbu degalinėje. Dieve, jam buvo tik aštuoniolika, jis pažinojo visą mano šeimą ir būtų iškart numiręs, jeigu būtų sužinojęs, kuo iš tiesų užsiimu. Laimė, šalia viešnamio iš tiesų stovėjo degalinė, ir ten aš kasdien laukdavau savo mylimojo.“

Pabandžiau įsivaizduoti ją su „Aralo“ darbo kombinezonu, o po juo – mezginiuotus apatinius.

– Ar jis niekada nepanoro užeiti vidun? – nustebusi paklausė Anja.

– Jis buvo drovus, įsimylėjęs ir aklai manimi tikėjo. Sakydavau jam, kad mano šefas labai bjaurus, ir jis tikriausiai jo prisibijojo.

Rugpjūčio pabaigoje Ladja nuėjo padėti mūsų kabakui surengti rajono gatvės šventės. Aš neturėjau jokio noro eiti kartu, bet slapta tikėjausi sutikti ten Milaną, juk nesibaigiančios jo atostogos turėjo kada nors baigtis. Ir iš tikrųjų pamačiau jį stovintį prie alaus baro su viena pažįstama iš „Kalifornijos“. Užsisakiau kolos ir kuo nepastebimiau atsisėdau netoliese ant suolo.

– Ji varo mane iš proto! – šūkavo jis. – Ariu dėl šeimos neištiesdamas nugaros, o jai vis negana. Tegu pasiieško kito tokio idioto.

Juodu susivaidijo, pamaniau sau, ir pajutau kažką panašaus į piktdžiugą, bet išsyk susigėdau. Tik tada jis pastebėjo mane ir išsyk nutilo. Nežymiai linktelėjo galvą į dešinę, aš atsistojau ir nuėjau prie gatvės užtvaros. Po penkių minučių atėjo ir jis. Puoliau jam ant kaklo, nejutau nieko kito – vien dangišką palaimą.

– Tik ne čia, – sušnabždėjo jis, bučiuodamas man į kairę ausį. – Nenoriu, kad visi imtų skleisti apie mus paskalas.

Nieko nekalbėdami ėjome vienas šalia kito Tyrgarteno link. Staiga jis nusitempė mane pro automatines duris ir atsidūrėme kažkokioje patalpoje prie bankomato. Jis prispaudė mane prie sienos ir mudu bučiavomės, ilgai ir su pasimėgavimu. Trys įkaušę vaikinai ryškiaspalviais plaukais, eidami pro šalį, ėmė ploti katučių.

– Meilė – nuostabus dalykas! – sušuko vienas iš jų.

– Pasakyk man tiesą – ar tu parsidavinėji? – visai netikėtai paklausė Milanas, kai vėliau sėdėjome parke ant suoliuko. Jis žvelgė į mane tiriamai, tarsi mama, ką tik užklupusi dukterį rūkančią.

– Kaip… kaip galėjai taip pamanyt? – pralemenau, kad laimėčiau laiko.

Ne pats geriausias nekaltos studentės atsakymas. Galas man, nusprendžiau. Tavo pasakomis jis niekada netikėjo, o sužinojęs tiesą nebenorės tavęs akyse matyti. Kas norėtų būti su moterimi, kuri per savaitę sugula su mažiausiai dviem dešimtimis vyrų?

– Tomas kažką minėjo apie viešnamį Šarlotenburge, – paaiškino jis.

– Šitas tai niekada nenulaikys liežuvio už dantų, – atsidusau.

– Ar tave kas nors verčia tą daryti? – susirūpinęs paklausė Milanas po slegiančios tylos.

– Ne, ne, priešingai, – suskubau atsakyti.

Papasakojau jam apie „Oazę“ ir merginas, su kuriomis gerai sutariau. Kai kurias detales nušviečiau šiek tiek kitaip arba visai praleidau ir patikinau jį, kad tik „išskirtiniais atvejais“ užsiimu tikru seksu, bet ir tuomet galiu pati rinktis vyrus, o tai, žinoma, buvo netiesa. Aš plepėjau neužsičiaupdama, o jis susimąstęs žiūrėjo į giedrą dangų.

– Ar tu nusivylei manimi? – paklausiau, kai maniau jau viską papasakojusi. – Darau tą tik tam, kad galėčiau studijuoti. Kai gausiu diplomą, niekada ten nebeisiu.

Šį žodį, glostydama jam ranką, pakartojau daug sykių.

– Ne, nenusivyliau, – atsakė jis kiek patylėjęs, bet balsas buvo liūdnas. – Aš ir pats parsidavinėjau – taip ir susipažinau su Jošu. Žinau, kas tai yra. Buvau jaunas, neturėjau pinigų, o padoraus darbo irgi nevertinau. Lengva nebuvo – juk nesu homoseksualus. Bet turiu ir gražių prisiminimų iš to laiko. Su kitais vaikinais jautėmės labai laisvi.

Gerai supratau, ką jis patyrė. Kaip ir aš, jis buvo žmogus, kuris nuo pat jaunų dienų troško nuotykių ir anksti pajuto kūniškos meilės poreikį. Atėjo laikas, ir jis iškeliavo į didelį, platų pasaulį kupinas vilčių – tą patį ir aš kadaise padariau, iš Italijos atvykdama į Berlyną.

Gulėjome pievoje po ąžuolu iki sutemų. Nebuvau gera klausytoja, bet apie Milaną norėjau žinoti viską: su kuo jis pirmąsyk mylėjosi, kaip susipažino jo tėvai, kuo vardu buvo jo tėvas, motina ir mylimiausias dėdė, kaip atrodė jo lenkų kalbos mokytoja, kurią buvo įsimylėjęs, kai jam buvo vienuolika.

– Tau atrodo, kad nieko tokio, jei dabar dirbi viešnamyje, – staiga grįžo jis prie ankstesnės temos. – Bet tau liks randai – jausi juos net ir po penkiolikos ar dvidešimties metų.

Norėjau sužinoti, ar jis kada nors buvo įskaudintas, bet jis nutraukė man marškinėlius ir ėmė bučiuoti į kaklą. Pagalvojau, kad su juo viskas kitaip, pavyzdžiui, tie greitukai „Oazėje“ man reiškė ne ką daugiau nei paprasčiausi gimnastikos pratimai.

Oras atvėso, sekmadienį parke vaikštinėję žmonės skirstėsi po namus. Liko vos kelios žmogystos: kažkoks benamis su medžiaginiu krepšiu, pilnu tuščių butelių, pūtikų kompanija su dviem aviganiais, laigančiais po pievą, ir senučiukė, kuri prie tvenkinio lesino antis.

– Ne čia, – užprotestavo Milanas, kai jau norėjau nuvilkti marškinėlius ir jam, bet pajutau, kaip jo pirštų galiukuose tvinksi pulsas, ir mane užplūdo neapsakoma laimė.

Ladja nieko neįtarė apie mudu su Milanu, arba apsimetė, kad viskas kuo puikiausia. Vasarai baigiantis jis rado darbą viename kabake, triskart per savaitę jį valydavo ir tvarkydavo. Gaudavo tik keturis šimtus eurų per mėnesį, užtat keldavosi anksti ir nebetinginiaudavo namie visą dieną.

Turėdavau prisiversti negalvoti apie Milaną, kai būdavau su savo vyru. Dažniausiai pavykdavo, tik kartais jis įsikirsdavo man į galvą. Jeigu labai jo išsiilgdavau, lyg tarp kitko paklausdavau Ladjos, ar nenorėtų nueiti į „Kaliforniją“. Dažniausiai jis sutikdavo – kabakų niekada neatsisakydavo. Tada mažiausiai pusvalandį dažydavausi, užsitraukdavau kaubojiškus mėlynos odos aulinukus (kuriuos nešiodavau tik ypatingomis progomis) ir ilgai rausdavausi spintoje, ieškodama tinkamų drabužių. Ladja įsivaizduodavo, kad aš jam taip puošiuosi, niekada negailėdavo komplimentų, o mane tai pamalonindavo. Dažnai imdavo graužti sąžinė. Kad ir kokių turėjo trūkumų, Ladja mane mylėjo, o aš jį begėdiškai apgaudinėjau.

Bet paskui pagalvojau, kad vyrams ištisus šimtmečius buvo leidžiama turėti meilužių, ir niekas dėl to nesijaudino, net jeigu žmona apie tai sužinodavo, nieko nedarydavo, nes juk „tokie jau jie, tie vyrai“. Tai kodėl aš turėčiau atsižadėti tų grynos laimės akimirkų? Juk gyvenimas – toks trumpas.

Namų laiptinės ir apleistos statybvietės tapo mudviejų su Milanu sąjungininkėmis. Kai jo draugas Marijus likdavo nakvoti dirbtuvėje, mums nelikdavo nieko kita, kaip pasiieškoti vietelės lauke – tai buvo nepatogu, bet dar labiau jaudino. Kartą, spalio pabaigoje, susitikome tuščioje automobilių aikštelėje po automagistralės tiltu. Per tai susigriebiau slogą. Kai „Oazėje“ papasakojau, kaip peršalau, merginos leipo juokais. Kai sykį su Vera išsikalbėjau apie savo romaną, visas klubas iškart apie tai sužinojo, tad slapstytis nebebuvo prasmės.

– Laimė, dar ne taip šalta. Pagalvok, kas būtų sausio mėnesį, – svarstė Jana.

– Iki sausio tikrai viskas jau bus baigta. Tas vyrukas vedęs, tokie dalykai niekada ilgai netrunka, – pridūrė Anja. Dėbtelėjau į ją kone įsižeidusi.

– Ji teisi, – tarstelėjo Iza. – Juk jam tik sekso reikia, kaip ir tiems, kurie ateina čionai. Tik jis nieko už tai nemoka – o kam, jeigu tu duodi jam už dyką, nes esi kvaila ir įsimylėjusi. Aš gerai žinau, ir pati kelis kartus tą patyriau.

Tik Celina neįsitraukė į pokalbį. Sėdėjo tyli ant sofos ir mezgė dukrytei žalią šaliką. Bet kai Iza išklojo savo griežtą nuomonę, ji kilstelėjo galvą. Žinojau, kad vis dar susitikinėja su Hariu – jis ateidavo beveik kasdien ir kartais užsibūdavo „Oazėje“ ilgas valandas. Oficialiai jis, žinoma, buvo tik klientas, bet dauguma moterų daugiau ar mažiau nutuokė, kas vyksta.

Kai vieną vakarą išėjau iš „Oazės“ dešimtą valandą vakaro, pastebėjau, kad mane kažkas seka. Paprastai tokiu metu beveik niekas nevaikščiodavo nuošaliu, neapšviestu taku, kuris vedė per pievą iki tramvajaus stotelės. Pagreitinau žingsnius, kraujas sustingo gyslose, širdis ėmė plakti kaip pašėlusi.

– Nebijok, Stela, sustok! – sušuko vyriškas balsas man pavymui. Lėtai atsigręžiau ir blausioje mėnulio šviesoje pažinau Harį, Celinos meilužį. Pusplikis, reti rusvi plaukai, ovali galva su apskritais pilkais akinių rėmeliais, tikriausiai dar iš pokario laikų.

– Ką čia veiki? – paklausiau išsigandusi.

– Man būtinai reikia su kuo nors pasikalbėti. Celina… tai yra Katia… man sakė, kad tu žinai apie mūsų meilę, – pralemeno jis. Katia buvo tikrasis Celinos vardas.

Visa ta situacija buvo tokia absurdiška, kad nenoromis nusijuokiau. Haris stovėjo ir žiūrėjo į mane maldaujamu žvilgsniu.

– Jei jau tau taip reikia… nors, tiesą sakant, skubu namo, – atsidusau aš.

Iš jo automobilio, „Audi A4“ su medine apdaila ir šildomomis sėdynėmis, nusiunčiau Ladjai žinutę, kad pavėluosiu. Galiausiai nuvažiavome į tokį apšnerkštą kabaką Frydrichshaine, ant kampo, vieną iš tų, kur laisva valia ilgiau negu pusvalandį neužsibūtum. Ant geltonais tapetais išklijuotų sienų kabojo Berlyno sporto klubo „Hertha“ vėliava, stalai buvo aptiesti languotomis nuskalbtomis staltiesėmis. Skambėjo Andrėjos Berg dainos, o mes buvome vieninteliai lankytojai.

Haris be atvangos kalbėjo ir taip suprakaitavo, lyg ką tik būtų nubėgęs maratoną.

– Vis dar negaliu suvokti, kaip man tai galėjo nutikti. Na, nemanyk, kad esu nuolatinis viešnamių lankytojas. Bent jau toks nebuvau, kol nesutikau Katios. Niekada netikėjau didžiąja meile. Žmoną vedžiau todėl, kad ji labai protinga, išsilavinusi ir stipri. Buvau tikras, kad bendram gyvenimui tokios savybės daug svarbesnės negu jausmai, kurie vis tiek kada nors numiršta.

Netrukau pastebėti, kad jis nepratęs tokiomis temomis kalbėtis. Jam labiau patiko aiškinti investuotojams apie akcijų paketus.

– Daugeliui nuobodu kalbėti apie pinigus ir ekonomiką, bet aš savo pomėgį paverčiau profesija, todėl man niekada nebuvo sunku tiek daug dirbti, – dėstė jis man. – Bet staiga imu ir įsimyliu Katią, prostitutę, kuri net nebaigusi mokslų, o jos draugės dirba kasininkėmis arba valytojomis, ir vis tiek ji mane traukia taip, kad net pradėjau nebe tiek daug dėmesio skirti savo klientams ir viešnamyje praleidžiu daugiau laiko negu darbe.

Taip jis malė nesustodamas, o aš pasijutau visai pavargusi. Kita vertus, nenorėjau tiesiog atsistoti ir išeiti, nes man buvo jo gaila – ne tiek dėl to, kad jį kamavo meilės rūpesčiai, bet visų pirma dėl to, kad jis negalėjo išsikalbėti su kokiu nors draugu prie bokalo alaus, vidury nakties liejo širdį nepažįstamai prostitutei prirūkytame kabake. Tas vyrukas aiškiai buvo labai vienišas.

– O kaip tavo žmona? – paklausiau aš.

– Prieš dvejus metus ji dėl darbo persikėlė į Niujorką. Dabar ji – didelė viršininkė vienoje draudimo bendrovėje ir susirado ten kitą. Kai paskutinį kartą kalbėjomės telefonu, aptarinėjome skyrybų formalumus.

Nežinojau, ką pasakyti, tik žiūrėjau į savo bokalą ir žiovavau.

– Gal dar ko nors norėtumėte? – paklausė padavėjas kramtydamas gumą.

– Man reikia namo, rytoj aštuntą paskaita, – tariau aš. Haris žvelgė į mane liūdnomis akimis. – Paklausyk, – kalbėjau toliau, – tikrai nežinau, ką tau patarti. Katia turi du vaikus ir vyrą, viskas ne taip paprasta. Bet tik ji žino, ar tu esi jai svarbus ir ką ji pasiryžusi dėl tavęs paaukoti.

Jis pažvelgė į mane lyg nieko nesuprasdamas, o jo kurmio akutės už akinių stiklų dar labiau susiaurėjo.

– Meilės romanas panašus į akcijų fondą, – paaiškinau jam. – Nors ir daug investuoji, niekada nežinai, kuo viskas baigsis.

Paskui man buvo gėda, kad kalbėjau taip primityviai – galėjai tikėtis aptikti panašų posakį kinų laimės sausainėlyje, o ne išgirsti iš studentės lūpų. Bet Haris atrodė patenkintas, tą išgirdęs, apmokėjo sąskaitą ir pavėžėjo mane namo.

O dėl mudviejų su Milanu Iza klydo. Medžiai stovėjo jau pliki, šalnos naktį tebebuvo retenybė, o mudu vis dar susitikinėjome. Susitaikiau su tuo, kad jis nepaliks žmonos – jau geriau turėsiu bent dalelę jo negu visai nieko. Ir toji mano dalelė yra geriausia, tvirtinau sau. Tegul Natali skalbia purvinas jo kojines ir klausosi jo pasakojimų apie stresą darbe. O kai mudu drauge, jis būna švariai nusiskutęs, gerai nusiteikęs ir visada geidžia sekso.

„Oazėje“ žiema pažėrė pritrenkiančių naujienų.

– Anja nėščia! – sušuko Mandė, kai vieną dieną peržengiau slenkstį, ir ėmė nerimastingai bėginėti. Visos merginos tarškėjo vien apie tai, tik pati Anja sėdėjo ant sofos, valgė bulvinius blynus su obuolių koše ir susimąsčiusi tylėjo.

– Net nepajėgiu tuo džiaugtis. Dar neatsitokėjau iš netikėtumo, – prisipažino ji paskui.

Visas kitas savaites mums rūpėjo tik kaip tinkamai virti kūdikiams košelę, taisyklingai maitinti krūtimi ir kokie čiulptukų pranašumai ir trūkumai. Nuolatinis mūsų klientas gerokai nustebo, kartą užtikęs mus virtuvėje rūšiuojančias išaugtinius Celinos vaikų šliaužtinukus.

– Maniau, kad atėjau į viešnamį, o ne į vaikų lopšelį, – pašmaikštavo jis. Paskui atsisėdo ant sofos ir įniko kramtyti guminius meškučius iš maišelio.

Kadangi Anja nebenorėjo tiek daug laiko praleisti viešnamyje, reikėjo pasiieškoti, kas ją pavaduos. Taip į „Oazę“ atėjo Lena. Pirmą kartą susitikome kurioziškomis aplinkybėmis. Vienas toks įkaušęs jaunikaitis užsisakė iš manęs ir Veros dvigubą masažą ir iškart pradėjo kabinėtis. Jis bambėjo, nenorėjo leistis masažuojamas, tik grabinėjosi ir dar leidosi įžeidinėti, kai pasipriešinome.

– Ar jūs kekšės, ar ne? Aš jums sumokėjau! Kas čia per sušiktos paslaugos? – siautėjo jis.

– Man jau gana. Mes išeinam, galėsi pats apsitarnauti, – ramiai tariau jam ir išėjau su Vera iš kambario.

Laukiamajame stovėjo Lena, naujoji barmenė iš Čekijos, ir brūžavo savo juodai lakuotus nagus. Ji buvo galva aukštesnė už mane, ilgais šviesiais plaukais, siekiančiais sėdynę. Pasidažiusi juodais akių šešėliais, juodu lūpdažiu, avėjo juodus ilgus aulinukus, mūvėjo juodus džinsus ir vilkėjo prigludusiais marškinėliais, pabrėžiančiais liekną jos figūrėlę. Nors ir visiškai skirtingos, mudvi viena kitą pamėgome iš pirmo žvilgsnio. Ji kone mirė iš juoko, kai papasakojome apie tą problemišką klientą.

– Aš jį tuoj sutvarkysiu, nebijokit, – tarė ji ir pradingo kambaryje.

Netrukus koridoriuje pasigirdo triukšmas.

– Dink iš čia, mižniau, arba nurausiu tau kiaušus! – šūkavo Lena.

Tas tipas, kokių metro devyniasdešimties ūgio ir šimto kilų svorio, nuleidęs galvą lėtai nusliūkino prie durų ir išeidamas tyliai jas uždarė.

– O ji nepėsčia, – konstatavo Vera.

Paskui Lena įsitaisė ant Anjos kušetės ir išsidėliojo Anjos kompaktines plokšteles.

– Kokio mėšlo čia klausotės? – su pasibjaurėjimu sušuko ji. – Mums reikia kietos muzikos!

Nuo to laiko „Oazėje“ netilo technomuzika.

Universitete kaip tik buvo surengtas streikas: studentai užėmė pastatus protestuodami prieš Berlyno senato taupymo politiką. Kai kurie iš mano bendramokslių dalijo valgykloje atsišaukimus ir ragino mane dalyvauti demonstracijoje. Pritariau jų veiksmams, laikiau juos teisingais, bet nebuvau tikra, kad tai ką nors duos. Politikai retai kada paiso saujelės nepatenkintų studentų, juolab kad visas šis sukilimas nedarė jokios ekonominės žalos.

Prieš pat Kalėdas atšvenčiau dvidešimt pirmąjį gimtadienį. Raudonųjų žibintų aplinkoje dirbau jau gerus metus, bet nenorėjau apie tai galvoti. Nors semestras praėjo su streikais, dar prieš Kalėdas parašiau du svarbius kontrolinius. Paskui leidau sau dvi savaites pailsėti nuo universiteto.

Gimtadienio išvakarėse pabuvau su Milanu Marijaus meilės lizdelyje. Geresnės kompanijos negalėjau įsivaizduoti. Jo juoko, kvapo ir balso tereikėjo, kad būčiau laiminga.

Kitą rytą Ladja, Tomas ir Julė surengė man šventę. Sukirtome šokoladinį tortą, pusryčių išgėrėme šampano, o paskui išėjome pasidairyti po kalėdinę mugę. Unter den Linden gatvėje medžiai švytėjo advento iliuminacijomis.

Vakare nuvažiavau su Ladja į „Kaliforniją“ ir sutikau ten Milaną su žmona. Ne kartą buvau mačiusi ją iš tolo, bet pirmą sykį ji stovėjo tiesiai prieš mane. Trumpi šviesūs plaukai, siauras veidelis, šiek tiek apkūni, bet ne stora. Vilkėjo rudą megztinį, mūvėjo plačiomis sportinėmis kelnėmis ir avėjo žemakulnius. Apskritai ji buvo graži. Aš vilkėjau trumpą juodą suknutę su blizgučiais, mūvėjau tinklines pėdkelnes, o kaklą buvau apsisukusi plunksnų boa. Netikėtai pasijutau it nuoga ir nusipiginusi.

Pirma mintis, kuri man dingtelėjo – sprukti iš čia kuo toliau. Neketinau leisti nakties su savo meilužio žmona. Bet niekaip nebūčiau įstengusi paaiškinti Ladjai, ko taip staiga užsikepiau iš čia išeiti. Tad mandagiai prisistačiau Natali kaip Ladjos žmona, ir mes iš tikrųjų pradėjome šnekučiuotis. Natali buvo maloni ir draugiška, ir aš net pajutau šiokią tokią kaltę, kai ji ėmė pasakoti apie šeimą. Aš kalbėjau apie JAV, savo studijas ir darbą universitete, kurio visai neturėjau. Buvau tiek įpratusi skiesti apie tai, ką dirbu, kad jau pati ėmiau tikėti savo pasakomis.

– Turime būtinai išgerti tavo gimtadienio proga! – tarė Natali. – Užsisakykime butelį šampano.

– Reikia būtinai žiūrėti į akis, kitaip nutiks nelaimė, – pasakiau Milanui, kai padavėjas pylė šampano į taurę.

– Ir sugalvoti norą, bet niekam nesakyti, – papildė jį Ladja.

Kai susidaužėme, pažiūrėjau į Milaną, užsimerkiau ir mintyse ištariau savo norą.

8

PAKELIUI: IŠ DUGNO Į VIRŠŪNES IR VĖL ŽEMYN

Prasidėjus naujiems metams „Oazėje“ reikalai visai pašlijo. Ateidavo vis mažiau klientų, bet ir tie paprastai užsisakydavo tik dvidešimties minučių klasikinį masažą su aptarnavimu ranka, o paskui vėl pradingdavo. Telefonas beveik nebeskambėjo, net ir „sukaktuvių vakarėlis“ – viešnamio gimtadienis, švenčiamas kasmet vasario pradžioje, – buvo tikras pravalas. Nuolatiniai klientai neberodė akių, išskyrus Volfgangą – jis ateidavo net apsivilkęs kostiumą su didžiule gėlių puokšte man. Brangiu bufetu beveik niekas nebesinaudojo, mes, mergaitės, buvom surūgusios ir dirglios, darbą baigdavome anksčiau ir traukdavome į diskoną.

Po dviejų mėnesių štilio išnarstėme visas įmanomas mūsų mažyčio viešnamio žlugimo priežastis, bet taip ir nesupratome, kur dingo tie visi vyrai. Nedarbas; žmonės nebeturi pinigų; vyrai prarado ūpą dulkintis; mes per mažai stengiamės; netoliese atsirado pernelyg daug bordelių, kurie dempinguoja kainas, – viskas buvo tik spekuliacijos. Iki tikrosios priežasties taip ir neprisikasėme. Buvome taip praradusios viltį, kad nė viena net nebenorėjo keltis ir eiti atidaryti durų, kai suskambėdavo durų skambutis. Iš tų nedaugelio dar likusių klientų vis tiek ne kažin ką uždirbsi.

– Užvakar atėjo vienas toks nuplaukęs. Pareikalavo, kad koridoriuje jam smaukyčiau – už dešimt eurų. Dabar tik tokie ir beužsuka, – atsiduso Iza.

– Arba kokie nors paranojiški idiotai, kurie patys nežino, ko nori, ir vis tiek pabėga nieko neužsisakę, – pridūrė Mandė.

Taip ir buvo: kai kurie vyrai apžiūrėdavo mus visas, o paskui išeidavo mestelėję: „Neradau sau tinkamos.“

– Arba Aleksas – tas ateina tik tam, kad įbruktų mums savo nerealiai brangių skudurų iš Lenkijos.

Nėščia Anja, kurią kamavo pykinimas ir hormonų svyravimai, tik retsykiais užsukdavo į „Oazę“, o atėjusi imdavo mus tarkuoti dėl netvarkos.

– Nė kiek nesistebiu, kad vyrai nebeateina, – šnypštė ji. – Kas eis į tokią kiaulidę!

Lena tik abejingai linksėjo. Nuo tada, kai Anja nuolat nebedirbo, šefė buvo ji. Visos merginos klausė tik jos, nes ji neieškojo žodžio kišenėje ir laidė kandžius sąmojus. Bet ir ji negalėjo pakeisti fakto, kad uždirbdavome perpus mažiau nei anksčiau, kai baigusi pamainą kiekviena išsinešdavo namo po šimtą penkiasdešimt eurų.

Piniginėje retai kada beturėdavau daugiau negu dešimt eurų, vėl ėmė plaukti skolų reikalavimai. Mudu su Ladja nebegalėjome sau nieko leisti – tik būtinus dalykus, ir susiginčydavome, kai trūkdavo pinigų savaitgalio tūsams.

Universiteto beveik nebelankiau, nes kone kas vakarą tūnodavau „Oazėje“, kad galėčiau sumokėti bent jau už nuomą ir prikimšti šaldytuvą. Jeigu ir pasirodydavau paskaitose, stropūs mano bendramoksliai, nuolat lankantys paskaitas, į mane skersakiuodavo. Tikriausiai laikė mane tingine, kuriai rūpi tik tūsintis, o ne atsidėti knygoms. Laikraščiai tą žiemą vėl buvo pilni diskusijų apie mokesčius už mokslą, ir aš jau įsivaizdavau, kad netrukus Berlyno viešnamiuose galėsiu dar dažniau įdomiai pasišnekučiuoti su būsimomis inteligentėmis. Šiam verslui daugiau studenčių kekšių išeitų netgi į naudą. Pastebėjau, kad žurnalistams ir universitetų docentams labai patiko, kad su manimi gali apie viską pasikalbėti. Man regis, juos užvesdavo aplinkybė, kad moteris, su kuria jie daro tai, kas realiame gyvenime nepavyksta, nestovi trimis laipteliais žemiau už juos, o galėtų būti viena iš jų, tokia, kurią būtų negėda nusivesti ir į ligoninės arba dienraščio Kalėdų vakarėlį.

Namų darbus darydavau „Oazėje“, laiko buvo per akis. Dėjausi, kad viskas gerai, net ir Julei nesipasakojau apie finansines problemas, nes man tai buvo baisiai nemalonu. Dirba prostitute, bet iš to nepragyvena – vaizdelis tikrai nekoks. Pasiieškoti darbo kur nors kitur Berlyne man atrodė kaip išdavystė. Man patiko mūsų „Oazės“ chebrytė, be to, buvau girdėjusi, kad ir kituose viešnamiuose nekokie reikalai. Tiesa, kai kurios merginos pasakojo, kad išvykusios pagal sutartį už miesto užsidirba krūvas babkių. „Pagal sutartį“ reiškia savaitei ar dviem išvykti į kitą miestą dirbti viešnamyje ištisą parą ir ten pat gyventi. Nors ir nenorėjau važiuoti iš savo miesto, padėčiai vis sunkėjant tai atrodė kaip vienintelė likusi išeitis. Pietų Vokietijoje ir Šveicarijoje kainos toli gražu nebuvo taip kritusios kaip Berlyne5.

Vieną penktadienį sėdėjau „Oazėje“ ir nuobodžiaudama sklaidžiau laikraštį. Staiga atėjo mintis įdėmiau perskaityti raudonųjų žibintų aplinkos skelbimus ir viena žinutė sužadino smalsumą: „Pietų Vokietija – ieškome moters be kompleksų dirbti klube. 2000 eurų per savaitę.“

Jau įsisvajojau, ką už tuos pinigus galėsiu nusipirkti. Nešiojamąjį kompiuterį, naują mobilųjį spalvotu ekranu, su Ladja išvyksime atostogų – kuo toliau nuo pilko vokiško pavasario, pagaliau vėl pavalgysime restorane, o po diskotekos grįšime namo taksi – nebekalensime dantimis laukdami traukinio.

– Stela, tau! – riktelėjo Mandė iš koridoriaus galo.

Vos neapsiverkiau, užėjusi į kambarį. Manęs vėl laukė tik smaukytojas, kuris už trisdešimt eurų tikėjosi mane pagrabalioti ir paglamžyti. Šlykštu vien tik atsimušinėti nuo gašlių jo rankų, bet dar blogiau, kad iš tų trisdešimties eurų man liks tik dvidešimt. Pasijutau galutinai suniokota, kad parsidavinėju už visiškus grašius. Baigusi masažą apsisprendžiau: net jeigu tektų dirbti Šiaurės ašigalyje – reikia kuo toliau sprukti iš šito liūno.

Surinkau telefono numerį, kurį radau tame skelbime. Atsiliepė jaunas moteriškas balsas. Ta mergina atrodė nuobodžiaujanti, bet kai paaiškinau, kas esu ir kuo užsiimu, ji atkuto ir ėmė dėstyti klubo darbo sąlygas ir plepėti apie jame dirbančias moteris. Man tai visiškai nerūpėjo, tik kai ji pradėjo kalbėti apie pinigus, pastačiau ausis.

– Jeigu nesi kvaila baidyklė, per dieną lengvai užsidirbsi tris keturis šimtus eurų, – paaiškino ji. Man to pakako.

Ladja visai neapsidžiaugė, kai išgirdo, kad viena išvykstu dviem savaitėms.

– Tai ką ten daugiau nuveiksi negu čia? – bandė išgauti.

Kitą rytą vis tiek nusipirkau bilietą į Freiburgą. Savo vyrui pasakiau, kad ten viename klube laikinai padirbėsiu barmene. Nežinau, ar jį įtikinau.

Ladja palydėjo mane iki traukinio. Pažadėjau kasdien jam skambinti, o jis prisiekė palaikyti bute švarą ir šiaip neprikiaulinti. Dar vienas bučinys šaltyje ir traukinys jau nurūko į Vakarus, į gražųjį Freiburgą, apie kurį kai kurie bendramoksliai pasakojo, jog tai esąs tikras rojus: saulės nutviekstas miestas pilnas malonių žmonių, kurie važinėja dviračiais ir naudoja tik ekologišką elektros energiją.

Vakare, apie aštuntą, atvykau į Freiburgą. Išlipusi iš traukinio įkvėpiau gryno oro, kvepiančio sniegu ir tokio šalto, kad akys bemat paplūdo ašaromis. Išsyk pagalvojau: tu čia ne namie. Mielai būčiau lipusi į kitą traukinį ir grįžusi į Berlyną.

Bet išsyk pamačiau prie manęs einančią aukštą ir liekną kokių penkiasdešimties metų moterį. Ji man pamojo. Raudoni jos plaukai buvo surišti mazgu už nugaros, lūpos papūstos.

– Sveika, Stela, eikš čionai! – sušuko ji man. Apsidžiaugiau ją pamačiusi.

Lorena – toks buvo jos vardas – visą laiką buvo blogos nuotaikos, ir toji diena, kaip vėliau sužinojau, nebuvo išimtis.

– Vien nervai per tas bobas, – pakartojo ji kelis kartus, kol ėjome į taksi stotelę.

Neatsistebėjau matydama, kaip ji aukštakulniais kaukši šaligatviu. Tik automobilyje paspaudė man ranką ir pasiteiravo, kaip sekėsi kelionėje.

– Atleisk, kad aš tokia irzli, – atsiduso ji. – Bet juk žinai, koks mūsų darbas, žinai, kiek nervų tai kainuoja.

Linktelėjau galvą ir dirstelėjau į ją. Važiuodama net nesidairiau pro langą, vos neužsnūdau ant šiltos odinės sėdynės. Už kelių kvartalų vairuotojas įsuko į šalutinę gatvelę – atvykome.

Viešnamis, kuris vadinosi tiesiog „Pas Šmitą“, iš pirmo žvilgsnio atrodė kaip ir „Oazė“, tik kambariai buvo didesni. O šiaip tas pats chaosas. Prasidėjo nuo to, kad niekas nežinojo, kur man pasidėti bagažą, tad palikau jį tiesiog koridoriuje. Beveik visos moterys į mane tik trumpam pakėlė akis, kai atsisėdau virtuvėje. Ką tik buvo suskambėję trys skambučiai iš eilės, laukė trys vyrai, tad nebuvo laiko ceremonijoms.

Tame viešnamyje toną davė Tina, perkarusi raudonplaukė rumunė, nors jai tebuvo vos dvidešimt ir ji visai nebuvo šefė. Ji nenustygo vietoje ilgiau nei dvi minutes, blaškėsi aplinkui ir komandavo merginoms, ką kuri turi daryti. Iš pirmo žvilgsnio pajutome viena kitai neapykantą, bet kadangi neturėjau jokio noro kibti į plaukus, tiesiog nekreipiau į ją dėmesio. Kambariuose Tina teikė visas papildomas paslaugas: prancūzišką natūralų (tai yra uvertiūrą be gumytės), čiulpimą iki galo ir analinį, tad su Laura užsikaldavo daugiausiai. O aš kaip ir anksčiau nesutikdavau čiulpti be gumytės – tai ne tik pernelyg šlykštu, bet ir pavojinga.

Laura buvo visiška Tinos priešingybė: apvalutė, miela, tikra bavarė. Jai labiausiai patikdavo skaityti paskalų žurnalus ir ji leisdavosi komentuoti kiekvieno perskaityto straipsnio. Ją be proto domino, ką su savo draugėmis išdirbinėja Borisas Bekeris ir Dyteris Bolenas, ir ji kamantinėdavo, ką tais klausimais mano kitos. Ji labai nustebo, kad aš į tokias kalbas nesileidžiu, o visą laiką sprendžiu kryžiažodžius arba vartau matematikos paskaitų užrašus.

Vyrai čia nebuvo malonesni ar mažiau bjaurūs negu Berlyne, ką jau kalbėti apie siaubingą vietinį dialektą. Bet jie mokėjo daugiau, tad ir darbas man ėjo gerokai lengviau. Be to, jie mėgo kalbėtis su manimi apie Berlyną, tad ir laikas greičiau praeidavo.

„Tu iš sostinės? Ką veiki čia, pietuose?“ – tai buvo standartinis klausimas tarp čiulpimo ir greituko. „Studijuoji matematiką? Gerai pasirinkai, užtikrintos perspektyvos“, – toks buvo antras variantas, kurį nuolat girdėdavau. Tačiau per dieną čionai aptarnaudama dešimt klientų vargiai begalėjau įsivaizduoti studijas, tik atsivežti vadovėliai primindavo man, kad gyvenu ir kitą gyvenimą. Laiko mokslams neturėjau – verslas Vokietijos ekologijos sostinėje klestėte klestėjo.

Jau patį pirmą vakarą džiūgavau, įsidėjusi į kišenę tris šimtus penkiasdešimt eurų, kurie liko mano vokelyje po atsiskaitymo. Berlyne tiek uždirbdavau per tris dienas – ir tai tik jeigu pasisekdavo. Bet antrą dieną supratau, kad „Pas Šmitą“ – tam tikra darbo stovyklos atmaina. Visos moterys turėjo būti viešnamyje kas rytą dešimtą jau pasidažiusios ir persirengusios, o tai reiškia, kad apsipirkti turėjai dar iki tol. Bet tame provincijos mieste (toks jis man atrodė bent jau palyginti su Berlynu) visos parduotuvės būdavo atidaromos tik pusę dešimtos. Prekybos centras buvo už penkiolikos minučių kelio nuo viešnamio, tad dar spėdavai prigriebti reikalingiausių daiktų tai dienai, o paskui – bėgte į viešnamį. Kartą paklausiau Lorenos, ar negalėčiau gauti kelių laisvų valandų popiet, bet ji tik dar labiau papūtė lūpas ir atkirto:

– Tai tu čia dirbti atvažiavai ar po parduotuves bėgioti?

Daugiau prie tos temos nebegrįžome.

– Rytoj ateis Johana, Lorenos pavaduotoja, – paguodė mane bavarė Laura. – Ji ne toks nagas, tikrai galėsi valandikei išbėgti.

Tą dieną Laura buvo gerai nusiteikusi, nes atvažiavo geriausia jos draugė. Nataša – toks buvo jos vardas – atvyko iš Rusijos, dvi savaites per mėnesį dirbdavo Freiburge, o likusį laiką leisdavo Berlyne. Paaiškėjo, kad ji gyvena Vedinge, tik už kelių metro stotelių nuo mano namų.

– Matai, kur susitikome, – nusijuokė ji.

Mane pribloškė, kad Nataša netgi pažinojo Volfgangą iš kito viešnamio ir ne kartą, kaip ir aš, lankėsi pas jį namie.

– Mūsų pasaulis mažas, sutinki vis tuos pačius žmones, – nusišaipė ji.

Natašos istorija buvo panaši į kitų rusių merginų, su kuriomis susipažinau Berlyno viešnamiuose: aštuoniolikos pastojo, ištekėjo, po metų išsiskyrė, fiktyviai ištekėjo vėl, kad galėtų atvykti į Vokietiją, vaiką paliko Rusijoje senelei, o pagaliau įsidarbino viešnamyje, kad sukrapštytų pakankamai pinigų siųsti namo. Kai vakare susiėjom išgerti degtinės su citrina, ji pasakojo man, ką patyrusi, ir staiga mano pačios gyvenimas nušvito visai kitomis – geromis spalvomis.

Berlyne pasitaikydavo dienų, kai užsibūdavau „Oazėje“ po dvylika valandų neiškišdama nosies, bet po darbo visada grįždavau namo, atgal į tikrąjį savo gyvenimą. Čia, Freiburge, nuo ankstaus ryto ligi gilios nakties, be klientų, kuriuos turėjau aptarnauti, daugiau nemačiau nieko ir vėliausiai po ketvirto tą dieną imdavau šlykštėtis seksu. Naktį turėdavau miegoti toje pačioje lovoje, ant kurios visą dieną buvo krušamasi, o kambarys būdavo tiek prirūkytas, oras toks sausas, kad atrodydavo, jog tuoj uždusiu. Šiurpas nukrėsdavo vien pagalvojus, kad taip teks ištverti dar dvylika dienų. Staiga pasigedau universiteto, pasivaikščiojimų su Jule po paskaitų parke prie Sienos, sekmadienio popiečių su Ladja ir Tomu su traškučiais, alumi ir stalo žaidimais. Ilgėjausi Milano, jo bučinių, beprotiškų mudviejų naktų ir skubių atsisveikinimų rytais.

Nataša pastebėjo, kad man kažkas negerai. Ketvirtą dieną, kai susiruošiau dažytis vonios kambaryje, man užėjo žliumbimo priepuolis. Net vandeniui atsparus akių pieštukas išsiterliojo ant skruostų.

Kai mėginau vandeniu nusiprausti veidą, nepasibeldusi užėjo Nataša. Iš pradžių ji manęs nė nepastebėjo, bet paskui ir išgirdo, kad tyliai kūkčioju, ir pamatė užpurtusias akis. Keista, bet visai nepasijutau nepatogiai, nors beveik nepažinojau tos merginos; mat nuo pat pirmo žodžio ji kalbėjo tokiu švelniu balsu, kokiu kalba tik močiutės. Nataša mane apkabino ir laikė tvirtai suspaudusi, o ašaros papsėjo jai ant rankų.

– Vsio chorošo – viskas gerai, – šnabždėjo ji man į ausį. – Žinau, kaip čia sunku. Kai kurioms jau stogas pavažiavo, bet vienintelis būdas išgyventi yra juokas. Negalima visko imti po širdim, kitaip pražūsi.

Ji iš tikrųjų pasakė „po širdim“, aš nusišypsojau ir nusiraminau. Tina, toji kvaištelėjusi rumunė, jau baladojosi į duris. Kai išėjau iš vonios ir mūsų akys susitiko, ji visa tik persikreipė, bet nieko nepasakė.

Tądien aptikau dar kai ką, kas padėjo man pabėgti nuo tikrovės, – viešnamio biblioteką. Iš tiesų tai buvo tik viena spinta, kurioje paprastai būdavo sukraunama patalynė, bet ten radau gerą šūsnį knygų, kurios, regis, niekam nepriklausė.

– Moterys nusiperka, o išeidamos pamiršta jas pasiimti, – paaiškino man Laura, kuri tame viešnamyje dirbo ilgiausiai.

Ten buvo daugybė moteriškų romanų, bet tarp jų ir Hermanas Hesė, Džono F. Kenedžio biografija ir, net keista, Henris Mileris – lyg čia dar būtų maža sekso. Įnikau godžiai skaityti ir kuriam laikui pamiršau, kad esu viešnamyje. Vyrai – tądien teko aptarnauti jų ne tiek daug – buvo tik nemalonus trukdys skaitant. Bet greitai viską, kas mane domino, perskaičiau, o kasdienybė tęsėsi. Buvo dar tik penkta diena.

Johana, Lorenos pavaduotoja, nesuko galvos dėl sąlygų, kuriomis tame viešnamyje turėjome dirbti. Pirmą dieną jos nemačiau, antrą pastebėjau virtuvėje sėdinčią milžinišką žmogystą, kuri niūriai spoksojo į mane. Užėjusi prisistačiau, bet ji, regis, manęs nė neišgirdo, tik pradėjo sūpuotis ant kėdės. Ji vilkėjo per siaura mėlyna suknele su baltomis gėlytėmis, siekiančia ligi kelių, – atrodė kaip kokia iškrypusi valytoja. Per iškirptę veržėsi didžiulės krūtys, o per trumpas drabužis nepaslėpė ištinusių kojų. Ji tikrai būtų patrauklesnė, jeigu labiau rūpintųsi savo svoriu, pamaniau sau. Johana nenorėjo atskleisti savo amžiaus, bet man atrodė esanti vos per trisdešimt. Nors ir buvo stora, o gal kaip tik dėl to, ji turėjo begalę klientų, kurie ateidavo specialiai dėl jos, o į kitas nenorėdavo nė žiūrėti.

Kartą, kai su Nataša sėdėjome virtuvėje, išgirdome garsias dejones ir šūksnius iš kambario koridoriaus gale.

– Tai Johanos klientas, – abejingai tarstelėjo Nataša. Atsitokėjau iš nuobodulio. – Ji guli ant viršaus ir spaudžia jį tol, kol jis pritrūksta kvapo. Arba striksi ant jo. Kai kuriems vyrams tai patinka labiau negu dulkintis. Neklausk kodėl – bepročių šiame pasaulyje tiek, kad nors vežimu vežk.

– Ir nemaža dalis jų lankosi pas mus, – pridūriau aš.

Po vienų metų raudonųjų žibintų aplinkoje jau niekuo nebesistebėjau.

– Turiu tau siurprizą, – triumfuojamai nusišypsojo mano klientas.

Jis gulėjo nuogas ant lovos ir kaip tik tuo metu nusitvėrė už pimpalo. Buvo susimokėjęs už valandą, taigi priklausė prie tų, kurie paprastai būna maloniausi. Pastangų įdedi tiek pat kaip ir per greituką, o gauni trigubai, ir juk nė vienas vyras neįstengia dulkintis visą valandą be atokvėpio. Bet Džonis – toks buvo to vyruko vardas – jau ištisas penkiasdešimt minučių liejo prakaitą, užsiropštęs ant manęs, tik niekaip neįstengė baigti. Jis pats save vadino Didžiausiu Freiburgo Pimpalu, nors, mano galva, visai nepagrįstai. Nepaprastai didelis buvo tik jo ego, nors pats jis atrodė panašus į bjaurų plaukuotą nykštuką. Kaitaliojome pozas, jis apsimovė kojines, net žaidėme mokytoją ir mokinę – niekas negelbėjo, ir aš pradėjau ilgesingai dirsčioti į savo rankinį laikroduką, nes laukė dar ištisos dešimt kankinančių minučių. Kai jis netikėtai paminėjo kažkokią dovaną, ėmiau spėlioti, kas tai galėtų būti, ir jis pamojavo man panosėje pakeliu su baltais milteliais.

– Ypatinga kaina – tau tik trisdešimt eurų. Visoms mergaitėms tokį paruošiu, todėl jos taip ir mėgsta dėdulę Džonį, – pasigyrė jis, vis dar suspaudęs savo daiktą rankoje.

– Aš tokių dalykų nemėgstu, – tariau jam, sėsdamasi ant lovos krašto.

Jis bandė mane įtikinti, kad prekė tikrai gera. Tačiau aš ir toliau atsisakinėjau. Jis nuleido spermą, apsirengė ir išėjo. Didžiausias Freiburgo Pimpalas niekada netaptų nuolatiniu mano klientu, tiek buvo aišku.

Vėliau Laura man papasakojo, kad Džonis tą patį žaidimą žaidė su visomis merginomis, ir dauguma jo pasiūlymo neatsisakydavo. Jau patį pirmą vakarą pastebėjau, kad tame viešnamyje kažkas ne taip. Nors antrą nakties darbas oficialiai baigėsi, nė viena neskubėjo gultis. Man tai pasirodė keista, nes po šešiolikos valandų darbo tik ir galvojau, kaip griūti į lovą. Bet mano kolegės apsirengė ir išėjo laukan pasivaikščioti. Po susitikimo su Džoniu man nušvito, ką jos ten darė vidury nakties, nes matant šefei nė viena nedrįso narkašintis. Bet vos tik Lorena išėjo, o jos vietą užėmė tingioji Johana, milteliai viešai nugulė stalą, vyno buteliai buvo ištraukti iš palovių ir prasidėjo tūsas.

Įdomu, kad per tą narkotikų orgiją pranyko priešiška atmosfera. Net ir Tina pasirodė geresnė, pavaišino šokoladu ir sausainiais. Viena moteriškė iš Kubos, paprastai tyli ir baugšti, tą naktį kaip reikiant prisiliuobė ir ėmė paistyti man kažkokius niekus apie demonus ir raganas ir kad esanti tikra, jog ją apsėdęs velnias. Laurai teko saugoti, kad kubietė netrankytų galvos į spintą, bet ne visada pavykdavo ją sulaikyti, tad galiausiai ji paplūdo kraujais, o kitą dieną vaikščiojo su gumbu kaktoje.

Laura, Nataša ir aš vienintelės nesikoksinome. Jiedvi labiau mėgo hašišą, aš irgi kelis kartus patraukiau jų džointo, nors nebuvau to dariusi nuo tada, kai iš pradžių pabandžiau su Ladja. Atsakančiai atsipalaidavau ir pirmą kartą nuo atvykimo į Freiburgą pamiršau, kad esu čia kaip krušimosi automatas ir baisiai ilgiuosi Berlyno.

Kai ketvirtą ryto vis dar sėdėjome virtuvėje prie butelio raudonojo vyno ir rūkėme žolę, Laura pasileido žliumbti dėl savo draugo, kurio buvo nemačiusi jau dvi savaites. Nataša vėl puolė jos guosti ir pakišo taip reikalingų nosinukų.

– Ji gera mergaitė, verta geresnio negu tasai idiotas, – kalbėjo vėliau Nataša, kai Laura užmigo. „Idiotas“ iš jos lūpų nuskambėjo rusiškai, o tai tik dar labiau pabrėžė to žodžio reikšmę. – Juk jam tik jos pinigai ir terūpi! – pakėlė ji balsą. – Bet ji to neraukia, mano, kad jis ją myli. Moka už jo butą, karatė treniruotes, kuriose jam visiškai nesiseka, automobilį, grąžina jo skolas ir nė skatiko nepasilieka sau, nors krušasi čia be atokvėpio jau dvejus metus. O ką daro jis? Kartą per savaitę apsireiškia, nusiveda pusryčiauti, o paskui palydi atgal į viešnamį. Koks čia vyras?

Jos akyse, susitraukusiose vos ne iki taškelių, buvo matyti vien panieka. Ne ką tegalėjau pridurti, Ladja irgi ne darbštumo ir savigarbos etalonas. Bet Nataša jau buvo įsivažiavusi.

– Tas pats ir su Tina. Ji irgi viską atiduoda savo kuiliui. Jis varo biznį, sako ji, kada nors, kai gerai įsuks, ji sėdės namie ir gimdys vaikus, o jis maitins šeimą. Bet aš tuo netikiu – Tina čia jau antri metai.

Nataša įsipylė degtinės ir susimąsčiusi išgėrė. Per radiją grojo Nirvanos „Smells Like Teen Spirit“.

– Gal reikėtų imti ir išsiskirti, – sumurmėjau aš.

Ji sarkastiškai nusijuokė.

– Jos tikros naivuolės, ar supranti? Joms reikia bičo, kuris trintųsi šalia, sakytų, kad jas myli, ir visai nesvarbu, jeigu jis šiknius, nesvarbu, kad jas apvaginėja, muša, apgaudinėja… Svarbiausia, kad tik neliktų vienos. Nereikia pastangų, kad tai suprastum.

Kitą dieną jaučiausi visai suknistai. Pamiegojau vos dvi valandas, o nuo degtinės ir džointo žvėriškai skėlė galvą. Buvo akivaizdu, kad kolegės geriau pakelia gėrimą, gal jau buvo įpratusios. Dieną savijauta vis prastėjo: kakta degė, kaklas ištino, krėtė šaltis, apėmė silpnumas.

– Gal blogai jautiesi? Atrodai visai išblyškusi, – susirūpino vienas klientas, kai likau nuoga gulėti ant lovos, nors jis jau buvo seniai baigęs. Drebėjau visu kūnu.

– Regis, peršalau, – sušnabždėjau mėgindama atsikelti.

Išaiškėjo, kad jis gydytojas.

– Nors ir urologas, vis tiek studijavau mediciną, – pasisakė jis, apžiūrinėdamas man gerklę. – Regis, tau gerklės uždegimas. Tau reikia gerti antibiotikus ir patausoti save, kitaip reikalai bus prasti.

Padėkojau už patarimą ir atsisveikinau su juo. Paskui nuėjau į virtuvę, sėdėjau ten ir tirtėjau įsisupusi į antklodę, kol Laura mane įkalbėjo eiti miegoti. Ji apvilko man švarią baltą patalynę kambaryje, į kurį klientų neleisdavo, tad galėjau ramiai sau gulėti. Nataša išvirė man vištienos sultinio ir kažkur sužvejojo visokiausių vaistų, tarp jų ir įtartinų rusiškų tablečių – tų dėl viso pikto neprarijau. Nors buvau visai be jėgų ir negalėjau deramai padėkoti, mane sujaudino jų rūpestis. Juk pažįstamos buvome vos kelias dienas.

– Paskambink savo vyrui ir pasakyk, kad atvažiuotų pasiimti tavęs automobiliu, – tarė Nataša. – Tu per silpna, kad viena važiuotum traukiniu, o likti pasiligojus viešnamyje – irgi ne išeitis.

– Ladja neturi automobilio, – sušnabždėjau aš.

Kitą rytą įlipau į traukinį turėdama keturiasdešimt laipsnių temperatūros ir snūduriavau iki pat Berlyno. Perpildyta Zoologijos sodo stotis man, apimtai karštinės, atrodė kaip fantastinė vizija. Sukaupusi paskutines jėgas nuėjau prie Ladjos, kuris laukė manęs su puokšte gėlių.

– Sveika sugrįžusi į Berlyną, – džiugiai pasveikino jis mane.

Pajutau palengvėjimą ir laimę.

Kai po savaitės, per kurią prasivarčiau lovoje, grįžau į „Oazę“, mane sutiko kaip sugrįžusią iš kelionės aplink pasaulį. Mergaitės net nupirko torto ir šampano, kad atšvęstume susitikimą. Nustebusi ir apimta džiaugsmo visą popietę pasakojau apie Freiburgą, nors ten ir neįvyko nieko ypatinga.

– Ak, vyrai visur tokie patys – ir čia, ir pietų Vokietijoje, – reziumavau ir išsitraukiau Skip-Bo kortas. Skambėjo Modern Talking muzika, Jana išvirė makaronų su krevetėmis, ir aš pasijutau sugrįžusi namo.

Liepos vienuoliktąją Anja pagimdė berniuką. Baigusios vakarinę pamainą visos „Oazės“ mergaitės aplankė ją ligoninėje. Eidamos į ligoninę kvailiojome ir su ką tik iškeptų tetų džiaugsmu skaldėme anekdotus. Tik Celina sėdėjo tramvajuje viena ir žvelgė pro langą, lyg mintimis skrajotų kažkur kitur. Kai išlipome prie ligoninės, ji pasivėdėjo mane į šalį, o kitos nuėjo į ligoninę. Celina prisidegė cigaretę, triskart giliai įtraukė į plaučius ir tik tada prabilo.

– Haris nutraukė mūsų santykius, – tarė ji vos girdimai. – Jis sako, kad nebegali toliau tverti dvilypio mano gyvenimo ir nenori būti šuniui penkta koja. Jis ketino skirtis su žmona ir norėjo, kad aš išsiskirčiau su Oliveriu. Bet aš negaliu. Jis – mano vaikų tėvas, visada mane palaikė, ir gerais, ir sunkiais laikais.

Gyvenimas tą akimirką man pasirodė labai sudėtingas ir tiesiog suėmė pavydas mažajam Timui, kuriam tebuvo dvi dienos ir niekas nekvaršino galvos, visas rūpestis – tik čiulpti Anjos krūtį, purptelėti į vystyklus ir vėl užmigti.

Anja atrodė pavargusi, po akimis – tamsūs ratilai. Ji mažai kalbėjo.

– Na, kaip? – paklausė Jana. – Kai gimdai, atrodo, kad iškakosi visą sofą, ar ne?

Visos nusijuokė iš tokio drastiško palyginimo.

– Jau labiau rūbų spintą, – atsiduso Anja.

Kai išėjau parūkyti, Celina ištipeno man iš paskos. Supratau, kad ji nori pasikalbėti apie Harį, ir nusistebėjau, kad kai kurios draugystės užsimezga ne todėl, kad randi ką bendra su žmogumi, o kad gali pasidalinti patyrimu.

– Man jo taip trūksta, – pasiguodė ji, kai išėjome į koridorių. – Visą laiką maniau, kad esu laiminga su Oliu, o dabar vis susizgrimbu, kad sėdėdama šalia jo ant kušetės ir žiūrėdama televizorių galvoju apie Harį.

– Ir man taip būna.

– Nusipirkau seksualius apatinius, pasidažiau dėl Hario, o Oliveris man pasakė, kad elgiuosi kaip paauglė. Man atrodo, jis mano, jog viską darau dėl jo. Jis nė neįtartų… O Dieve, jeigu jis žinotų! Myliu Oliverį, juk žinai. Bet jau nebepamenu, kada paskutinį kartą jį bučiavau. Turiu galvoje, kada kaip reikiant bučiavomės, o ne taip sau pakštelėjom į skruostą.

– Vėl dalinatės patirtimi apie meilužius? – nutraukė mus Iza, ką tik išėjusi iš Anjos palatos. Susižvalgėme su Celina ir nusijuokėme. – Mažasis Timas toooks gražutis, – toliau kalbėjo ji susižavėjusi. – Tos mažutės pėdutės, nosytė kaip sagutė, o kaip jis kraipo lūpytes – dieviškas vaizdelis. Reikėtų ir man pagaliau pagimdyti, o ne vien tik kalti mokslus. Mano metų mama turėjo jau du.

– Na, tai prie darbo! – paragino Celina.

– Ar žinote, kad turėjau draugą, su kuriuo buvau trejus metus. Jis buvo mane labai įsimylėjęs ir būtinai norėjo, kad pagimdyčiau jam kūdikį. Tikrai būtų buvęs geras tėvas, toks patikimo ir švelnaus vyro hibridas, kaip ištikimas šuva. Na, bet praleidau tą šansą. Pradėjau dirbti „Oazėje“ ir palikau jį dėl kito, kuris jau buvo vedęs ir turėjo du vaikus.

Ji atsisėdo ant grindų, nugara atsirėmė į koloną. Visos „Oazės“ merginos buvo gražios, bet Izos grožis buvo prakilnus, moterims jis patiko, o vyrus varė iš proto. Jos kojos buvo ilgos ir raumeningos, rusva oda, šviesūs plaukai, dangaus žydrumo akys, skvarbus, protingas žvilgsnis. Asmeniniame gyvenime, neskaitant nereikšmingų flirtų, Iza jau seniai nebeturėjo jokio vyro.

– Mano mama visada nuliūsta, kai kuri nors iš jos draugių tampa močiute, – pasakojo ji, kai pūtėme dūmą lauke prie ligoninės durų. – Ji visai atsitiktinai sušnenka apie kūdikius ir ima į mane keistai žiūrėti. Žinau, kad tikisi iš manęs anūko, juk aš esu vyriausia. Bet kada man susiieškoti tinkamą vyrą? Arba mokausi, arba sėdžiu „Oazėje“.

– Argi mažai vyrų ten užsuka? – ironiškai paklausė Jana, ką tik prisidėjusi prie mūsų, rūkalių.

– Žinoma, man tik to ir trūko: pastoti viešnamyje. Vienas klientas, tas storulis Paulius, visą laiką mane dėl to erzina. Ar prisimenate jį? Mažas, storas, plikas, metų metus lankosi pas mane, moka už valandą, o dulkinasi vos penkias minutes. Ištikimas, nepiktybiškas klientas. Tik toks baikštus, kad dar niekada nebuvo susiradęs draugės. Sako, kad jam išeina tik su manim. Jam tuoj sueis penkiasdešimt, ir jis sakosi būtinai norįs tapti tėvu, kol dar nevėlu. Rimtai, jis pasiūlė man krūvą pinigų, juk turi savo statybos įmonę ir neblogai uždirba.

– Fui, – išsprūdo Celinai. – Ir taip jau šlykštu liestis prie tų senų kriošenų, o dar pastoti nuo tokio? Gali sakyti, kad esu senamadiška, bet man atrodo, kad vaikas turi gimti iš meilės.

– Dar pagimdysi storą pliką bambyzą, – patraukė ją per dantį Jana.

– Užtat mamytei teks dar palūkėti, kol taps senele, – užbaigė kalbą Iza.

Vasarą daugiau nebevažiavau dirbti pagal sutartį, nes norėjau atsidėti artėjantiems egzaminams. Be to, buvau tvirtai nusprendusi niekada nebepalikti savo namų, vyro ir draugų tokiam ilgam laikui. Norėjau bent pasijusti normalia studente, jei jau tokia nebuvau, o ne prostitute, kuri važinėja per visą Vokietiją iš vieno viešnamio į kitą.

„Oazėje“ po žiemos nuosmukio reikalai vėl šiek tiek pasitaisė, nors Lena tvirtino, kad nėra ko lyginti su tais auksiniais laikais, kai kiekviena mergina per dieną uždirbdavo po tris ar keturis šimtus eurų. Man susidarydavo kaip tik tiek, kad galėčiau padengti einamąsias išlaidas ir dar šiek tiek atidėti. Iš sutaupytų pinigų mudu su Ladja po egzaminų nuskridome į Bulgariją. Tai buvo pirmos bendros mūsų atostogos. Per praėjusius mėnesius mes retai matydavomės: aš buvau įnikusi į mokslus, o jis visą laiką trynėsi su apylinkių chebra.

Dar lėktuve, skrendančiame į Varną, pajutau palikusi visas problemas už nugaros. Bulgarijoje ištisas dienas leidome prie jūros, lovoje arba vaikščiojome po miškus, valgėme ir linksminomės pajūryje. Po savaitės laiminga grįžau namo su fotoaparatu, pilnu gražiausių vaizdų.

Vokietijoje vėl įsikinkėme į rutiną. Įsidarbinau atlikti nemokamos praktikos viename IT biure, tad visą savaitę tekdavo anksti keltis. Šeštadieniais sėdėdavau „Oazėje“, o sekmadieniais būdavau taip pavargusi, kad visą dieną drybsodavau lovoje.

Vieną spalio antradienį atsidūriau dugne: Ladja negrįžo po darbo namo, nors žinojo, kad buvau pasiėmusi dvi išeigines. Mėginau su juo susisiekti, bet jis neatsiliepė. Kai paskambinau į kabaką, kur jis kasdien dirbo valytoju, atsiliepė kažkoks užsimiegojęs balsas ir pranešė man tik tiek, kad mano vyras jau prieš savaitę išėjo iš darbo.

Atsisėdau virtuvėje ir apsiverkiau. Klausiausi Rammstein ir Knokator muzikos, kuri mane varė į visišką neviltį. Kai pavargau žliumbti, atsiguliau į lovą. Vos tik užsnūdau, pabudau nuo laukujų durų spynoje sukamo rakto garso. Tuoj pat stryktelėjau iš lovos ir vilkėdama naktiniais nubėgau prie durų. Metalinė peleninė prašvilpė vos per plauką nuo Ladjos galvos ir nukrito po kojomis Tomui, kuris išsigandęs spoksojo į mane. Nors su Ladja dažnai kivirčydavomės, garsiai šūkaudami, dar nė vienas iš mūsų per beveik trejus bendro gyvenimo metus nebuvo paleidęs į darbą rankų. Bet tą naktį peržengiau paskutinį slenkstį. Buvau nusivylusi, įskaudinta ir nenorėjau girdėti jokių pasiaiškinimų.

– Dink iš mano gyvenimo, slunkiau! – rėkiau aš, išgrūdau juodu laukan ir iš paskos užtrenkiau duris.

Tik kitą rytą supratau, ką padariau. Stvėriau albumą, ramiai jį perverčiau ir žiūrėdama į nuotraukas prisiminiau viską, ką gero mudu su Ladja patyrėme: tuos laikus, kai visiškai neturėjome pinigų; nervus su valdininkais prieš vestuves; jo mamą Lenkijoje prie stalo; atostogas pas mano tėvus Italijoje, kai Ladja pirmą kartą išvydo jūrą, ir mūsų butą, kurį kartu įsirengėme. Pavyzdžiui, mūsų stalelį prie kušetės Ladja rado gatvėje, užsivertė ant pečių ir parvilko namo.

Bet Ladja negrįžo. Aš dėl jo tikrai buvau padariusi daug daugiau negu jis dėl manęs, bet mintis, kad galėčiau galutinai su juo išsiskirti, man atrodė tokia pat neįmanoma kaip vienai pereiti dykumą.

„Oazėje“ mano santuokos problemos buvo intensyviai svarstomos – juk tai įdomiau negu vis tos pačios istorijos apie klientus, finansinius rūpesčius ir naujus Mandės nagus. Žinoma, visos sutarė, kad Ladja per toli nuėjo, kad ir šiaip jis manęs nevertas, o tokia graži ir protinga moteris kaip aš akies mirktelėjimu susiras naują partnerį. Vera visą laiką tarškėjo apie gražuolį savo draugo pusbrolį, kuris esą važinėja mersu ir studijuoja, Iza norėjo išpiršti man geriausią savo bičiulį, o Jana – savo brolį. O aš visą laiką galvojau apie Milaną ir negalėjau sulaukti, kol baigsis pamaina, kad galėčiau pas jį nuvažiuoti. Laimė, tądien turėjau vos du klientus: vieną senioką, kuris tik kalbėjo, bet jam taip ir neatsistojo, ir indą, kuris kvepėjo kariu ir pripliurpė man pilnas ausis.

Kai tą vakarą pagaliau pamačiau „Kalifornijoje“ Milaną, įsigilinusį į pokalbį, su cigarete lūpų kamputyje, tik tada supratau, kiek daug jis man reiškia. Pirmą kartą nuo tada, kai mudu susipažinome, jis prisėdo prie manęs ir užsakė išgerti – lyg būtų tikras mano draugas. Bakardis su kola ir jo artumas šiek tiek pataisė man nuotaiką. Apie Ladją su juo nekalbėjau – kam švaistyti brangų mūsų laiką? Jis juk irgi nieko nepasakojo apie Natali, o kai paklausdavau apie šeimą, trumpai atsakydavo: „Viskas gerai, įprasti rūpesčiai, viskas po senovei.“

Netrukus iš tikrųjų pradėjome planuoti bendrą gyvenimą. Kad susituoksime ir susilauksime vaikų, buvo savaime suprantama. Gyventi norėjome Viktorijos Luizos aikštėje, mansardoje įrengtame bute su vaizdu į miestą, žiemą jaukiai glaustytis prie židinio, klausytis roko muzikos ir gerti raudonąjį vyną. Vasarą keptume su draugais balkone kepsnelius arba sėdėtume saulutėje kavinėje. Nieku gyvu nenorėjome tapti miesčionimis, kurie visą laiką aria, kad galėtų nusipirkti naujausią mobilųjį arba sportinį automobilį, ir apskritai – puikuotis blogiau už viską. Bet truputį prabangos būti galėjo, o ir pakeliauti mes, žinoma, norėjome.

– Kai baigsiu studijas, tikrai gausiu gerą darbą, tada nebus jokių problemų. Dažnai važinėsiu į komandiruotes, o tu mane lydėsi, – dėsčiau jam išdidžiai.

Milanas paėmė mano ranką ir laikė ją tylėdamas. Kažkuriuo smegenų kampučiu supratau, kad taip svaičiodami mudu save apgaudinėjame, bet tą akimirką viskas atrodė taip tikra. Kad ir kaip kartais nepakęsdavau alkoholio, būdavo, kad jis padėdavo įveikti varžymąsi ir pasakyti tą, ko blaivūs nedrįstume net įsivaizduoti.

– Myliu tave, – sukuždėjo Milanas man į ausį, kai apgirtę svirduliavome gatve.

Tai buvo pirmas kartas, kai jis man tą pasakė, visai to nesitikėjau. „Ir aš tave, – norėjau atsakyti, – visada džiaugiuosi, kad pamatysiu tave, kai susitariame susitikti, liūdžiu, kai tavęs nebūna šalia, galvoju, kai atsikeliu, kai užmingu ir kaskart, kai turiu klientą.“ Bet tik pamojau taksi ir mudu nuvažiavome pas mane namo.

Kai kitą rytą pabudau, tysojau nuoga lovoje, ir man žvėriškai plėšė galvą. Drabužiai gulėjo išmėtyti ant grindų, tuščias šampano butelis ir dvi tuščios taurės stovėjo ant rašomojo stalo – vienintelis Milano buvimo čia praėjusią naktį pėdsakas. Žadintuvas ant komodos garsiai tiksėjo, buvo dvi po pietų. Bute buvo taip tylu ir tuščia, kad vos tvėriau. Įjungiau radiją. Per žinias pranešė apie apiplėšimą Vedinge, kažkur buvo kilęs gaisras. Jeigu Milanas būtų čia, apsirengtume ir eitume pasivaikščioti, pagalvojau. Juoktumės iš anekdotų, kuriuos tik mudu suprantame, o aš glostyčiau jam plaukus.

Prisiminiau Natašos iš Freiburgo žodžius: „Joms reikia bičo, kuris trintųsi šalia, sakytų, kad jas myli, ir visai nesvarbu, jeigu jis šiknius.“ Žinojau, kad ji teisi, žinojau, kad esu graži ir gabi. Bet nenorėjau likti viena.

Paskambinau telefonu Ladjai:

– Pamirškim viską, grįžk namo, – trumpai pasakiau ir nutraukiau pokalbį.

Kai paskambinau, Ladja buvo pas Tomą. Kelią nuo Moabito iki Noikelno tąkart dviračiu jis sukorė per dvidešimt minučių.

„Oazės“ mergaitės stebėtinai įsidrąsino keliauti. Kai papasakojau, kiek uždirbau Freiburge, kilo tikra karštinė vykti darbuotis pagal sutartis. Mano kolegės viena po kitos trumpam atsisveikindavo ir išvykdavo į tolimiausius Vokietijos kampelius pelningai padirbėti viešnamiuose. Paskutinė spalio pabaigoje sugrįžo Mimi, geriausia Mandės draugė, net iš Šveicarijos, ir negalėjo tverti džiaugsmu. Dvi savaites ji praleido Ciuriche ir dirbo ten viename klube.

– Tiek daug babkių vienoje krūvoje nemačiau per visą savo gyvenimėlį, – nenurimo ji.

Tikslios sumos sakyti ji nenorėjo, bet ant rankos segėjo roleksą, įniko užsisakinėti drabužius iš katalogų ir nusipirko naujas spintas butui, nors ir įtarėme, kad daugiausia pinigų išpūsdavo pro nosį. Ji net grąžino Mandei dalį skolos. Sumečiau, kad Šveicarijoje ji užkalė apie šešis tūkstančius eurų, o per dvi savaites tai buvo neregėtai daug – net ir dvidešimtmetei gražiai įdegusiai Mimi su didžiuliais papais ir.

„Kada nors galėsi vėl kur nors išvažiuoti“, – pagalvojau sau. Kitados buvau tikra, kad niekada nebenorėsiu to patirti, bet nuo to laiko buvo praėję jau aštuoni mėnesiai, ir mano nuomonė pasikeitė. Žinoma, ilgėjausi namų, skaičiavau dienas, kada galėsiu grįžti, bet išvažiavau nepasirengusi ir nežinojau, kas manęs ten laukia. Dabar viskas kitaip, maniau sau, ir jeigu Mimi su tuo susidoroja, tai ir tu gali ne prasčiau. Be to, man skubiai reikėjo pinigų pirkiniams, o iš „Oazės“ uždarbio nieko negalėjau skirti papildomoms išlaidoms. Pinigų vos pakako mudviem su Ladja, kuris dirbo tik priešokiais ir vis nerado nieko pastovaus, o gal ir nenorėjo rasti.

Nespėjau nė gerai susivokti, o jau sėdėjau greitajame traukinyje į Ciurichą. Tąkart viskas buvo paprasčiau. Nei draugams, nei Ladjai nebereikėjo nieko per daug aiškinti. Jie patikėjo, kad padirbėsiu Šveicarijoje mugėje – bent jau apsimetė patikėję. Net ir Milanas nieko nepasakė apie mano kelionę į užsienį, nors iškart sumetė, kad važiuoju ten uždarbiauti savo kūnu.

„Golden Gate“ buvo geriausias klubas iš visų mano matytų, bent jau kalbant apie įrengimą. Laukiamasis neatrodė ypatingas: ilgas medinis baras, blausus apšvietimas, kelios kambarinės gėlės. Bet kai šefė, keturiasdešimtmetė šveicarė, parodė man kambarius, nustebau. Visi kambariai buvo mažiausiai trisdešimties kvadratinių metrų, su dušo kabina ir lova su baldakimu. Ant medinių grindų – balti gauruoti kilimai, ant komodų degė kvapiosios žvakės. Pasijutau kaip gero dizainerio įrengtuose viešbučio apartamentuose.

Darbuotojos buvo suvažiavusios iš įvairiausių pasaulio kampelių – iš viso trisdešimt, tad nesistengiau įsiminti visų vardų. Daug klientų buvo italai, mat Italijos siena netoliese, bent jau ne taip toli gyvenant tokioje šalyje kaip Italija, kur nėra viešnamių.

Apsidžiaugiau tuo, nes Berlyne nedažnai gaudavau pasikalbėti itališkai, o čia sulaukdavau arbatpinigių, jeigu, pavyzdžiui, pavertėjaudavau italų turistų grupei. Tik būdavo nemalonu klausytis pernelyg asmeniškų klausimų. Kadangi buvau jų kraštietė, italai visiškai atsipalaiduodavo ir kalbėdavo apie viską, kas juos domina, tad nebesusilaikydavo nepasiteiravę apie mano asmeninį gyvenimą: iš kokio Italijos kampelio atvykau, ar esu ištekėjusi, kodėl iš viso dirbu šitą sumautą darbą, juk manęs niekas neverčia, ką studijuoju ir taip toliau. Vienas net paklausė, ar žinau apie Liparų salas. Kai sutrikusi pakėliau akis, jis pasisakė esąs kalbos mokslų profesorius iš Romos ir tyrinėjęs mano gimtinės dialektus. Lovoje tas profesorius pamėgino mane įkalbėti dulkintis be gumytės, esą mudu juk savi. Tokį „argumentą“ buvau girdėjusi jau ne kartą, ir mano standartinis atsakymas buvo toks: „Ei, branguti, be prezervatyvo dulkinuosi tik su savo vyru, jei tau neaišku. Taigi arba darai, kaip sakau, arba pats apsitarnauk.“

Pasitaikydavo ir malonių klientų, pavyzdžiui, advokatas iš Ženevos, kuris paliko man šimtą eurų arbatpinigių, jaunas didžėjus iš Bazelio, su kuriuo labai gerai sutariau ir šauniai pasikalbėjau. Per vieną vienintelį vakarą jis ėjo su manimi į kambarį keletą kartų. Po trijų dienų mano piniginė išpampo nuo banknotų – vien tik penkiasdešimt arba šimto frankų. Per ketvirtą dieną uždirbau apie penkis šimtus eurų – tai buvo mano asmeninis rekordas. Buvau taip užsiėmusi, kad, kitaip negu Freiburge, neturėjau laiko pažindintis su kolegėmis ir gilintis į jų istorijas. Nors kasnakt griūdavau į lovą tik trečią valandą visiškai nusikalusi ir kasdien surūkydavau po pakelį cigarečių, gaudama tiek pinigų jaučiausi visai gerai.

Savaitė prabėgo greitai, viena diena daug nesiskyrė nuo kitos: klientai, seksas, pinigai, paviršutiniški pokalbiai apie orą ir mano studijas. Vieną dieną – tai buvo gruodžio trečioji – dirstelėjau į kalendorių. Staiga rutiną sutrikdė nemaloni mintis: kada gi paskutinį kartą sirgau mėnesinėmis? Paprastai įsimindavau visokiausias datas, net ir ne tokias svarbias. „Nusiramink, – tariau sau sėdėdama prie baro ir stebėdama, kaip dvi merginos ginčijasi, kuriai atiteks senas sukriošėlis, – tai dėl to streso su Ladja.“ Vis tiek kitą dieną anksti atsikėliau, nuskubėjau į artimiausią vaistinę ir nusipirkau nėštumo testą. Nebe pirmą kartą gyvenime juo naudojausi, jau kelis kartus buvau įsibaiminusi, kad galiu būti nėščia. Nieku gyvu nebūčiau nė pagalvojusi, kad galėčiau gimdyti. Žinoma, kada nors norėjau tapti mama, bet dar negreitai, juk man buvo tik dvidešimt dveji.

Pasitaikė tokia diena, kai klientai vienas po kito varstė duris. Tik vakare, kai išėjo paskutinis, galėjau padaryti testą. Nuėjau į tualetą ir siustelėjau ant juostelės. Tuoj įsitikinsi, kad ir vėl prisigalvojai, viskas bus kaip anksčiau, įtikinėjau save. Bet kai paėmiau į rankas rezultatą, nukrėtė šiurpas: aš buvau nėščia.

Negali būti – tokia pirma mintis atėjo į galvą. Nors santykiai su Ladja ir užsiglaistė, paskutinius du mėnesius mudu nesimylėjome. „Oazėje“ to irgi negalėjo nutikti, prezervatyvas nė karto nebuvo suplyšęs, o be jo niekada nesidulkinau. Tada prisiminiau tą vakarą, kai su Milanu pasigėriau, o paskui mudu apsvaigę nuo alkoholio praleidome naktį mano namuose. Tada tai ir nutiko – o aš net negalėjau prisiminti tos akimirkos. Ašaros užplūdo man akis.

Vis dar sėdėjau ant unitazo. Tarsi iš tolo girdėjau, kaip moterys prieškambaryje ateina ir vėl išeina. Moterys, kurios pasidažo, paplepa, pasijuokia ir nė nenumano, kas tuo metu vyksta visai šalia. Labiausiai norėjau iškart grįžti į Berlyną, griūti į lovą ir užmigti. Ladja atneštų man į lovą karštos arbatos su citrina, kaip visada, kai apsirgdavau. Bet šįkart nesusirgau paprastu gripu, kurį įveiktum tabletėmis ir gerai išsimiegojęs, šįkart tai nebuvo ir egzaminas, per kurį susikirtau ir kurį galima perlaikyti. Nėštumas – blogiau už viską, kas man lig tol buvo nutikę.

Pagaliau atsitokėjau. Nežinau, ar ilgai kiūtojau ant unitazo, bet, regis, tai niekam ir nerūpėjo. Čia buvo tiek daug moterų, kad net barmenė neįstengė visų įsidėmėti. Pasiėmiau švarkelį ir išėjau į lauką. Ėjau kaip robotas, jausmai buvo lyg išsijungę. Įsivaizdavau, kaip reaguotų mano šeima, jeigu papasakočiau apie savo nėštumą. Jie sunkiai susitaikė su tuo, kad vos sulaukusi dvidešimties ištekėjau už Ladjos, bet buvau pažadėjusi nesusilaukti vaikų, kol nebaigsiu studijų. Dabar jie mane atstumtų arba įkištų psichuškėn. Pagalvojau apie Ladją, koks būtų jo veidas, jeigu sužinotų, kad laukiuosi vaiko nuo kito vyro – kaip tik tada, kai jis taip stengėsi išgelbėti mūsų santykius. O Milanas? Kiek jį pažinojau, tėvystės jis išsigintų. Išsigintų, net jeigu paduočiau į teismą dėl alimentų. Norėjau paskambinti Julei ir išsiverkti, bet bijojau jos reakcijos. Ji visada mane įspėdavo per daug neįsileisti su Milanu. Tada pagalvojau apie Verą, savo draugę iš „Oazės“, kuri dirbo viešnamyje, kad galėtų nupirkti savo vaikui Kalėdų dovanų. Nenorėjau, kad ir man taip būtų. Užuot apsidžiaugusi nauja gyvybe, kuri manyje augo, jutau tik baimę.

– Ką čia darai? Gal išprotėjai?

Iš apmąstymų mane pažadino žemas balsas. Sėdėjau ant akmens prie viešnamio mašinų aikštelės, o jau buvo pradėję lyti. Priešais stovėjo juodaodė moteris, su kuria kartą klube buvau persimetusi keliais žodžiais. Ji buvo aukšta, drūta, į plonas kasytes supintais plaukais su margaspalviais karoliukais. Ji vilkėjo mėlyną striukę su gobtuvu, avėjo botus, o rankoje laikė plastikinį maišelį, iš kurio kvepėjo kinišku maistu.

– Norėjau ramiai pagalvoti, – sušnabždėjau.

– Per tokį šaltį? Gausi plaučių uždegimą.

Ji dūrė pirštu į juodą dangų.

– Tai mažiausia bėda, – atsidusau. – Aš nėščia nuo meilužio, o mano vyras nieko apie tai nežino.

Ji tik papurtė galvą.

– Jėzus Marija, – tepasakė. – Ar pasilaikysi kūdikį?

– Ne.

Sėdėjau nejudėdama ant šalto akmens, lietaus lašai krito ant galvos. Ji žiūrėjo į mane susimąsčiusi. Paskui ramiai ištarė:

– Turiu vienos geros klinikos adresą. Šveicarijoje daug paprasčiau negu Vokietijoje. Man regis, kuo greičiau, tuo geriau. Aš žinau, ką kalbu.

Žiūrėjau į ją, bet nieko nesakiau.

– Bet dabar eime vidun, ir kuo greičiau. Būtų tikrai blogai, jeigu dar ir įsisirgtum, – tarė ji ir pastvėrė mane už parankės.

Rankos jau buvo taip užtirpusios, kad nieko nebejutau.

Kitą rytą, kol darbas „Golden Gate“ dar nebuvo prasidėjęs, Šila (toks buvo tos juodaodės kolegės vardas) paskambino savo draugei ir užrašė ant lapelio adresą ir telefoną. Nieko nesakydama atkišo jį man, tik užjaučiamai pažvelgė.

– Ar tu kada nors paskui gailėjaisi? – paklausiau jos.

Ji tik nusišaipė.

– Man bedirbant suplyšo gumytė. Aš ir taip jau esu vieniša mama su septynerių metų dukra. Dar vienas vaikas, ir dar nuo kliento? Ne, aš to nesigailėjau.

Pajutau šiokį tokį palengvėjimą. Šila mane širdingai apkabino, o paskui pasuko į kambarį susikrauti daiktų. Tai buvo paskutinė jos diena Šveicarijoje. Niekada daugiau jos nebemačiau.

Toji klinika buvo Ciuricho priemiestyje, teko ilgai važiuoti tramvajumi ir kelis kartus persėsti. Atvažiavusi į vietą pirmiausia pamačiau eiles tvarkingų namukų su šlaitiniais stogais ir baltomis tvoromis. Gatvės gale stovėjo apskritas modernus stiklinis namas, kuris atrodė kaip biurų pastatas. Šalia įėjimo kabėjo daugybė mažų lentelių: advokato biuras, fizioterapeutas, skambučių centras ir dar viena geltona lentelė, iš kurios supratau, kad radau, ko ieškojau. Lėtai perėjau per kiemą, paskambinau, atidariau duris, įlipau į liftą ir pakilau į ketvirtą aukštą. Viskas man atrodė nerealu, kaip blogas sapnas, kuris tikriausiai greitai baigsis. Bet niekas manęs iš jo neišbudino.

Minutės slinko lėtai, išsitęsė kaip kramtomoji guma. Įsijungiau ausinuką, klausiausi Rammstein „Asche zu Asche“ ir galvojau, kad nėra nieko geresnio už tokią muziką, kai jau vis tiek prieini liepto galą…

Gydytojas tvirtai paspaudė man ranką. Tai buvo aukštas, lieknas vyras žilais plaukais ir dangaus žydrumo akimis, kurių jis neatitraukė nuo manęs. Sėdėjau prieš jį kaip nusikaltėlė, žvilgsnį nudūrusi į grindis. Po trumpo pokalbio man buvo liepta nusirengti, atsigulti ant gulto ir išsiskėsti. Kai jis įjungė ultragarso aparatą, užsimerkiau. Nenorėjau matyti embriono, nenorėjau, kad atkustų jausmai.

– Devinta nėštumo savaitė, – nustatė jis.

Pajutau smilkiniuose tvinksėjimą. Pagalvojau apie Milaną, kuris tikriausiai kaip tik veda savo dukterį į darželį arba pusryčiauja su Natali. Jis neturėjo atsakyti už lengvabūdiškos nakties pasekmes.

Paskui vyko nemalonusis pokalbis, iš to prisimenu tik nuotrupas.

– Įstatymas mane įpareigoja supažindinti jus su šiais dalykais, – pradėjo aiškinti jis. Nors ir stengėsi kalbėti literatūrine vokiečių kalba, šveicariškas akcentas buvo aiškiai girdimas. Jis skiemenavo kiekvieną žodį kaip prokuroras, skaitantis sunkų kaltinimą. – Turite būti įsitikinusi, kad apsisprendėte teisingai, ir turite neleisti, kad kas nors darytų jums spaudimą, nes šio sprendimo nebebus įmanoma atšaukti, – kalbėjo jis toliau ir dėstė dar kažką, ką turėjo man išaiškinti pagal įstatymą.

Kažkuriuo metu jau nebesiklausiau, ką jis sako. Man buvo daromi kraujo ir šlapimo tyrimai, su viskuo sutikau. Paskui man buvo paskirtas laikas vizitui po savaitės. Atsisveikindamas gydytojas dar sykį priminė, kad turėčiau gerai pagalvoti apie savo apsisprendimą. Jis pabrėžė žodį „gerai“.

Kitomis dienomis dirbau kaip visada, tik buvau visiškai atsijungusi. Leidausi dulkinama ir laižoma, bet nieko nejutau, leidau, kad kaišiotų man šiknon pirštus, nors paprastai to nedarau – į viską buvo nusispjaut. Valgiau, kad nepargriūčiau, rūkiau kaip apsėsta, bet nejutau jokio skonio. Kas rytą kalbėjausi telefonu su Ladja, išklausydavau naujienas iš Berlyno. Jis sakė man, kad siaubingai manęs ilgisi, ir kiekvieną pokalbį baigdavo meilės prisipažinimais, kuriems buvau absoliučiai abejinga.

Po septynių begalinių dienų vėl nuvažiavau į tą kliniką, šįkart su taksi. Už procedūrą sumokėjau iškart grynaisiais: tūkstantį penkis šimtus frankų. Man buvo vis tiek, kad tai didelė suma – perskaičiavus tūkstantis eurų. Per praėjusias dienas uždirbau penkiskart tiek ir norėjau, kad viskas kuo greičiau būtų baigta. Nėščia grįžti namo niekaip negalėjau. Puikiai įsivaizdavau, kas tada būtų: Ladja mane įtikintų pasilikti kūdikį. Būdamas patiklus jis tikriausiai net nesuprastų, kad kūdikis nuo kito vyro.

Registratorė migdolinėmis akimis kruopščiai perskaičiavo pinigus ir pakišo pasirašyti daugybę formuliarų. Paskui vėl gulėjau ant gulto procedūrų kambaryje, drebėdama visu kūnu. Vėl ultragarsas, vėl pokalbiai, kurie nedavė man jokios naudos.

– Ar tikrai tokia jūsų valia? – paklausė gydytojas paskutinį kartą.

Aš linktelėjau. Man suleido vaistų į ranką. Pasistengiau atsipalaiduoti. Teatleidžia man Dievas, jeigu jo iš viso esama, galvojau. Paskui išgirdau tylų zvimbimą, panašų į tą garsą, kurį girdėdavau vaikystėje šeštadienio vakarais, kaip žoliapjovės kažkur toli…

Po trijų valandų galėjau grįžti atgal. Seselė, kuri kaip tik užėjo į palatą, nustebusi žiūrėjo, kaip aš greitai rengiuosi.

– Gal jums būtų geriau atsipalaiduoti, – patarė ji man, bet aš norėjau kuo greičiau palikti šią mirties vietą ir grįžti į Berlyną. Man sukosi galva, smarkiai kraujavau, bet galėjau nesunkiai eiti, nors ir lėčiau nei paprastai.

Atėjus laikui atsisveikinti gavau raštelį su keliais konsultacijų telefono numeriais, kuriais niekada gyvenime nesikreipčiau.

– Žinoma, jūs galėsite kreiptis ir į mus, jeigu reikės pagalbos, – susirūpinusiu balsu kalbėjo asistentė.

Ciuricho geležinkelio stotis buvo išpuošta sidabriniais rutuliais ir blizgučiais, buvo trečioji advento savaitė. Prie mažų prekystalių buvo pardavinėjamas karštas vynas, cukruoti obuoliai ir rankų darbo medinės figūrėlės. Buvau pavargusi, tuščia, vieniša ir nieko daugiau nenorėjau, tik su kuo nors pasikalbėti. Turėjau daugiau nei du tūkstančius eurų, bet tai buvo purvini pinigai. Man atrodė, kad tie banknotai ištepti nekaltu krauju, ir vos nesusivėmiau. Paskambinau Ladjai, bet jis buvo užsiėmęs kažkokiu atsitiktinai gautu darbu.

Kai pagaliau sėdėjau šiltame traukinyje į Berlyną, vėl viską prisiminiau. Nutrenkiau rankinę ant žemės ir taip nevaldomai įsiraudojau, kad į mane atsisuko kiti keleiviai.

– Gal galiu jums kuo nors padėti? Kas jums nutiko? – paklausė manęs senyvas ponas.

Jo barzda buvo balta, skruostai raudoni, atrodė kaip geraširdiškas Kalėdų Senelis. Aš papurčiau galvą. Noriu Milano, galvojau sau, kad jis mane apkabintų ir liktų su manimi visą naktį.

Aš nužudžiau savo vaiką. Niekada nelaikysiu jo ant rankų, niekada nešvęsiu jo gimtadienio, nematysiu pirmųjų jo žingsnių ir pirmosios dienos vaikų darželyje. Gal niekada daugiau nebegalėsiu pastoti, pasensiu vieniša ir vieną dieną viena mirsiu savo namuose.

Kai pasieniečiai tikrino mano pasą, nurimau, bent jau garsiai nebekūkčiojau. Užmigau, kai išvažiavome iš Šveicarijos, ir tik prieš pat Berlyną pabudau.

Grįžusi namo įsliuogiau į lovą ir likau gulėti. Ladja, su kuriuo vos tepasisveikinau, susirūpinęs norėjo nutempti mane pas gydytoją.

– Tai tik gripas, – sudejavau. – Palik mane ramybėje.

Užsitraukiau miegamojo užuolaidas ir ištisą dieną miegojau. Miegas grąžino man jėgas, taip užmiegi po ilgo darbo. Tiesiog gulėjau lovoje, snūduriavau ir apie nieką negalvojau.

– Man atrodo, kad ji turi kažkokių rūpesčių, tik nieko man nepasakoja, – išgirdau Ladją sakant Tomui, kai juodu sėdėjo svetainėje.

Po savaitės jis išties liovėsi klausinėti, kodėl nesikeliu ir ar nenorėčiau nueiti su juo į Kalėdų mugę. Ryte išeidavo iš namų ir grįždavo tik po pusiaunakčio. Pirmą kartą nuo tada, kai susipažinome, man neberūpėjo jo naktiniai vojažai.

Žiemos atostogas praleidau lyg apimta transo, vegetavau sau ant kušetės, kaifavau iki apsvaigimo, išjungdama smegenis ir neištardama nė žodžio. Laimė, visi mano draugai buvo išvažiavę, „Oazė“ uždaryta, tad niekam nereikėjo nieko aiškinti. Naujieji metai atėjo su fejerverkais ir linksmybėmis gatvėse, bet aš beveik nieko nepastebėjau. Jaučiausi lyg tunelyje. Bėgau ir bėgau, bet pabaigos nesimatė. Ir nebuvo nieko, kas būtų galėjęs mane išgelbėti.

5 Berlyne sekso verslas mažiausiai apmokamas visoje Vokietijoje. Žinoma, tai susiję su tuo, kad Berlyne didžiulis nedarbas, todėl vyrai neturi tiek daug pinigų kaip Hamburge arba Miunchene. Be to, konkurencija milžiniška: viešnamių ir masažo salonų begalės, visi muša kainas, kad prisiviliotų klientų. Daugybė užsieniečių moterų, kurios po pertvarkos bėgdamos nuo skurdo gimtinėje suplūdo į Berlyną, taip pat prisidėjo prie to, kad sostinėje sekso buvo galima gauti vos už 20 eurų. Aišku, yra ir rinktinių viešnamių, kuriuose valanda sekso kainuoja du šimtus eurų, bet apskritai pigių viešnamių nepalyginti daugiau negu liukso klasės klubų.

9

FREIBURGAS IR MIUNCHENAS: DVI „KOMANDIRUOTĖS“

Vieną dieną – buvo sausio vidurys – atitraukiau miegamojo užuolaidas ir vėl įleidau vidun saulės spindulius. Ladja, kuris man grįžus iš Šveicarijos miegojo ant kušetės, sutrikęs žiūrėjo, kai ėmiausi virti kavą. Dar labiau nustebo, kai nustūmusi į šoną lovą puoliau valyti dulkių nuo grindų. Žvelgė į mane lyg į svetimą, o ne savo žmoną, su kuria gyveno jau trejus metus.

– Čia viskas taip purvina, – pasakiau visai paprastai, o paskui visą dieną tvarkiausi.

Pasiunčiau Ladją pas gėlių pardavėją už kampo, liepusi nupirkti vazoną, žemių ir sėklų. Dažnai kalbėdavome, kad būtų gerai ant palangės auginti gėlių, bet pastaruoju metu man buvo nusispjauti ir į mūsų namus, ir į visa kita. Tą vakarą pirmą kartą po keturių mėnesių mylėjausi su Ladja. Pati nežinojau, iš kur mane staiga užplūdo energija, bet nutariau ir nesigilinti, kad nenubaidyčiau to gero jausmo.

Per kitas savaites grįžau į senąjį gyvenimą. Lankiau paskaitas universitete, ėjau į „Oazę“, penktadienio vakarais susitikdavau su Jule ir kitais kolegomis ir patraukdavome per Prenclauerbergo klubus. Niekas manęs nekamantinėjo, kur pastarosiomis savaitėmis buvau dingusi, aš irgi nieko nepasakojau.

Vėl galėjau skaityti, sutelkti dėmesį į tekstą, galėjau kvatoti su Ladja iš „Simpsonų“, grįždama iš diskotekos dainuoti gatvėje, po sėkmingos dienos „Oazėje“ eiti šopintis ir jaustis graži ir seksuali. Negalėjau žiūrėti tik į kūdikius – net pereidavau į kitą gatvės pusę, kai pamatydavau mamą, stumiančią vežimėlį, suirzdavau, jeigu metro mane bandydavo pakalbinti maži vaikai. Tokios akimirkos man primindavo, kad atsisakiau savo kūdikio iš baimės ir silpnumo. Milano vengiau dėl to paties: nenorėjau jo matyti ir galvoti, kad panašiai būtų atrodęs ir mūsų vaikas. Nenorėjau galvoti apie tai, kad jis būtų mano vaiko tėvas. Į „Kaliforniją“ eidavau tik tada, kai būdavau tikra, kad jo ten nebus. Kelis kartus atsitiktinai sutikau jį, bet nusisukdavau, nekreipdavau į jį dėmesio, tik apsikabindavau Ladją.

Vieną dieną, kai išėjau iš kabako, kažkas iš už nugaros pastvėrė mane už rankos. Žinojau kas – net ir neatsisukusi. Pajutau jo rankas ir ėmiau drebėti.

– Kas nutiko? – paklausė Milanas, verdamas mane žvilgsniu.

– Visiškai nieko, – burbtelėjau sukdama plaukų sruogelę aplink pirštą. – Turiu parašyti begalę kontrolinių, neturiu daug laiko, – bandžiau išsisukti.

– Nekalbi su manim, tik iš tolo pasisveikini – ar dėl ko nors pyksti? – spyrė jis mane toliau.

Vieną beprotišką akimirką pagalvojau, kad reikėtų viską jam papasakoti, viską, ką išgyvenau per paskutinius mėnesius, ir išsiverkti jam ant peties. Bet ta mintis truko tik dvi sekundes. Gyvenimas – ne romantinė komedija, tariau sau, o jis – ne tavo vyras. Ką jis galėtų apie tai pasakyti? Tikriausiai tik apsidžiaugtų, kad nereikia mokėti už dar vieną vaiką.

– Tu ilgai nepaskambinai, – sumelavau. – Maniau, nebenori.

Ledai buvo pralaužti. Jis nusišypsojo su palengvėjimu ir paėmė man už rankos.

– Ne, taip nėra. Dažnai tave sapnuoju. Tik nervai, supranti, ir šeima, ir darbas, – tarė jis, o balse buvo girdėti švelnumas.

– Gal eikim pas Marijų? – pasiūliau.

Buvau pasiilgusi mūsų meilės lizdelio. Jis linktelėjo.

Pakeliui nusipirkome butelį šampano. Ir tik tada, kai ėjau gatve šalia Milano, suvokiau, kaip man jo trūko – tik jis juokdamasis taip atmeta galvą, mosuoja cigarete, tik mudu suprantame vienas kitą be žodžių.

Milanas pasiteiravo manęs apie egzaminus ir kiek dar liko iki diplomo.

– Gal dveji metai, – atsakiau.

Pati gerai nežinojau.

– Ir tada būsi daktarė? – paklausė jis sužavėtas.

– Tik tada, jeigu apsiginsiu daktarinę, – paaiškinau jam.

Šiuo metu esu tik prostitutė, kuri dirba viešnamyje, kad galėtų susimokėti už studijas, pridūriau mintyse. Jis pabučiavo man į kaktą.

Visą naktį mudu praleidome ant siauros Marijaus kušetės. Man patiko bučiuoti Milano kūną ir žiūrėti, kaip jis užsimerkia ir atsiduoda aistrai. Pagaliau taip pavargome, kad užmigome vienas šalia kito – pirmąsyk nuo tada, kai susipažinome. Užmigti šalia mylimojo – nepaprasta. Nors per savo gyvenimą gulėjau lovoje su tiek daug vyrų, man buvo bjauru vien pagalvojus, kad galėčiau užmigti šalia bet kokio vyruko. Prie Ladjos buvau pripratusi: ir prie naktinio jo kosulio, ir prie jo alsavimo man į veidą, sutaršytų plaukų, kai ryte atsikelia. Bet niekaip nebūčiau galėjusi su kuo nors svetimu dalytis intymumu. O Milano artumas man nė kiek netrukdė, priešingai, su malonumu stebėjau, kaip jis guli šalia, ir ramiai užmigau jo glėbyje.

Pavasaris atnešė į „Oazę“ didelių permainų. Pirmiausia Celina, toji nelaimingai įsimylėjusi sutuoktinė, niekam nieko nesakiusi paliko viešnamį. Tiesiog vieną dieną nebeatėjo ir neatsiliepė telefonu. Mes sukome galvą, ar Haris galėtų būti su tuo susijęs, nes nuo tada, kai pradingo Celina, jis taip pat pas mus nebesirodė. Vieną dieną Mandė papasakojo, kad Celina paliko vyrą, pasiėmė vaikus ir persikėlė pas Harį į Riugeną. Ji teigė, kad tos žinios – iš patikimų šaltinių, bet niekas neskubėjo ja tikėti.

– Tikriausiai jis duoda jai pinigų, kad nebereikėtų tuo verstis, o ji ir toliau liko gyventi šeimoje, tik slapta susitikinėja su juo, – spėliojo Jana.

Bet tai ir liko tik spėlionės, nes nė viena iš mūsų niekada nieko apie Celiną nebegirdėjo.

Vieną penktadienį, atėjusi dirbti į vėlyvąją pamainą, nebegalėjau viešnamio atpažinti. Nutrintas baldų komplektas laukiamajame buvo dingęs, vietoj jo stovėjo balta odinė sofa. Vietoj seno, išskydusio takelio gulėjo pūkuotas raudonas veliūrinis kilimas. Koridoriuje kabojo oazių ir kalnų nuotraukos. Buvusiame persirengimo kambaryje darbavosi trys darbininkai – klojo laminatą. Lena, Anjos pavaduotoja, stovėjo tarpdury ir juos kalbino.

– Gal kas laimėjo loterijoje? – paklausiau jos.

– Anjos su draugu nebėra. Šefas ją ištrenkė lauk, – trumpai atsakė ji ir grįžo į laukiamąjį.

Naujasis savininkas buvo vardu Torstenas ir sudarė geraširdžio vaikinuko įspūdį. Nors buvo dviejų metrų ūgio ir svėrė per šimtą kilogramų, nusišypsojo man kaip kūdikis.

– Ar viskas aišku, brangute? – paklausė jis manęs ir taip smarkiai plekštelėjo per petį, kad vos nepargriuvau.

– Aš tau ne brangutė, mano vardas Stela, – užprotestavau.

Laimė, tą akimirką suskambo durų skambutis: tai buvo nuolatinis mano klientas, seniai bematytas. Koridoriuje sutikau Izą, ji kaip tik grįžo iš kambario, o jai iš paskos – mažutis vietnamietis spindinčiu veidu. Azijiečiai mėgsta Izą, nes ji aukšta, blondinė, o jos žvilgsnis griežtas. Mane pamačiusi, ji ėmė vartyti akis, lyg būtų atsitikę kažkas baisaus.

– Ar tas tipas buvo toks šlykštus? – paklausiau jos vėliau, kai mudvi dažėmės vonios kambaryje prieš veidrodį.

– Ne, turėjau omeny ne tą mažulį Ching Chongą, jis be galo mielas. Visai kitą. Ar matei tą šviesiaplaukę beždžionę, kuris sėdi laukiamajame užrietęs nosį? Jis net pinigų nemoka dorai suskaičiuoti! Daviau jam penkiasdešimt eurų, kad iškeistų, o jis krapštėsi penkias minutes.

Tačiau nepasitenkinimas nauju vadovu truko vos kelias dienas, paskui visos apsiprato su Torstenu. Nebuvo jis toks jau blogas. Kilogramais tempė mums pyragų ir saldumynų, visada būdavo malonus ir draugiškas. O vadovavimą viešnamiui perėmė Lena, nors oficialiai ji vis dar buvo tik barmenė. Tik dėl kai kurių dalykų Torstenas užsispirdavo, tada nė Lena jo neperkalbėdavo. Pavyzdžiui, kainas jis sumažino dešimčia eurų, nepaisydamas viso mūsų kolektyvo protestų.

Nors Torstenas labai rūpinosi „Oaze“, klientų beveik nepadaugėjo. Vasarą reikalai klostėsi geriau, juk tada pats statybų įkarštis ir daug darbininkų suvažiuoja visai savaitei į Berlyną, o namo grįžta tik savaitgaliais. Netoli „Oazės“ blokiniuose namuose buvo daugybė butų, išnuomotų tokiems laikiniems atvykėliams, ten daugiau niekas nenorėjo gyventi. Vyrai, žinoma, vakarais tose savo skylėse nuobodžiaudavo, draugų mieste neturėdavo, žmonos būdavo toli, tad jie mielai ir dažnai lankydavosi „Oazėje“, mat pasklido gandas, kad pas mus pigu ir jauku. Nors statybininkai – ne grietinėlė, džiaugėmės, nes iš jų gerai uždirbdavome. Dažnai jie būdavo mandagesni už kai kuriuos klientus, kurie ateidavo pas mus kostiumuoti ir nešini portfeliais, reikalaudavo viską atlikti už trisdešimt eurų ir dar iš aukšto į mus žiūrėdavo, lyg būtų aukštesnės kastos.

Su graikų statybininkais, kurie gyveno aukštu aukščiau ir visą vasarą leido Berlyne, per ilgesnį laiką net savotiškai susidraugavome. Iš pradžių susiraukdavome, pamačiusios juos laukiamajame, nes dažniausiai jie norėdavo tik dvidešimties minučių masažo arba greituko, o paskui likdavo kiurksoti valandų valandas, tad mes, merginos, negalėdavome laisvai pasikalbėti. Bet po kelių savaičių jie pagavo kaifą, kartais daug sykių vesdavosi mus į kambarį, atsinešdavo valgyti, šampano ir dovanėlių, dažniausiai plastikinių niekučių, kuriuos paskui išmesdavome į šiukšlyną. Iš kur jie imdavo tam pinigų, niekas taip dorai ir nesuprato.

Tie graikai nebuvo išrankūs. Kiekvienas turėjo mėgstamiausią iš mūsų, bet jeigu tos nerasdavo, nedarydavo problemų ir eidavo smagintis su kita. Taip pamažu išsidulkinau ir su Vasiliu, ir su Kostu, ir su visais kitais. Vienas jų, Andželas, mane net įsimylėjo. Jis buvo vos per dvidešimties metų ir toks liesas, kad niekaip nesupratau, kaip įstengia tampyti cemento maišus arba dirbti kitus statybos darbus. Jis visada vilkėdavo dideliais sportiniais bluzonais su gobtuvu, nešiodavo beisbolo kepuraitę, mūvėdavo reperio kelnes, kurios vis smukdavo nuo sėdynės. Sakė man, kad esu panaši į buvusią jo draugę, kurios jam siaubingai trūksta. Kuo geriau jis kalbėjo vokiškai, tuo daugiau mudu leisdavomės į šnekas, ir aš daviau jam aibes patarimų, kaip vyrui dera elgtis su moterimi lovoje, nes jis apie tai neturėjo jokio supratimo. Išmokiau jį, kad reikia nusiskusti pimpalą, o prieš aktą truputėlį pasimeilinti, kad nebūtų viskas baigta jau po penkių minučių. Netrukus jis pradėjo taip mane garbinti, kad kaskart pamatęs išrausdavo ir visada atnešdavo man plytelę šokolado iš prekybos centro.

Sykį Volfgangas, nuolatinis mano klientas, užsuko penktadienį po pietų, užuot, kaip paprastai, atėjęs šeštadienį antrą valandą dienos. Jis pamatė, kaip mudu su Andželu sėdime laukiamajame jaukiai įsitaisę ant kušetės ir plepame.

– Kas čia per snarglius? – suriko Volfgangas, įtūžęs svaidydamas į mane žvilgsnius. – Ar jis apskritai jau moka dulkintis?

Kitos merginos ūmai nutilo ir sužiuro į mane.

– Tai mano geras klientas, – atsakiau jam ramiai ir mandagiai. – O dabar, man regis, tau derėtų išeiti ir grįžti tik tada, kai susitaikysi su mintimi, kad aš čia dirbu ir priklausau ne tik tau.

Volfgangas iš tikrųjų išbidzeno lauk kaip paspirtas šuva, bet dar tą patį vakarą paskambino man ir atsiprašė. Melste meldė, kad kitą šeštadienį aplankyčiau jį namie. Sutikau, nes jis neblogai mokėjo: šimtą eurų, kurių su niekuo nereikėjo dalintis, ir tik už tai, kad galėtų pagrabalioti man putę ir pafotografuoti užpakalį. Vis tiek daugiausia laiko praplepėdavome.

Kai Volfgangas pamatė mane išlipančią iš tramvajaus, kone alpo iš džiaugsmo. Jis vilkėjo pilku švarku, ryšėjo raudoną kaklaraištį, o plaukus buvo išsitepęs geliu ir sušukavęs atgal.

– Maniau, kad tavęs daugiau niekada nebepamatysiu! Aš toks idiotas! – atsiprašinėjo jis susisukęs.

Kai atėjome pas jį, pastebėjau, kad viskas švaru – net blizga, tarsi ką tik per kambarius būtų peržygiavusi valytojų kolona. Ore sklandė levandų kvapas, vazoje ant stalo buvo pamerkta baltų tulpių.

– Mano žmona viską išvalė. Žinojo, kad ateisi, – tarė jis mirktelėjęs kaire akimi.

Sabina, jo žmona, jau senokai Volfgangui buvo likusi tik gera draugė ir žinojo, kad jis lankosi viešnamiuose. Vėliau, kai gurkšnojome raudoną Cabernet Sauvignon ir klausėmės Pučinio operų arijų, jis man tūkstantąjį kartą pasakojo, kaip kadaise iš pavydo prarado savo meilę – baltarusę Tanią. Tania dirbo pigioje palydovių agentūroje Berlyne, kur visa valanda kainuodavo tik devyniasdešimt eurų, o iš jų moterys gaudavo vos keturiasdešimt. Jis vis kviesdavosi ją į namus ir pagaliau įsimylėjo – moterį, kuri buvo keturiasdešimčia metų už jį jaunesnė ir turėjo Minske vyrą ir tris vaikus. Tania, aišku, jam nieko nejautė, bet pamažu pradėjo vertinti jo bendriją, nes jis visada buvo jai malonus ir nesielgė kaip su pigia kekše. Volfgangas net aplankė Tanią jos tėvynėje ir susipažino su visa šeima, o ji, vėl atvykusi į Berlyną, lankydavosi su juo ir jo žmona teatruose. Žinoma, tokia padėtis buvo išimtis – dauguma žmonų, bent jau oficialiai, nieko nežinojo apie savo vyrų apsilankymus viešnamiuose.

Šitoks tarpkultūrinis bendravimas ir plėtojosi, kol Volfgangas pradėjo pavydėti kitiems Tanios klientams ir dėl to nebegalėjo naktį užmigti. Vieną dieną prisiliuobęs nuvažiavo į jos agentūrą ir ištaisė ten tokį spektaklį, kad kaimynai iškvietė mentus. „Jūs sušikti sąvadautojai, pranešiu apie jus liaudies policijai, kad jus susemtų ir pasiųstų į Hohenšėnhauzeną!“ – plyšavo jis, vartydamas viską, kas pasitaikė kelyje. Tania, kurios tuo metu ten nebuvo, iš pradžių apie tą incidentą nieko nenutuokė, bet kolegės vėliau išklojo visas smulkmenas ir paklausė, kodėl ji iš kvailumo prisileidžia klientus taip arti, ir dar visai nušokusius nuo proto.

Kaip jai viskas baigėsi, jis sužinojo iš laiško, kurį ji atsiuntė jam iš Minsko. Palydovių agentūros savininkas, įtartinos praeities arabas, dėl policijos vizito turėjo tiek nemalonumų su teisėtvarka, kad su visomis merginomis turėjo persikraustyti kitur. Ant Tanios, žinoma, siaubingai supyko ir išmetė ją lauk, tad jai teko grįžti namo ir aiškintis vyrui, kodėl prarado taip gerai apmokamą darbą valymo paslaugų įmonėje Berlyne…

– Ar jis iš tikrųjų manė, kad ji dirba valytoja? – paklausiau nustebusi.

Volfgangas papurtė galvą.

– Žinai, man atrodo, kad Berlynas dėl visų tų merginų iš Rusijos, kurios čia atseit valo, jau seniai turėtų blizgėti kaip veidrodis.

Aš nusijuokiau.

Žinoma, Volfgangas galėjo mėginti susigrąžinti savąją Tanią, pasiūlydamas jai kalnus pinigų. Tikriausiai jam tai būtų atsiėję tik pusę kuklaus jo turto, kurį sukaupė per keturiasdešimt darbo metų. Bet Tanios vyras pagaliau uždraudė jai dirbti Vokietijoje – vaikai jos esą labai pasigenda. Nuo to laiko Volfgangas ir ieško paguodos įvairiuose Berlyno bordeliuose.

– Laimė, jų daugiau negu pakankamai, – tarė jis. – Tuo ir geras susivienijimas – kad dabar galima atvirai nusipirkti sekso. VDR tą galėjai daryti tik slapčia. Kai 1989-aisiais gavau savąją šimto markių išmoką, viską tuoj pat prakrušau Bokšto gatvės viešnamy.

Vasaros semestro pabaigoje pagaliau laikiau rankose bakalauro diplomą. Mano pažymiai buvo gana geri, net ir sunkiausi dalykai, tokie kaip diferencinė geometrija ir kontrolės teorija, buvo įvertinti gerai. Mano šeima pirmoji mane pasveikino, mama paskambino ir pasakė, kad manimi labai didžiuojasi. Ir Ladja išimties tvarka susidomėjo mano studentiška karjera. Savaitgalį jis pakvietė draugus pietų, paruošė daugybę valgių, tarp jų kiaulienos kepsnį su kukuliais, vieną mano mėgstamiausių patiekalų. „Oazės“ merginos ir daugelis nuolatinių mano klientų taip pat mane pasveikino, net ir Torstenas, naujasis šefas, paspaudė ranką.

– Ne taip dažnai iš mūsų aplinkos merginų kas nors išeina. Visos tik ir tarškia apie savo didelius planus, aiškina, kad šito darbo ilgai nedirbs. O po dešimties metų susitikęs vėl sužinai, kad jos vis taip pat parsidavinėja. Tik vienai iš tūkstančio pavyksta išsikapstyti. Kas žino, gal tai tu ir būsi, – sausai dėstė jis.

Nepaisydama komplimentų, tramdžiau džiaugsmą. Kaip ir anksčiau, buvau studentė be pinigų ir turėjau dulkintis su svetimais vyrais, kad šiaip taip prasisukčiau. Bet dar labiau mane slėgė kas kita: juk savo vaiką nužudžiau dėl to, kad galėčiau toliau studijuoti. Ar tikrai buvo verta?

Laimė, buvo „Oazė“. Nors mano uždarbis buvo ribotas, tapome kaip viena šeima. Ten eidama kasdien džiaugiausi, kad pamatysiu merginas, kad lošime kortomis ir kartu valgysime. Nors kai kurie vyrai, kaip ir anksčiau, buvo šlykštūs, turėjau ir malonių nuolatinių klientų. O kad nenuobodžiautume, Lena visada suskeldavo kokią neįtikimą istoriją. Dažniausiai ji pasakodavo apie tai, kaip jos chebrytė tvarkė naktinį Berlyno gyvenimą, maždaug šitaip: „Tas senas asilas stvėrė man už sėdynės, o tada aš jo snukiu išmazgojau grindis – nieko kita jis nenusipelnė.“

Bet geriausiai, kaip ir anksčiau, sutariau su este Vera. Nors ji nebuvo lankiusi jokios aukštesniosios mokyklos, buvo protinga ir smalsi. Kai atsinešdavau iš universiteto užrašus, ji su malonumu juos nagrinėdavo ir klausinėdavo, ką reiškia tas ar anas, net jeigu nieko nesuprasdavo. Kiekvieną iš mūsų ji visada išklausydavo, nors ir pačiai tuo metu būdavo riesta.

Vieną vasaros vakarą mudvi likome viešnamyje tik dviese. Diena buvo prasta, kitos anksti išėjo ir nuvažiavo į paplūdimio barą prie Šprė. Kad prastumtume laiką, pradėjome gurkšnoti vyšnių punšą, klausėmės Robio Viljamso, o paskui 2raumwohnung. Vėliau pradėjome šokti, o galiausiai išvargusios ir nebeatgaudamos kvapo nuvirtome ant kušetės.

Staiga Vera pradėjo verkti.

– Atleisk – kai išgeriu, visada susigraudinu, – atsiprašinėjo ji.

– Kartais reikia išsiverkti, – raminau ją, duodama nosinuką. – Kas gi nutiko?

– Prieš tris mėnesius pasidariau abortą. Pastojau nuo savo draugo Hasano, bet negalėjau gimdyti. Juk mudu nesusituokę.

Ji liovėsi verkti ir įsižiūrėjo pro langą. Buvo šilta, nuostabiai graži vasaros naktis.

– Tai kodėl už jo neišteki? – paklausiau aš.

Vera tik nusijuokė.

– Man regis, jo giminė mane greičiau nudobtų, negu leistų mums susituokti. Aš ne musulmonė ir dar dirbu kekše. Tu nepažįsti arabų, jie gyvena savo pasaulyje ir laikosi labai griežtų taisyklių.

Iš apačios kaimynai pabeldė į lubas – muzika jiems per garsi. Pritildžiau.

– Libane Hasanas turi sužadėtinę, kurią anksčiau ar vėliau turės vesti, – pasakojo Vera toliau. – Jis sako, kad su mudviem tai visai nesusiję – ją išrinko šeima ir jis taps jos vyru, kad turėtų ramybę, bet nė už ką jos nedulkins. Bet kartais man atrodo, kad jis meluoja. Juk norėdamas susilaukti santuokinio vaiko turės ją krušti.

Apie vidurnaktį, išgėrusios po kelias taures viskio su kola, buvome jau taip nusitašiusios, kad vos pastovėjome ant kojų. Labai tikėjausi, kad nebeateis joks klientas.

– Ar žinai, kas tikrai blogai? Ta šliundra žino apie mane! – subliuvo Vera. – Žino ir viską toleruoja, nes vyrai, jų supratimu, turi teisę į meilužę, joms svarbiausia, kad jas vestų, apnėštintų ir rūpintųsi šeima.

Paskui sėdėjau pasilenkusi virš unitazo ir galvojau, kad man paskutinioji. Vera vis dar spjaudėsi neapykanta.

– Mačiau jos nuotrauką: nusipenėjusi kumpanosė, o veidas spuoguotas! – nenurimo ji. – Ar tokios bobos turi bent kruopelę savigarbos? Negalėčiau gyventi su vyru, jeigu žinočiau, kad jis turi kitą.

Kai pajėgiau atsistoti, priėjau prie Veros ir ją apkabinau. Jos akių pieštuko linija buvo išsiliejusi, gražus veidas atrodė kaip kaminkrėtės.

– Žinai, – tariau jai, – man regis, mes niekada to nesuprasime. Laimė, priklausome kitokių moterų kategorijai.

Tą vakarą mudvi nebevažiavome namo. Nusibaigusios kritome ant apskritos lovos Azijos kambaryje ir užmigome.

– Aš tą padarysiu, – vieną vakarą prisipažino man Tomas, kai su Ladja sėdėjome SO36 prie baro.

– Ką?

Prakaitu permirkę marškinėliai buvo prilipę man prie nugaros, o paskubom surūkytos cigaretės graužė gerklę.

– Visiems laikams grįšiu namo, – pareiškė jis ir kaip įrodymą ištraukė iš kelnių kišenės autobuso bilietą. Nors ir daug išgėrus, jo žvilgsnis buvo ramus ir tvirtas.

– O kaip tavo draugė? – paklausiau. Jųdviejų jau seniai nebemačiau kartu.

– Ak, ji ir pati nežino, ko nori, – atsiduso Tomas. – Prieš du mėnesius, kai susiginčijome, išmetė mane lauk, o paskui ir vėl panoro, kad grįžčiau pas ją. Tekėti ji nori, bet dabar jai dar per anksti. Apsigyvenau pas vieną draugelį iš mūsų rajono, pas tokį jauną prancūzą. Jis savas – šį mėnesį nemokėjau už nuomą, o jis nieko nesakė. Bet sumautai jaučiuosi. Nebenoriu gyventi iš išmaldos.

– O ką veiksi savo kaime? Juk ten nieko nėra! – bandžiau jį paprotinti.

Iš tikrųjų nė už ką nenorėjau paleisti Tomo. Per tuos metus jis tapo man kaip brolis. Buvo vienintelis žmogus, pas kurį galėjau nueiti, susikapojusi su Ladja, nes jis geriausiai jį pažinojo. Tomas niekada nepalaikydavo nė vieno iš mūsų, tik bandydavo mus sutaikyti.

O kaip dažnai po praūžtos nakties jis likdavo pas mus arba mes pas jį. Kitą dieną kovodavome su pagiriomis srėbdami česnakų sriubą ir gerdami apelsinų sultis. Jutau, kad man jo beprotiškai trūks.

Ladja juokdamasis grįžo iš šokių aikštelės. Kai sužinojo, kad Tomas išvažiuoja, jo džiaugsmą it vėjas nupūtė. Stengėsi neišsiduoti, bet nuotaika buvo sugadinta.

– Tūkstantį kartų jis apie tai kalbėjo, bet niekada taip ir neišvažiavo, – ramino save Ladja, kai jau gulėjome lovoje.

– Jis jau nusipirko bilietą, – atsakiau išjungdama šviesą.

Šįsyk Tomas buvo rimtai apsisprendęs. Vieną rugpjūčio rytą išlydėjome jį į autobusų stotį.

Prieš tai visą naktį prasėdėję „Kalifornijoje“, nusigavome į kažkokį rūsį Prenclauerberge, klubą, kuris buvo toks naujas, kad dar neturėjo pavadinimo.

Kai šeštą ryto visiškai nusivarę sėdėjome kebabinėje, niekas dar nenorėjo miego. Sara, Tomo draugė, kuri prie mūsų prisidėjo naktį, lėtai siurbčiojo turkišką arbatą ir tyliai verkė, didelės ašaros riedėjo skruostais ir krito į lėkštę. Skambėjo linksmas didžėjaus Iotcio Maljorkos hitas, kuris visiškai netiko prie niūrios mūsų nuotaikos.

Pakeliui į stotį niekas neištarė nė žodžio, visi buvo pernelyg pavargę ir liūdni.

– Kalbėjau telefonu su mama. Šiandien vakare bus bigoso ir pyragėlių, o tėvas pažadėjo leisti pasivažinėti jo motociklu, – pasakojo Tomas, kai stovėjome prie autobuso. Jis laimingas šypsojosi. Po šešerių metų jis vėl pamatys savo tėvus Silezijoje.

Prie autobuso prisirinko keleivių su sunkiais krepšiais ir ėmė grūstis prie durų. Kai kurie paskubom rūkė paskutinę cigaretę arba mėgino susiderėti su vairuotoju dėl papildomo bagažo. Tomas turėjo tik mažą juodą kuprinę, savo daiktus buvo išpardavęs arba išdovanojęs pažįstamiems. Mums paliko kavavirę, garso kolonėles ir patalynę, kurią buvo gavęs iš turtingosios viešbučio paveldėtojos.

– Laimė, prisiminimai nieko nesveria, kitaip tau tektų išsinuomoti sunkvežimį, – pajuokavau.

Maži vaikai verkė motinoms ant rankų, jauna mergina atsisveikindama bučiavo draugą. Purviname priekiniame lange buvo matyti lentelė su užrašu „Krakowa“. Pasijutau vos ne kaip užsienyje – iš visų pusių girdėjosi lenkiškų pokalbių nuotrupos, svetima man kalba skambėjo griežtai ir gražiai.

Nuo tada Ladja leido dienas vienas. Kai prasidėjo žiemos semestras, dalyvavau daug laiko suryjančiame universiteto projekte ir kas antrą dieną turėdavau susitikti su draugais arba sėdėti namie prie kompiuterio. Laiko vyrui tuo metu beveik negalėjau skirti, juolab kad popietes ir toliau leidau „Oazėje“.

Ladja likdavo namie, miegodavo iki vidurdienio, o paskui apsidūmindavo hašišu. Paskutinį pagalbinio darbininko darbą statybose jis ir vėl buvo metęs.

– Nedirbsiu juodadarbiu už tris eurus per valandą, tegul pasiieško kitų idiotų, – įtūžęs aiškino jis man.

Rudis, anglas, tuo metu gydėsi ligoninėje nuo narkomanijos, taigi Ladja nebeturėjo nieko, su kuo būtų galėjęs paplepėti, ir nuobodžiavo. Jis vėl pradėjo dažnai lankytis „Kalifornijoje“, o iš ten grįždavo namo kupinas naujų planų.

– Mudu su Nilsu nusprendėme perpardavinėti narkotikus. Jis turi begalę pažįstamų, o aš turiu patikimų šaltinių, kur galiu pigiai gauti dozių. Suskaičiavome, kad per dieną galime užkalti mažiausiai šimtą eurų.

– Vargu ar tai gera idėja. Nesinori paskui tąsytis su mentais, – paprieštaravau.

– Ak, nieko čia pavojingo. Mes tik prakalinėsime žolę, nešiosimės nedidelius kiekius. Jeigu mus ir sučiups, sakysime, kad nešiojamės savoms reikmėms, – dėstė jis man.

Toji verslo idėja išsilaikė vieną savaitę, per kurią Ladja kasdien piniginėje turėjo mažiausiai dvidešimt eurų ir leido juos nuotolinio valdymo automobiliams (sau) ir pigiems papuošalams (man). Nors auskarai buvo grynas kičas arba per ryškūs, džiaugiausi jo dovanomis.

Vieną vakarą Ladja grįžo namo įniršęs tiek, kad net drebėjo, veidas buvo raudonas kaip burokas, smilkinių kraujagyslės išpampusios tvinkčiojo.

– Pritrėkšiu tą šunsnukį, prisiekiu! – sukriokė jis ir paleido peleninę į sieną. Kai aprimo, papasakojo, kas nutiko.

Kažkoks sūtrauka albanas paklausė Ladjos ir jo draugelio, ar jie nenorėtų pirkti nerealiai geros žolės už ypatingą kainą, ir paėmė iš jų šimtą eurų. „Tuoj grįšiu“, – tokie buvo paskutiniai jo žodžiai. Ir pranyko. Abu dileriai liko sėdėti mėšle, nes viena Nilso draugė jau buvo sumokėjusi už prekę, o jos vyras, toks agresyvus plikšis mušeika, buvo pagarsėjęs kaip nesuprantantis juokų.

– Prisiekiu, kad pričiupsiu tą pydarą, išmalsiu jam snukį, o tada tegul krušasi su kitais tol, kol užkals mūsų pinigus, – šaukė Ladja.

Aišku, jis nieko taip ir nepadarė. Tas tipas nebepasirodė, o Ladja su Nilsu liko sėdėti skolose. Svajonė apie greitą praturtėjimą žlugo, ir apie dilerio karjerą Ladja niekada daugiau nebeužsiminė.

Vasaros gale mane aplankė mama, dėdė ir jaunesnioji pusseserė Marija. Nebuvau jų mačiusi jau metus, tad pasiėmiau dvi savaites išeiginių, kad galėčiau skirti jiems pakankamai laiko, aprodyti Berlyno įžymybes ir su Marija netrukdomai išeiti vakarais pasilinksminti. Ladjai kraupiai nepatiko, kad aš laisva, o jam reikia dirbti, nes prieš kelias dienas buvo įsidarbinęs popieriaus fabrike. Po darbo skubėdavo pas mus ir lydėdavo mudvi su Marija į diskoteką, iš kurios be penkių ryto neišeidavome. Iš pradžių jis dar šiaip ne taip išsiruošdavo į darbą, nors ir neišsimiegojęs ir skaudama galva. Bet kai vieną rytą iš diskotekos grįžau dešimtą, radau jį tebedrybsantį lovoje.

– Argi tau nereikia būti fabrike? – paklausiau susinervinusi.

– Aš blogai jaučiuosi, – suurzgė jis, užsitraukdamas antklodę ant galvos.

– Gal reikėtų mažiau gerti, – šiurkščiai surikau, nutraukiau antklodę, išpešiau pagalvę ir užmečiau darbo drabužius jam ant lovos. – Arba tuoj pat apsirengi, arba tarp mūsų viskas baigta!

– Ko tau iš manęs reikia? Ar žinai, kaip sunku arti? Dar niekada gyvenime tau neteko taip sunkiai dirbti. Anoks čia darbas – sėdėti masažo salone ir kirkintis su diedais! – atšovė jis.

– Ak taip! Bet babkės, kurias ten uždirbu, tau visai neprošal, ar ne? – klykiau aš.

Jis dar nespėjo nieko atsakyti, o aš jau skėliau jam antausį. Vieną akimirką maniau, kad trenks man, bet jis tik visas išraudo, įtūžęs dėbtelėjo į mane, nieko nesakydamas. Ledinė tyla varė man siaubingą baimę. Nulindau į virtuvę ir prisidegiau cigaretę. Jis išbėgo iš namų vienais džinsais, įsispyręs į šlepetes ir trinktelėjo durimis.

Po pietų su Jule ir savo šeima sėdėjau gatvės kavinėje ir be ūpo knebinėjau tuno salotas. Buvau užsidėjusi akinius nuo saulės, kad paslėpčiau nuo žliumbimo užtinusias akis. Mano giminaičiai nė už ką neturėjo sužinoti, kad mudu susipjovėme. Ladją jie pripažino tik per didžiausius vargus, bet jo taip ir nepamėgo – buvo per mažai išsilavinęs ir netašytas.

– Būtinai turėtume nueiti į Naująją nacionalinę galeriją ir Gugenheimo muziejų, – tarškėjo pusseserė, nekantriai vartydama kelionių vadovą. Ji kliedėjo dėl meno bei fotografijos ir buvo susidariusi sąrašą muziejų, kuriuos būtinai norėjo aplankyti.

– Gal nuvažiuotum ten su Jule? Man baisiai skauda galvą, – atsiprašiau ir pradingau tualete.

Kai pavalgėme, dėdė pareikalavo, kad kartu apžiūrėtume Žandarų aikštę. Nieko nesakydama nusekiau jiems iš paskos. Mama pastebėjo, kad aš surūgusi, ir pristojo, kad pasakyčiau kodėl, tada jau visiškai susinervinau.

– Susipykome su Ladja, supratai? O dabar palik mane ramybėje! – rėkte išrėkiau.

Japonų turistai, kurie savo milžiniškais fotoaparatais fotografavo Prancūzų katedrą taip susijaudinę, lyg matytų aštuntą pasaulio stebuklą, atsisuko į mane kaip į pabaisą.

Kai mama sužinojo, dėl ko susikirtome su Ladja, pasibaisėjo jo elgesiu.

– Išsinuomok atskirai butą ir mesk tą dykaduonį! Negadink dėl jo savo ateities, – toks buvo jos patarimas.

Aš tylėjau. Ką jie žino apie mano gyvenimą, galvojau sau. Aplanko mane kartą per metus, pasiteirauja apie studijas ir profesinius planus. Ką jie žino apie tuos šlykščius vyrus, kuriuos kiekvieną dieną čiupinėju, kad kaip nors prasisukčiau? Gal Ladja ir nevykęs slunkius, bet jis užtektinai išsimurkdęs purve, kad suprastų, jog kartais man atrodo, kad visas pasaulis nusiteikęs prieš mane.

Po rudens atostogų „Oazėje“ kilo nesutarimų. Torstenas, naujasis mūsų šefas, nesumokėjo Lenai, kaip buvo sutarta, valandinio atlygio už jos, kaip registratorės, darbą, mat negalįs sau to leisti.

– Reikalai neblizga. Šiuo metu tu man per brangi, – išklojo jis paprastai.

Lena įniršo ir pagrasino, kad apsilankys buvęs jos vyras, karštakošis peštukas, nepagarsėjęs kaip diplomatas krizių sprendėjas. Torstenas tik pralemeno kažką kaip trimetis pyplys ir pažadėjo, kad iki Kalėdų jai sumokės.

– Bet man reikia tų pinigų, – kartojo Lena nenurimdama.

Ir kitoms buvo ne geriau. Kai baigėsi vasara ir statybininkai išsivažinėjo, į „Oazę“ beveik niekas nebeužsukdavo. Jeigu po pamainos kuri nors išsinešdavo šešiasdešimt eurų, galėdavo laikyti save laiminga.

Vieną dieną mudvi su Lena sėdėjome laukiamajame.

– Gal galėtum duoti man to viešnamio adresą pietų Vokietijoje, kur pernai dirbai? – paklausė ji nudūrusi akis. – Turiu mokėti tiek daug kreditų: už automobilį, už naują butą, o ir vaikams reikia drabužių ir žaislų.

– Aš dabar irgi sėdžiu skylėj. Važiuokim tenai kartu, – pasiūliau jai.

Jau metus nebuvau išvažiavusi pagal sutartį, bet, turėdama omeny savo finansinius reikalus, nieko geriau nesugalvojau. Iš Ladjos, kaip ir anksčiau, nieko negalėjau tikėtis. Akyse man stovėjo nekantrus buto šeimininko žvilgsnis, kai jis jau nežinia kelintą kartą teiravosi, kada pagaliau sumokėsime skolas.

Dar tą patį vakarą paskambinau Lorenai – ją užtikau ne Freiburge, o atostogaujančią Kanaruose.

– Na, žinoma, ta ilgaplaukė studentė.

Ji prisiminė mane ir apsidžiaugė, kad paskambinau. Jos viešnamyje kaip tik labai trūko moterų, tad juo geriau, jeigu aš atsivešianti dar ir draugę.

Vieną šeštadienį lapkričio pradžioje mudvi su Lena susitikome Rytų stotyje. Mūsų vežėjas jau laukė. Tinklalapyje, kuriame ieškoma bendrakeleivių, buvau radusi jo skelbimą ir su juo tik trumpai šnektelėjau telefonu, tad nežinojau, kas mūsų laukia. Trisdešimt eurų iki Štutgarto buvo ganėtinai pigu, ir daugiau nieko nebeklausinėjau.

Bet Lena iš išgąsčio taip ir liko išsižiojusi. Tikra tiesa, folksvageno autobusiukas – tai tau ne limuzinas, o Heningas, trisdešimt penkerių metų studentas, pasišovęs mus vežti, buvo storulis ir atrodė nevėkšla, bet mes neturėjome iš ko rinktis, nes dar tą vakarą mūsų buvo laukiama Freiburge.

Kol susimąsčiusi žvelgiau pro langą, miestas liko mums už nugaros. Lorenos nebuvau regėjusi nuo pirmojo apsilankymo Freiburge, ir tiesiog stebuklas, kad ji norėjo mane vėl matyti savo viešnamyje, nors tada susirgusi strimgalviais pasprukau. Prisidegiau cigaretę, užtraukiau dūmą ir tik tada paklausiau mūsų užsisvajojusio vairuotojo, ar apskritai jis leidžia rūkyti automobilyje.

– Hmm, tiesą sakant, aš nerūkau, bet, man regis, jeigu jūs abi norite… – pralemeno jis.

– Nebeištversiu neparūkiusi, – pareiškė Lena ir išsitraukė iš kelionkrepšio pakelį cigarečių.

Mūsų malonusis studenčiokas tikriausiai nedrįso paprieštarauti, nes Lena visais požiūriais buvo įspūdinga. Dėl to man ir patikdavo būti su ja: žmonės tiesiog pajusdavo jai pagarbą. Net ir įtartiniausi tipai sprukdavo šalin, kai Lena perleisdavo juos piktu žvilgsniu. Aš buvau kitokia: sudarydavau ramios ir geraširdės merginos įspūdį ir turėdavau stengtis, kad nepasirodyčiau pernelyg maloni. Mano ironiją, šiaip ar taip, suprasdavo tik nedaugelis.

Freiburge viskas buvo taip pat, kaip išlaikiau atminty: akmenimis grįstos gatvelės, viduramžiškos bažnyčios, kepykla, kurioje gali nusipirkti puikių sviestinių riestainių ir kuri, aišku, uždaroma ketvirtą po pietų. Kai su lagaminais įžengėme vidun, Lorena su mumis veik nepasisveikino. Ji buvo prastai nusiteikusi, mat darbininkai laiku nesuremontavo vieno kambario ir pareikalavo, kaip ji teigė, per daug. Kaip visada, Lorena laikėsi nuomonės, kad visas pasaulis prieš ją susimokęs ir tik žiūri, kaip išpešti iš jos sunkiai uždirbtus pinigus.

Laura, ta mergina, kuri aną kartą slaugė mane susirgusią, vis dar ten gyveno – jau dvejus su puse metų. Atpažinusi mane, pripuolė bučiuotis ir glėbesčiuotis. Visas kitas Lorena buvo pati išmetusi lauk.

– Nepakęsiu, kad čia kas nors narkašintųsi, baidytų klientus ir už nugaros mane apsukinėtų, – pareiškė mums Lorena, o tada leidosi aimanuoti dėl blogų darbuotojų ir kaip sunku rasti dorų mergaičių. Paskui iš karto saldžiu balseliu manęs paklausė: – O kaip tavo studijos, brangute?

Aš tik ramiai nusišypsojau.

– Man atrodo, ji tų merginų neišmetė, o jos pačios pabėgo, – svarstė Lena, kai trečią valandą nakties valėmės dantis.

Aš tik patraukiau pečiais.

– Lorena visada tokia. Vieną akimirką tau šypsosi, o kitą gena tave po velnių.

Reikėjo priprasti anksti keltis. Jeigu naktį vėlai atsiguldavome, būdavo beprotiškai sunku, kai žadintuvas suskambėdavo aštuntą. Negalėjome įsivaizduoti, kad dirbanti liaudis tokiu metu jau seniausiai atsikėlusi.

Jaučiausi it paraleliniame gyvenime. Beveik pamiršau studijas, šįsyk net knygų nebuvau pasiėmusi.

Kartą paskambinau vienam bendramoksliui paklausti, kada atiduoti kitą diferencinių lygčių namų užduotį.

– Jau savaitę su jomis vargstu. Kitą savaitę reikia atiduoti, – išgirdau atsakymą.

– Stengsiuos ir aš, kiek galiu, bet nieko negaliu pažadėti. Mano vyras, kaip tyčia, susilaužė koją ir guli ligoninėje, o man reikia skirti jam visą dėmesį, – suskiedžiau.

Po to pokalbio mane ėmė graužti sąžinė, kad suskėliau tokią bjaurią istoriją. Paprastai užduotis universitete atlikdavome susiskirstę grupėmis, ir jau kelis kartus buvau gavusi gerą pažymį, nors beveik niekuo neprisidėjau, nes leidau laiką viešnamyje arba būdavau nusikalusi po darbo.

– Čia taip nuobodu, nors mirk, – išgirdau Lenos balsą.

Sugrįžau į Freiburgo realybę.

Kad nors kiek išsklaidytume kasdienio darbo monotoniją, visus viešnamyje, ir merginas, ir klientus, pakrikštijome pravardėmis, kad galėtume ramiai paliežuvauti. Žaki iš Lenkijos buvo pagrindinis mūsų atakų taikinys. Vadinome ją Angelu, nes ji turėjo šviesias garbanas, mėlynas akis ir sumautai naivų veidą. Kad ir kaip ten buvo, ji geriausiai iš visų uždirbdavo, nors ir nekalbėjo nė žodžio vokiškai. Ji beveik nesidažė ir nuėjo tiek toli, kad klientams pasirodydavo su snupiais dekoruotais apatiniais ir kojinaitėmis. Gal būtent toks mergaitiškas žavesys ir varė iš proto mažo miestelio vyrus. Bet mudvi su Lena turėjome savą versiją.

– Kas žino, ką ji kambariuose išdarinėja, – svarsčiau aš.

– Ji garantuotai už papildomus penkis eurus atkiša šikną dulkinti ir duoda nuleisti į burną, – patikslino Lena.

Ji taip pat baisiai siuto ant Žaki, nes per tą Angelą prarado daug nuolatinių klientų.

Kartais man tokie plepalai patikdavo, o kartais pagalvodavau: „Vaginos pavydas“, ir tik papurtydavau galvą. Žaki nieko nenutuokė apie mūsų liežuvavimą. Jeigu nebūdavo su klientais – o su jais niekada neužtrukdavo ilgiau negu dvidešimt minučių, – kalbėdavosi telefonu su draugu iš Lenkijos arba sėdėdavo virtuvėje prie stalo su žodynu ir mėgindavo mokytis vokiečių kalbos. Kartais pasiklausdavo mūsų, kaip teisingai ištarti vieną ar kitą žodį, ir jeigu tuo metu nebūdavome sumurusios ir tyčia ko nors nepaistydavome, padėdavome jai.

Vieną dieną Žaki sėdėjo ant lovos, šviesūs jos plaukai krito ant pečių, o apskritos akys buvo išplėstos.

– Stela, – paklausė ji angliškai, – kodėl čia per radiją visi šneką tik apie seksą? Tik ir girdžiu Verkehr, Verkehr, Verkehr6 – per visas stotis.

Mudvi su Lena vos nemirėme iš juoko. Prunkšdama mėginau jai paaiškinti, kad vokiškas žodis Verkehr susijęs dar ir su automobiliais, ir su gatve.

– Traffic, Jacqui. They are talking about the traffic on the highway.

Vargšė Žaki nesuprato, ko mes taip isteriškai juokiamės. Vokietija jai buvo svetima šalis, ji mokėjo labai nedaug žodžių, daugiausia iš darbo srities, tokius kaip „čiulpti“, „dulkintis“ ir „prancūziškas totalus“.

Tą savaitę, nebepamenu kada tiksliai – laiko pojūtį seniai buvau praradusi, – į „Šmitą“ atvyko dvi brazilės naujokės. Viena buvo aukšta, kavos spalvos oda ir lanksti, tokia, kokią visi ir įsivaizduoja mergaitę iš Kopakabanos. Tik dirstelėjęs į veidą pamatydavai, kad jai jau apie keturiasdešimt. Kita buvo jaunesnė, bet storesnė ir turėjo kreivus dantis.

Lauros dėka per pusvalandį apie jiedvi viską išsiaiškinome. Lorena kaip tik buvo išėjusi apsipirkti, todėl Laura, ją pavaduodama, patikrino naujokių darbo dokumentus.

– Jos atvažiavo iš Štutgarto ir jau dirbo Baden Badene, – papasakojo ji. – Nesuprantu, ko joms čia reikia. Ten daug geriau.

Bet apskritai ji buvo daug malonesnė negu su kitomis naujokėmis, nes iš pirmo žvilgsnio pamatė, kad jos jai ne konkurentės.

– Ką, anai vos per trisdešimt? – stebėjosi vėliau Lorena, kalbėdama apie vyresnę brazilę, kai giliai užtraukė kelis cigaretės dūmus.

Daugmaž taip buvo įvertintos tos atvykėlės ir liko aišku, kad per dvi dienas jos iš čia išsinėšins – arba savo noru, arba šefė jas išspirs.

Tądien beveik nebuvo klientų, o jei kas ir užsukdavo, tai tik už penkiasdešimt eurų. Man gerai nuskilo, nes pas mane apsilankė mirtinai nusilakęs klientas, sumokėjo už pusantros valandos ir visą laiką pratysojo lovoje, nes jam buvo labai bloga ir jis vis tiek nefiksavo, kur esąs.

– Eikš, mergyt, – sugargaliavo jis, ir ranka, ištiesta į mane, nukrito žemyn.

Atsisėdusi ant lovos krašto laukiau net nenusirengusi. Tik visą laiką turėjau suspaudusi jo ranką, jo kelnėse niekas nevyko. Tas vyrukas, kokių trisdešimties metų, vilkėjo kombinezoną ir avėjo purvinus sportbačius be prekės ženklo. Tikriausiai eidamas iš darbo susipylė gerklėn per daug alučio. Jis vis mėgino pagriebti mane už krūtų spenelių, bet aš sėdėjau per toli ir nepasijudinau nė per centimetrą, o jis buvo per silpnas, kad protestuotų.

– Gal pratęskime? – paklausiau po valandėlės, nors buvo praėję tik keturiasdešimt minučių.

Išdrįsau tą pasiūlyti, nes žinojau, kad Lorena išgabeno savo žiurkę pas veterinarą. Paprastai ji, rūpindamasi išlaikyti gerą savo viešnamio vardą, pedantiškai kontroliuodavo, kad neapsukinėtume klientų.

Tasai vyrukas iš paskutiniųjų išsitraukė iš kišenės šimtą penkiasdešimt eurų už „antrą valandą“. Po dvidešimties minučių juo atsikračiau, nieko taip ir nepadariusi. Teko tik padėti jam apsiauti, nes tokios būsenos jis net nesugraibė batų raištelių.

Mudvi su Lena laukėme nesulaukėme paskutinės dienos „Šmite“, ir ji vis artėjo.

– Dar trys dienos šitame kalėjime, – tarė ji garsiai, kai devintą ryto apsimiegojusios pusryčiavome vienoje kavinukėje. Padavėjas, arabas, kalbantis su Pietų Vokietijos akcentu, keistai į mus pažiūrėjo. Tikriausiai jam atrodė neįprasta, kad prieš Kalėdas mudvi tokios nervingos.

– Nebeištversiu tos kaliūzės! – bene tūkstantąjį kartą nusiminusi purkštavo Lena.

Prisimenant Berlyną buvo suprantama, ko ji nervinasi.

– Man irgi čia daug kas nepatinka, – pridūriau. – O ir biznis ne itin klojasi. Be to, įgriso tūnoti ten po šešiolika valandų per dieną. Kaip manai, gal imti ir pabėgti? Pasiskambinau į kelis viešnamius, kurie skelbiasi laikraštyje. Miunchene šią savaitę dar yra dvi laisvos vietos. Bordelis su praeinamais kambariais, šimtas eurų nuomos per dieną, visa kita lieka mums.

Bordelyje su praeinamais kambariais man dar nebuvo tekę dirbti. Tai toks pastatas, kurio laukujės durys atviros, o visuose butuose sėdi daug moterų. Vyrai gali vaikštinėti po tą namą ir apžiūrinėti prostitutes, o panorėję kurią nors išsirinkti. Kabėti ten kaip skerdenai mane ne itin viliojo, kita vertus, turėjo būti lengviau pakeliama negu Freiburgo viešnamyje.

Nutarėme sprukti kitą naktį, kai visos bus sumigusios, kad nereikėtų aiškintis su Lorena. Ji tikrai būtų sukėlusi skandalą, jeigu būtų sužinojusi, kad nieko neįspėjusios ketiname išvykti. Juk buvome sutarusios, kad dirbsime pas ją dvi savaites.

Taigi palaukėme, kol merginos sugulė į lovą, ir palinkėjome visoms labos nakties. Tada susimetėme daiktus į kelionkrepšius ir ant pirštų galiukų išcimpinome į speiguotą lapkričio naktį. Gatvėse nebuvo nė gyvos dvasios, kaip pirmoje siaubo filmo scenoje, nesimatė nė taksi, tad bagažą iki stoties teko nusitempti pėsčiomis.

Nors ir buvau pavargusi, man ta situacija pasirodė žavi. Naktį kažin kur bastomės, mūsų žingsniai aidi ant grindinio, mėnulio pjautuvas kybo virš galvų – po ilgo laiko pajutau lengvumą ir nuotykių skonį. Akimirką pamiršau, kad esu tik paprasta prostitutė, kuri perbėga iš vieno bordelio į kitą.

Stotyje išgėrėme kavos. Be mūsų, laukimo salėje nieko nebuvo, tik storas geležinkelio tarnautojas, kuris prisėdo prie mūsų ant suolelio, visą laiką žiovavo ir mėgino užmegzti su mumis pokalbį. Kai ankstų rytą atvažiavo pirmas traukinys į Miuncheną, įlipome į jį pavargusios, bet laimingos, kad palikome Loreną ir jos beprotnamį.

– Iki nebepasimatymo, Freiburge, – sukuždėjo Lena jau beveik miegodama, kai vagonai pajudėjo bėgiais. Ir aš bemat įmigau.

Miunchene buvome sutarusios susitikti su Larsu Burger King kioskelyje prie centrinės stoties. Su tuo vyru buvau susiskambinusi ir jis pažadėjo mus pasitikti. Jis kelis kartus praėjo pro šalį, bet mes jo nepažinome. Gerai apsirengusių, losjonu po skutimosi kvepiančių Miuncheno verslininkų minioje jis atrodė kaip pasiklydęs pensininkas iš Teksaso: storas, akutės mažos, prasmegusios riebalų raukšlėse, su treningais ir sportbačiais, kurie kadaise buvo balti.

Trumpai pasisveikinęs Larsas nusivedė mus prie automobilio – nustebome pamačiusios geltoną pontiaką su odinėmis sėdynėmis, o važiuodamas Larsas smagiai spaudė greičio pedalą. Tuo pat metu aiškino sutarties sąlygas:

– Šimtas penkiasdešimt eurų už kambario nuomą per dieną, o likę pinigai jums. Už reklamą turėsite irgi pačios susimokėti, bet galiu duoti jums vieno draugo telefoną, jis galės įdėti jus už penkiasdešimt eurų per savaitę į interneto portalą, – dėstė jis.

– Skamba neblogai, – sušnabždėjau Lenai. – Jeigu per dieną gautume šešis arba septynis šimtus eurų, tai yra panašiai kaip Freiburge, tai pati skaičiuok, kiek per savaitę galime čia užsidirbti. Ar šiaip, ar taip, daugiau negu pas tą raganą Loreną.

Tauškėme su Larsu apie viešnamį Freiburge, ir jis negalėjo atsistebėti tomis darbo sąlygomis.

– Ką? Negalėjote išeiti darbo metu? Juk tai sąvadavimas. Bavarijoje mane tuoj įskųstų policijai. Beje, čia privalote užsiregistruoti kaip prostitutės, tokios sąlygos, jeigu norite dirbti Miunchene. Centrinės stoties policijos nuovadoje tam įkurtas atskiras skyrius. Rytoj pat tą ir padarykit, nenoriu jokių nemalonumų. Pas mus viskas švaru, – dudeno jis, pabrėždamas „pas mus“.

Tipiškas viešnamio savininkas, įsitikinęs, kad tik jo viešnamis pats pačiausias, o visi kiti – tikros skylės.

Miesto apartamentų namas „Sunshine“ buvo bjaurus betoninis statinys – raudonas fasadas ir maži kvadratiniai langiukai su raudonomis žaliuzėmis. Jis stovėjo netoli metro stoties „Westend“, jau už zonos, kurioje Miunchene draudžiama prostitucija, ir panėšėjo į fabriką arba kareivines. Aplinkui stovėjo vien sandėliai ir pašiūrės. Pirmame aukšte buvo atidarytos storos plieninės durys, paprasti surūdijusio metalo laiptai vedė viršun per daugybę aukštų. Kiekviename aukšte – po tris butus, ant durų priklijuotos ten dirbančių moterų nuotraukos. Kiekvienai skirtas atskiras skambutis su savita melodija.

Kaip supratau iš nuotraukų, kone pusė čionykščių darbuotojų buvo ilgakojai transseksualai, perdėtai išsidažę ir pasivadinę tokiais vardais kaip Triksi arba Roksana. Lena taip ir liko išsižiojusi. Larsas tik kvatojosi.

– Jie labai populiarūs, – skubėjo paaiškinti jis. – Stengiuosi neimti jų vienu kartu per daug, kitaip tarpusavy susipjauna. Transvestitai tuo požiūriu daug blogesni už moteris.

Kai užlipome į penktą aukštą, Larsas atidarė duris. Plačiame koridoriuje buvo penkerios durys, dvejos iš jų atviros.

– Jūsų darbo kambariai, – tarė jis. – Jums pasisekė, kad dvi merginos vakar anksčiau išvažiavo, antraip būčiau neturėjęs jums vietos. Vyksta mugės, galima užsikalti gražaus pinigėlio7.

Abu kambariai atrodė visiškai vienodai. Šalia lovos stovėjo komoda su plastikine lempele, be to, buvo juoda spinta su slankiosiomis durimis ir dvi baltos Ikea lentynos.

Kai Larsas atsisveikino, likome Lenos kambaryje ir ėmėme ruoštis darbui. Apie savo koleges tą pirmą rytą nedaug ką sužinojome, tik po trijų valandų iš savo lizdelio išslinko užsimiegojusi nepasidažiusi moteris ir nepasisveikinusi įlindo į vonios kambarį.

– Labai jau keistas darbo laikas, – nusistebėjo Lena, jau bene tūkstantąjį kartą peržiūrinėdama nuotraukas savo mobiliajame.

– Man tik keista, kad jau taip seniai čia sėdime, o dar nė sykio nesigirdėjo jokio skambučio, nei mūsų, nei kurios kitos. Tai kur tie garantuoti pinigai? – garsiai pasipiktinau.

Kitų moterų, kurios dirbo tame aukšte – tai buvo dvi vengrės, – beveik nesimatė. Kitaip negu mes, jos visą laiką buvo užsiėmusios.

Tą dieną vis dėlto į mūsų duris paskambino gal koks dešimt vyrų, bet nė su vienu iš jų taip ir nesusiderėjome. Tarp jų buvo ir keli užsieniečiai, kurie mėgino numušti kainas – norėjo pasidulkinti, pasilaižyti, o labiausiai analinio už trisdešimt arba keturiasdešimt eurų. Dar derėdamiesi jie imdavo grabinėtis ir tapdavo agresyvūs, kai paprašydavai jų išeiti.

– Nesuprantu, kodėl jie visi su mumis taip derasi, – svarsčiau su Lena. Larsas buvo mus patikinęs, kad minimumas už seansą – penkiasdešimt eurų. O vengrės, kaip ir anksčiau, nė nosies iš savo kambarių nekišo. – Man regis, kažką darome ne taip.

Vidurnaktį likome visai be nervų. Iki to laiko turėjau tik girtą rusą, kuris už du šimtus eurų valandą fotografavo mano šikną.

Kai Larsas trumpam užėjo pasiimti nuompinigių, pasakėme jam, kad neturime iš ko susimokėti, ir jis mus suprato. Aš nutylėjau, kad vieną klientą turėjau, nes norėjau pasilaikyti ką užsidirbusi.

Po pusvalandžio, kai išėjo Larsas, durų skambutis suskambėjo kelis kartus. Atidarėme duris, bet ten stovėjo ne vyras, o pagyvenusi moteris su berniuku ir keturiais kelionkrepšiais. Iš pradžių pamaniau, kad ta moteris pas mus dirba, bet ji buvo per sena, stora ir apskritai nevalyva, be to, dvokė prisvilusiais riebalais ir cigaretėmis. Vaikiukas pralemeno kelis netaisyklingus vokiškus žodžius, o paskui leidosi kalbėtis su motina man nesuprantama kalba. Jis buvo mažas, smulkutis, stipriai išbertu veidu. Ne vyresnis negu šešiolikos.

Bet paaiškėjo, kad jam ką tik suėjo aštuoniolika, tądien buvo jo gimtadienis. Jis pamojavo man panosėje rumunišku pasu kaip įrodymu ir prisispyrė, kad mudvi su Lena būtinai įsitikintume, jog jis sako teisybę.

– Larsas sakys, čia dirbti. Aš aštuoniolika, – nesiliovė kartojęs.

Tuo tarpu motina jam vis kažką kalbėjo.

– Čia bordelis. Čia gyvena vien merginos, – nepailsdama aiškino jam Lena.

Taip kalbėjome gal kokias dešimt minučių, o tada tas berniukas su krepšeliu pranyko vonioje. Mes grįžome į savo kambarius. Po valandos, būdamos virtuvėje, savo nuostabai, vėl jį pamatėme. Jis segėjo sijoną, avėjo aukštakulnius, buvo smarkiai išsidažęs, o ant galvos užsimaukšlinęs raudoną peruką.

– Transvestitas, – sušnabždėjo man į ausį viena vengrė, vartydama akis.

Naujasis kolega buvo gan drovus, sėdėjo ir žvelgė į tolį, netardamas nė žodžio. Kažkas papasakojo, kad jis rumunas, parsidavinėja nuo penkiolikos. Vadinasi Treise, o uždirbtus pinigus iš jo atima motina. Jo sesuo jau irgi dirbusi pas Larsą.

– Na ir gražumėlis, eik tu šikt! – tepasakė Lena, užgesino cigaretę ir mudvi suvirtome į didelę jos lovą.

Sapnavau kažką malonaus, bet ūmai šaižūs riksmai išvertė mane iš lovos. Pirmą akimirką toptelėjo, kad esu Berlyne, o šalia manęs guli Ladja, bet paskui atpažinau šviesius Lenos plaukus ir jos veido kontūrus. Girdėjau, kaip rėkauja kažkokia moteris, kaip dunksi ant žemės mėtomi daiktai, paskui nuaidėjo trys šūviai, lyg į kažką gretimam kambary būtų šaudoma. Lena tolygiai kvėpavo greta manęs. Aš visa drebėjau, nežinodama, ką daryti. Mūsų kambario durys buvo neužrakintos, triukšmas sklido iš koridoriaus. Apimta panikos atsikėliau pro akutę pažiūrėti, kas ten darosi, bet vėl ėmė rėkauti daugybė žmonių, ir aš atsitraukiau nuo durų.

Akimirką svarsčiau, gal kviesti policiją, bet mano mobilusis gulėjo švarke, kurį neapdairiai buvau palikusi koridoriuje. Paskui riksmai pritilo. Galiausiai trinktelėjo durys ir tapo visiškai tylu. Kiek palūkėjusi vėl užmigau.

Kai kitą rytą pabudau, saulė buvo jau aukštai danguje. Blyški žiemos saulė nešildė, bet aš džiaugiausi, kad apskritai matau šviesą. Bendruose kambariuose radome savo daiktus kaip palikusios, ir man dingtelėjo, kad viskas, ką girdėjau, buvo tik košmariškas sapnas. Lena taip ir negirdėjo viso to spektaklio ir nustebusi spoksojo į mane, kai viską jai papasakojau.

Eidama į vonią sutikau vieną vengrę, kuri atrodė įsibauginusi ir sutrikusi. Paklausiau jos apie praėjusios nakties triukšmą, bet ji nesileido į kalbas.

– Geriau tai pamiršk, – tepasakė šiurkščiu balsu, sukdama akis į šalį.

Kai paskui virtuvėje tepiausi sumuštinį, atėjo Treisė, rumunas transseksualas, ir atsisėdo greta. Stebėjo mane nieko nesakydamas, paskui atsistojo, priėjo prie lango ir net neklausiamas prakalbo apie nakties įvykius. Pasirodė, kad vokiškai jis kalba daug geriau negu vakar vakare.

Paaiškėjo, kad apie antrą valandą paskambino du nusitašę arabai ir išsirinko dvi merginas, kiekvienas po pusvalandį. Bet vienas buvo taip prisiliuobęs, kad jam taip ir neatsistojo. Kai mergina pasakė, kad laikas baigėsi, jis pasiuto: esą tai jos kaltė, blogas servisas, todėl jis reikalaująs dar vieno nemokamo pusvalandžio. Ji, žinoma, atsisakė, ir jau norėjo išeiti iš kambario, o tada jis trenkė ją į sieną ir ėmė smaugti. Paskutinę sekundę ji išsprūdo iš jo gniaužtų ir rėkdama išbėgo į koridorių, o ten tas girtuoklis ėmė daužyti ir vartyti viską, kas pasitaikė kelyje. Jo sėbras bergždžiai mėgino jį nuraminti, merginos lakstė aplinkui ir isteriškai klykė it skerdžiamos. Galiausiai tas tipas išsitraukė pistoletą ir pašaudė į orą, sukeldamas dar didesnę paniką. Netrukus visas namas susirinko prie durų, atskubėjo ir Larsas, bet kai pabandė ginčą užglaistyti, pats gavo į nosį. Pagaliau kažkam atėjo į galvą paskambinti į policiją, o tada tuodu dėjo į kojas, palikdami nusiaubtą butą.

– Tai aš ir stebėjausi, kodėl čia nėra apsauginių. Ir durys apačioje visą laiką atviros, eina kas nori, – dėstė Lena. Ji buvo daug metų dirbusi raudonųjų žibintų srityje, daugiausia barmene klubuose, ir tvirtino man, kad Berlyne niekas nelaikytų naktinio viešnamio nepasirūpinęs saugumu.

– Ką mes čia, tiesą sakant, darome? – paklausiau Lenos, kai likome tik dviese virtuvėje ir sėdome valgyti pusryčių: kepto viščiuko su bulvytėmis.

– Noriu namo, – prisipažino Lena.

Palaukėme, kol pas vengres atėjo klientų, tada stvėrėme krepšius ir nepastebimai nulipome laiptais. Tik tada, kai buvome jau toli nuo to namo, pagaliau atsikvėpiau. Nors buvo šalta lapkričio diena, nugara man sruvo prakaitas. Lena, kaip visada rami, prisidegė cigaretę ir nusijuokė.

– Šitą kelionę ilgai prisiminsiu, – tarė ji.

Ieškantieji bendrakeleivių tik vakare turėjo dvi vietas viename automobilyje į Berlyną. Automobilyje, kuris išvažiavo po valandos, buvo tik viena laisva vieta.

– Važiuok tu, tavęs laukia vaikai, – pasiūliau Lenai.

– Ar tikrai?

– Aš vis tiek dar norėjau pasivaikščioti po Miuncheną, – patikinau ją.

Iš tikrųjų įlipau į vieną iš turistinių autobusų prie centrinės geležinkelio stoties ir apžiūrėjau įžymybes: Marijos aikštę, Maksimiliano gatvę, delikatesų turgų, Dievo Motinos katedrą. Viename bavariškame restorane suvalgiau kiaulienos kepsnį su kukuliukais. Susimokėjusi paskambinau Ladjai ir pranešiau, kad grįšiu namo tik po vidurnakčio.

– Gaila, – pasakė jis liūdnu balsu. – Norėjau su tavimi nueit į gimtadienį mūsų kabake.

– Kitą kartą, – sumurmėjau.

– Ir dar kai kas, – tyliai tarė Ladja. – Ar susirgai mėnesinėmis?

– Ne.

Prieš išvažiuojant du rytus mane pykino, ir aš jam apie tai papasakojau. Nuo to laiko net nepagalvojau apie mėnesines, pastarosiomis dienomis tiek daug visko nutiko. Bet dabar man dingtelėjo: jau dvylika dienų užtrukau.

– Nusipirk nėštumo testą, – paprašė jis manęs baigdamas pokalbį.

Iki išvykimo turėjau dar valandą, tad nuėjau į artimiausią vaistinę ir nusipirkau testą. Prisiverčiau negalvoti apie rezultatą – prisiminimai apie tai, ką prieš metus išgyvenau Šveicarijoje, buvo pernelyg siaubingi.

Kai pakeliui į Berlyną sustojome vienoje pakelės užeigoje parūkyti, nuėjau į tualetą. Nėštumo testas, kaip visada, buvo balta juostelė su dvidešimt puslapių naudojimosi instrukcija visomis pasaulio kalbomis. Reikia pasiusioti ant juostelės ir palaukti dvi minutes, o tada mėlynas brūkšnelis ant juostelės – neigiamas atsakymas, atsipalaiduok, šįsyk tau pasisekė; du brūkšneliai – teigiamas, bingo, prisižaidei, tavo gyvenimas niekada nebebus toks kaip anksčiau.

Laukdama atsakymo, spoksojau į dūmus ir skubiai papsėjau cigaretę. Laimė, tualete buvau viena. Atrodė, kad laukiu jau visą amžinybę, o praėjo tik dvi minutės. Du brūkšneliai! Aš ir vėl nėščia…

6 Verkehr (vok.): 1. eismas; 2. lytiniai santykiai.

7 Mugių miestuose, tokiuose kaip Hanoveris ir Frankfurtas, likus mėnesiui iki mugių viešnamiai spausdina laikraščiuose skelbimus „uždarbis garantuotas“. Iš tikrųjų prostitutėms nėra geresnių klientų už vienišus turtingus verslininkus, kurie po įtemptos dienos nori atsipalaiduoti ir neskaičiuoja pinigų. Tiesa, kaip ir visada raudonųjų žibintų srityje, negali žinoti, ar didelis renginys mieste tikrai sutrauks daug lankytojų. Kai 2006 metais Vokietijoje vyko pasaulio futbolo čempionatas, žiniasklaida plyšavo taip, kad į Berlyną iš visos Europos suplūdo tūkstančiai prostitučių. Jos tikėjosi, kad per tokį renginį uždarbis bus garantuotas, nes vyrai po rungtynių bus girti ir ištroškę sekso. Bet pasirodė, kad futbolo turistai nesiveržė į viešnamius, ir visas tas savaites biznis vos ruseno. Gal tiesiog daugumas aistruolių atsivežė ir žmonas arba pakabindavo ką nors tūsuose, kurie visur vyko.

10

O STEBUKLE

Kai atsidūriau Berlyne prie savo namų durų, jaučiausi ir pakylėta, ir pavargusi. Taip norėjau iškart pasakyti Ladjai, kad jis bus tėvas, bet kai įėjau, jis miegojo priešais televizorių. Tad naujieną sužinojo tik kitą dieną.

– Einu pas gydytoją, – pasakiau jam, o po pauzės: – Tikriausiai aš nėščia.

Jis bandė suvaidinti kietą, nė nemirktelėjo, bet pastebėjau, kad ranka sudrebėjo, kai pylėsi į puodelį kavos.

– Tai eik greičiau, – tiek tepasakė.

Pažinojau jį kaip nuluptą, todėl supratau, kad atsainia reakcija jis maskuoja baimę ir džiaugsmą.

Ginekologijos kabinetas buvo vos už dviejų šimtų metrų nuo mūsų namų, bet eidama ten beveik nieko aplink nemačiau. Net nepastebėjau, kaip pradėjo snigti, tik kai užėjau vidun, mano megztinis buvo visas baltas ir šlapias.

– Vakar pasidariau nėštumo testą ir jis buvo teigiamas, – išpyškinau dar registratūroje.

– Tuomet prašom palaukti laukiamajame.

Registratorei nepadariau jokio įspūdžio.

Ji tarsi nė nepastebėjo, kokia aš susijaudinusi, bet juk ne jos pilve tikriausiai užsimezgė nauja gyvybė.

– Reikės palaukti valandą, o gal ir dvi, kol ateis jūsų eilė, – kalbėjo ji toliau.

Man buvo tas pats.

Laukiamajame sėdėjo dar viena nėščioji. Jai buvo kokie trisdešimt penkeri metai ir ji visą laiką kažką kuždėjo savo partneriui į ausį, o jis švelniai glostė jai pilvą. Šalia kikeno dvi aštuoniolikinės, abi su megztiniais, nesiekiančiais nė bambos, raudonai išsidažiusios lūpas ir apsiavusios klaikiais rausvais pliušiniais aulinukais.

Skaitinėjau informacines brošiūras: „Kontraceptinės tabletės: taip ar ne?“, „Kaip žvaliai išgyventi klimaksą?“ „Silpna šlapimo pūslė – ką daryti?“ ir taip toliau. Šita aplinka mane slėgė. Niekada nemėgau ligoninių ir gydytojų, man jie primindavo, koks silpnas ir pažeidžiamas mūsų kūnas, o po patirties Šveicarijoje dar labiau negalėjau pakęsti tokių vietų.

– Nagi, pažiūrėkime, – ramiai tarė gydytojas, kai atėjo mano eilė.

Pas jį buvau nebe pirmą sykį, jis man patiko: aukštas, rankos tvirtos, raudoni papūsti skruostai man labiau priminė kepėją negu ginekologą.

– O štai ir jis, – kalbėjo, rodydamas į ultragarso aparato ekraną.

Labai stengiausi ką nors įžiūrėti, mačiau daugybę baltų ir pilkų taškelių, bet jokio pavidalo.

– Va ten, – dūrė jis pirštu, – ta maža balta dėmelė, ar matote? Vienas milimetras – šešta nėštumo savaitė.

Buvau be žado ir negalėjau atitraukti nuo ekrano akių. Prisipažinsiu, kad pirmąjį susitikimą su savo kūdikiu įsivaizdavau kiek kitaip, taškelių krūvoje dar nesimatė jokios žmogaus figūros. Ir vis tiek tai buvo mano kūdikis.

Vėl išniro prisiminimai apie Ciuricho kliniką, bet šįsyk tai buvo tik praeities šešėliai. Likimas suteikė man naują galimybę ir aš tiesiog buvau laiminga. Pagimdysiu kūdikį, mylėsiu jį ir matysiu, kaip jis auga, – tiek man buvo aišku, o visa kita tą akimirką buvo vis tiek. Šįkart man nė kiek nerūpėjo, kad dar nebaigiau studijų ir neturiu pinigų. Iki šiol visada kaip nors susitvarkydavau, tariau sau. Viskas įvyko kitaip, negu reikalauja sveikas protas ir mano gyvenimo planas, kurį buvau gerai apmąsčiusi, kitaip, negu man bandė įskiepyti tėvai. Tarp bendramokslių panašaus atvejo nebuvo: matematiką studijavo labai nedaug merginų, ir nė viena iš tų, kurias pažinojau, neturėjo vaikų. Tą minutę pasijutau vyresnė ir brandesnė. Likimas pasibeldė į mano duris ir aš pasijutau pakankamai stipri priimti dovaną. Taip ir subręstama, ar ne?

Grįždama namo pastebėjau kelis mokyklinukus, kurie mėtėsi sniego gniūžtėmis. Jau mačiau, kaip vieną gražią žiemos dieną su savo mažyliu eisiu važinėtis rogutėmis, paprastais žodžiais aiškinsiu jam apie pasaulį, o grįžtant namo nupirksiu mudviem karšto šokolado. Vien ta mintis suteikė man sparnus, ji buvo visai kitokia negu viskas, apie ką anksčiau svajojau.

Ladja sėdėjo ant kušetės ir žiūrėjo žinias per televiziją: Vokietijoje prasidėjo žiema, avarijos gatvėse, Irake į nelaisvę paimti įkaitai.

– Aš nėščia – kuo tikriausiai! – sušukau jam dar nė nenusivilkusi švarko.

Iš pradžių jis nieko neatsakė.

– Man atrodo, kad dar turiu tą suvirškinti, – sumurmėjo galiausiai ir nuslinko į miegamąjį. Neužpykau ant jo, nes ir šiaip norėjau pabūti viena.

Neįsivaizdavau, kad šiandien galėčiau eiti dirbti, tad paskambinau į „Oazę“ ir pasakiau, kad susirgau.

– Bjaurus gripas, – kriokiau į ragelį, – tikriausiai visą savaitę gulėsiu lovoje.

Vien pagalvojus, kad reikėtų gultis su svetimais vyrais, darėsi bloga. Iki tol daviausi krušama klientų, į savo kūną žiūrėjau kaip į pasismaginimo ir pinigų šaltinį. Bet dabar jis tapo mažytės, neapsaugotos būtybės nameliais, ir aš bijojau, kad jam nenutiktų kas bloga.

Per kitas dienas mane užvaldė neveiklumas. Nebėjau į universitetą, visą dieną valgiau kukurūzų dribsnius su pienu, žiūrėjau tokius filmus kaip „Krikštatėvis“ arba „Purvini šokiai“ ir buvau nugrimzdusi į apmąstymus. Ar mudu su Ladja liksime kartu? Ar būsime geri tėvai? Ar pavilksiu studijas, prostitutės užsiėmimą, būsimą darbą ir vaiko auginimą? Kas bus su manimi ir Milanu?

Po savaitės apsisprendžiau į „Oazę“ nebeiti. Priešingai, nei prognozavo Torstenas, laikotarpis prieš Kalėdas – paprastai geriausias per visus metus – buvo katastrofiškai blogas. Džiaugeisi per dieną sukrapštęs šimtinę.

Paskambinau, bet niekas neatsiliepė, nors buvo antra valanda dienos. Po daugybės bandymų lioviausi skambinti pamaniusi, kad gal visą viešnamį išguldė gripo epidemija. Bet vėlyvą vakarą gavau Janos žinutę: „Oazė“ amžiams užsidarė.“

– Gal juokauji? – paklausiau jos telefonu.

– Ne. Torstenas atsiuntė man vakar žinutę, kad jam nebeapsimoka: per daug išlaidų, o apyvarta per maža. Per paskutinį pusmetį sakosi praradęs krūvą pinigų.

Nuo žinios, kad „Oazė“ uždaryta, neatsipeikėjau visą dieną. Tas viešnamis mums visoms buvo ne tik darbovietė, bet ir vieta, kur gera būti, nes visuomet rasdavai su kuo pasikalbėti. Šiaip ar taip, susiklosčiusios aplinkybės palengvino apsisprendimą nebeparsidavinėti.

Universiteto bendramoksliai pasveikino mane ta proga, kad laukiuosi. Daugelis neįsivaizdavo, kaip tokioje jaunystėje galima gimdyti vaikus. Jų prioritetai dabar buvo studijos, praktika arba kelionės per atostogas.

– Žinai, vaikas – nuostabus dalykas, bet kaip tu tą suderinsi su studijomis? Tikrai nebus paprasta, – abejojo Paulius, vaikinukas, su kuriuo dažnai susieidavome kartu mokytis. Jis dirbo universitete lektoriumi ir jau rašė diplominį bendradarbiaudamas su vienu Nyderlandų universitetu.

– Kaip nors susitvarkysiu. Vyras man padės, – atsakiau susimąsčiusi.

Dar tą pačią dieną užsiregistravau laikyti dviejų sunkių egzaminų. „Dabar, kai tapsi mama, dar svarbiau kuo greičiau baigti studijas“, – tariau sau.

Buvo dar ir praktinių problemų, kurias būtinai reikėjo išspręsti, pradedant jau nuo mūsų namų: sugedę elektros lizdai, kiauri langai, pelėsiai vonioje ir virtuvėje, apsilaupę seni tapetai. Be to, gyvenome Moabite, viename iš labiausiai nusmukusių Berlyno rajonų. Tik spėk išeiti iš namų – iškart prisikabina kokie nors vaikigaliai, girtuokliai arba dileriai. Nuolat niokojamos telefonų būdelės ir stotelių paviljonai, iš visų pakampių dvokia myžalais ir šunų šūdais, dažnai vyksta gaujų pjautynės.

Iki tol man visai nerūpėjo, kur gyvename, nes vis tiek namie beveik nebūdavau, bet savo vaikui norėjau ko nors geresnio. Ladja irgi buvo tokios pat nuomonės, ir ilgokai paskambinėję ir pasižiūrinėję pagaliau atradome trijų kambarių butą Prenclauerberge, kuris turėjo likti laisvas kito mėnesio pradžioje, nuoma atrodė visai įkandama. Netoliese buvo didelis parkas su senų ąžuolų alėjomis. Po vienu krūmu Ladja netgi užtiko ežiuką.

Buvo tik viena bėda: neturėjome tūkstančio eurų nuomos užstatui. Už senąjį butą jo mokėti nereikėjo.

– Būtų gerai nueiti į darbo biržą, – sumąstė Ladja. – Turiu išmaitinti nėščią žmoną, dabar jau jie privalės mums padėti.

– Bet užstato už mus tikrai nesumokės, – atsakiau paniurusi ir susimąsčiau. Net jeigu dar kelias savaites eičiau parsidavinėti į kurį nors Berlyno viešnamį, tokios sumos nė už ką neuždirbčiau. Grįžau namo, nežinodama, ko griebtis.

Netrukus suskambo mano mobilusis: skambino Mimi iš „Oazės“, jai magėjo pasidalinti naujienomis. Pasveikinusi mane, kad laukiuosi, paklausė, ar nenorėčiau nuvažiuoti į Bavariją. Ten vienas viešnamis, kuriame ji dirbo, dviem savaitėms ieško pavaduojančios vadybininkės.

– Tau reikės atsiliepinėti į skambučius, atsiskaitinėti su klientais, o už tai gausi šimtą eurų per dieną. Pati mielai ten važiuočiau, bet dabar lankau darbo biržos kursus. Galėsi eiti ir į kambarius – tavo pilvas dar ne toks didelis, niekas nieko neįtars.

Tikrai nenorėjau dar kartą išvažiuoti, o ypač dabar, kai laukiausi. Bet suskaičiavau, kiek per tas dvi savaites uždirbčiau.

– Tūkstantis keturi šimtai eurų. Iš tų pinigų sumokėtume užstatą ir dar liktų kraiteliui, – pranešiau Ladjai per vakarienę.

Jis, žinoma, nesutiko, kad tokios padėties važiuočiau į Bavariją.

– Geriau nueikime į socialinę rūpybą, tavo kvailas išdidumas mums šįkart niekuo nepadės, – bambėjo jis.

Palaiminimą Ladja man suteikė tik po kelių dienų, kai paskambino to buto valdytojas: jau galime įsikraustyti. Išgirdusi tuos žodžius, stryktelėjau ir apsikabinau Ladją. Jis nupirko butelį šampano ir mudu susidaužėme iš džiaugsmo dėl naujų apartamentų. Išgėriau tik simboliškai gurkšnelį – vos tik sužinojau, kad laukiuosi, atsižegnojau nuo alkoholio. Nebeliko abejonių, kad važiuosiu į Bavariją, nes mums skubiai reikėjo pinigų, o darbo birža pasikliauti negalėjome, juk žinoma – kol perveda pinigus, tenka laukti mažiausiai mėnesį.

Iki tol Ladja dažniausiai apsimetinėjo, kad nežino, jog pinigus mudviem uždirbu gulėdama su kitais vyrais. Iš tikrųjų jis puikiai žinojo, kad jo žmona parsidavinėja, tik tą faktą buvo nustūmęs į pasąmonę. Tačiau dabar, kai buvau nėščia, jis pareikalavo aiškiai pasakyti, ar tuo užsiimsiu ir Rozenheime.

Užtikrinau Ladją, kad nė už ką ten nesidulkinsiu. Tąkart sakiau tiesą – juk tame viešnamyje turėjau dirbti tik vadybininke.

Tą pačią dieną susiskambinau su to viešnamio šefe, tokia isteriška varna, kuri priminė man Loreną iš Freiburgo. Ji visą laiką skundėsi netikusiomis moterimis, kurios tik atbaido klientus ir nieko nesugeba, ir sugebėjo apkalbėti visokias personas, nors mudvi dar net nebuvome pažįstamos. Tikriausiai visoms viešnamių savininkėms trūksta vieno šulo, pamaniau sau. Turėjau prižadėti, kad kuo skubiau atvyksiu į Rozenheimą.

Atsisveikinimas su Berlynu tapo rutina. Po dviejų dienų sėdėjau sau ramiai traukinyje, vežančiame į pietus, gėriau kavą su pienu ir klausiausi muzikos iš ausinuko. Šįkart grožėjausi pro langą lekiančiais miestų vaizdais ir įsivaizdavau, kaip juose gyvenčiau. Erfurte įlipo jaunas vyriškis, gydytojas, kuris grįžo iš kongreso, ir mudu šnekučiavomės, kol traukinys atvyko į Miuncheną, o ten turėjau persėsti į Rozenheimą.

Rozenheimas buvo nedidelis, atrodė kaip ir kiti Vokietijos miestukai. Ėjau Stoties gatve ir pamačiau viską taip, kaip ir įsivaizdavau: dešinėje – paštas, kairėje – vaistinė, už kelių metrų – neišvengiami kosmetikos parduotuvių ir prekybos tinklų filialai. Pagaliau priėjau aikštę, iš visų pusių juosiamą rokoko stiliaus namų, viduryje teškėjo fontanas.

Be manęs, aplinkui nieko nesimatė. Po penkių minučių radau namo numerį, kur turėjo būti viešnamis, bet ten stovėjo tik pastatas plačiu fasadu, o ant jo buvo pritvirtintas didžiulis medinis kryžius. Dirstelėjau į miesto planą, kurį buvau išsispausdinusi Berlyne – atėjau tikrai ten, kur nurodyta. Sutrikusi ieškojau toliau ir užsukau į mažutę vyninę, kurioje dar degė šviesa. Prie baro stovintis vaikinas nustebo, kad įžengiau nešina lagaminu.

– Ieškau „Mond“, kažko panašaus į naktinį klubą, – sušnabždėjau kuo tyliau ir pasistengiau nenurausti.

Jo veide nušvito šypsenėlė.

– Ak, tu ieškai viešnamio? – perklausė jis aiškiu bavarišku dialektu. – Jis šalimais, neįmanoma nepamatyti.

Vyrukas parodė pro langą į namą, prieš kurį ką tik stovėjau. Nieko nesuprasdama išplėčiau akis.

– Nesistebėk dėl kryžiaus, ten anksčiau gyveno vienuolės, – paaiškino jis, lyg tai būtų pats normaliausias dalykas pasaulyje, ir įniko toliau valyti staliuką prie durų.

Padėkojusi grįžau prie to vienuolyno ir nesusilaikiau nenusišypsojusi: tu būsi vienuolė, dažnai sakydavo man senelė, nes septyniolikos sulaukusi dar neturėjau draugo…

Kai paskambinau, duris atidarė vyras sutaršytais plaukais. Jis vilkėjo naktinius, buvo įsispyręs į šlepetes ir įleido mane vidun.

– Ar pažįsti Eveliną? – paklausė jis manęs su nenuspėjamu Rytų Europos akcentu, kai nusivilkusi striukę nešiausi lagaminą į virtuvę.

– Kalbėjau su ja telefonu, – paaiškinau.

– Tikiuosi, nesusitiksi su ja tikrame gyvenime… Beprotė – tai dar švelniai apie ją pasakyta. Būtų pats laikas gultis į psichuškę.

Nepristojau prie jo kamantinėti. Klestelėjau ant kėdės virtuvėje, nes po kelionės buvau gerokai nusikalusi.

Per vakarą susipažinau su visu kolektyvu. Dauguma moterų buvo rusės, lenkės arba čekės, iš viso dešimt. Vienintelė vokietė buvo Julija, bet ji vadinosi Rožele, nes lūpas dažėsi ryškiai raudonai, o pati buvo neįtikėtinai išblyškusi su juodais it varnas plaukais.

Jau per pirmas minutes supratau, kaip bus sunku šiame viešnamyje palaikyti tvarką. Visą laiką rasdavosi kokia nors dingstis ginčams, dažniausiai visiški niekai: tai viena atsisėdo ant kėdės, ant kurios jau buvo sėdėjusi kita, tai kuri nors pakeisdavo kompaktą grotuve, o kitų tada ta muzika nekabindavo. Ypač aršiai pjovėsi lenkės su rusėmis arba čekėmis ir atvirkščiai, ir visos, aišku, palaikė tik tautietes. Dažniausiai jos svaidydavosi tik žodžiais, bet kartais, kai nusigerdavo, griebdavosi ir batų arba knygų.

Kolia – toks buvo direktoriaus vardas – paprastai tokiais atvejais stebėdavo veiksmą atsirėmęs į durų staktą, lyg žiūrėtų „Formulės–1“ lenktynes. Jis kreipė daugiau dėmesio ne į kivirčų priežastis, o į krūtis, kurios, sugrūstos į liemenėles su įdėklais arba korsetus, teliūskuodavo merginoms lakstant po kambarį.

– Ak, mergaitės, nesijaudinkit, gyvenimas gražus, – sakydavo jis šypsodamasis. Niekas nekreipė į jį jokio dėmesio.

Jau patį pirmą vakarą nuo klykavimų man įskaudo galvą ir aš visą laiką mėginau jas nuraminti.

– Čia vaikų darželis, ar ką? Nejaugi negalima išsiaiškinti protingai ir be kaprizų? – surikau pagaliau, netekusi kantrybės.

Nusistebėjau savo drąsa, nes anksčiau naujoje aplinkoje būdavau gan drovi. Bet per ilgus darbo metus viešnamiuose tikriausiai įgudau tvarkytis su svetimais.

Mane palaikė Roželė. Būdama čia vienintelė vokietė ji iki tol neturėjo nieko, kas ją palaikytų, tad tikriausiai tikėjosi padaryti mane savo sąjungininke. Kitos suglumusios tylėjo ir žiūrėjo į grindis. Paskui viena po kitos ėmė šnekėti ir visos sutarė, kad ilgalaikės taikos idėja yra gera. Tad po vidurnakčio surašėme ant lapelio gimtosiomis merginų kalbomis ir vokiškai kelias bendrabūvio taisykles. Tą lapą prikabinome magnetuku prie šaldytuvo, kad visos naujokės iškart perskaitytų. Ten buvo tokie elementarūs nurodymai kaip „pirmiausia pasiklausk leidimo prieš suvalgydama tai, kas ne tavo“ arba „išsivirusi valgyti viską išplauk“. Paskutinį kartą tą dariau pradinėje mokykloje – prisiminusi nusijuokiau. Tikriausiai taip rengiausi mamos vaidmeniui.

Kitą dieną Kolia išvažiavo į Pasau, pas vyriausią dukrą. Su įvairiomis moterimis jis turėjo šešis vaikus, kaip pats man papasakojo, jauniausiam ką tik suėjo penkeri.

– Su moterimis taip sunku, deja, negaliu be jų išsiversti, – atsiduso jis.

Kai atvėriau jam širdį ir pasakiau, kad laukiuosi, jis mane tvirtai apkabino.

Rozenheime buvo ne ką geriau negu Freiburge arba Miunchene. Daugiausia laiko praeidavo laukiant klientų. Kad nepribaigtų nuobodulys, viena kitai pasakodavome istorijas iš viešnamių gyvenimo.

– Aną mėnesį buvau viename Kelno klube, ten man nutiko kai kas neįtikėtina, – pasakojo viena lenkaitė. – Vienas tipas užsisakė dominavimo žaidimą, bet jam nepatiko plakimas ar panašiai. Jis pasakė, kad parūpinčiau rožę.

Visos netvėrė smalsumu.

– Ir žinote ką? Turėjau kišti jam tą rožę šiknon, sakau jums, visą kotą – su spygliais ir visa kuo, liko tik žiedas. Tada, rėkaudamas: „Aš – gėlių vaza“, jis lakstė keturiomis po baro kambarį. Bet girtas nė kiek nebuvo! Žmonės jau visai nuprotėjo, – atsiduso ji, apversdama omletą keptuvėje.

Kitos tik juokėsi ir purtė galvą. Paskui žodį gavo čekė.

– Kartą dirbau viename Kaselio viešnamyje, ten nutiko kai kas dar baisesnio, – lėtai pasakojo ji. – Vienas telefonu paklausė, ar būtų galima gauti ikrų. Šefė juokais pasakė, kad tai kainuos tūkstantį eurų – ji nė nemanė, kad jis ateis. Bet kitą dieną tas tipas tikrai stovėjo už durų: dailus sportinio sudėjimo vyras su kostiumu ir kaklaraiščiu. Iš pradžių nė viena nenorėjo daryti tokių bjaurasčių. Bet pagaliau, pažadėjęs daug sumokėti, vieną iš mūsų įkalbėjo. Jai reikėjo atsisėsti jam ant veido ir kakoti į burną, o jis prie jos net neprisilietė. Ji buvo taip pritrenkta, kad visą savaitę nieko nevalgė. Bordelio šeimininkė irgi buvo išmušta iš vėžių, nors tame versle sukiojosi jau trisdešimt metų.

– Sorry, bet dabar ir man dingo apetitas, – tarė Roželė ir pasibjaurėjusi pastūmė į šalį savo lėkštę su pyragėliais.

– Jeigu jau kalbame apie žiaurius atvejus, tai ar girdėjote apie tą nelaimę, kuri kartą čia nutiko? – paklausė Šantal iš Kubos, vienintelė viešnamio juodukė.

– Šitam viešnamy?

– Taip. Anuomet Evelina, mūsų šefė, dar dirbdavo pati. Vieną nuolatinį klientą ji visada turėdavo pririšti prie ginekologo kėdės, o paskui jam čiulpti. Ant galvos jis užsidėdavo kaubojaus skrybėlę. Vieną dieną, kai jis nuleido, ji apsirengė ir išėjo iš kambario. Po kelių minučių grįžo ir rado jį tebegulintį ant tos kėdės su gumyte ant suglebusio pimpio ir nebekrutantį. Tas tipas visuomet buvo flegma ir nedaug kalbėdavo, bet kai jinai jį papurtė, o jokio atsakymo nesulaukė, tiesiog paklaiko.

– Ar jis buvo miręs? – paklausiau nusigandusi.

Šantal linktelėjo.

– Evelina lakstė po viešnamį ir spiegė it sodinama ant kuolo. Ta istorija kitą dieną pateko į vietinį laikraštį – nekokia reklama tam bordeliui, – baigė pasakoti Šantal, prisidegdama cigaretę. – Žmona norėjo paduoti viešnamį į teismą, bet tai, žinoma, buvo neįmanoma. Juk jis nuėjo ten savo noru, o tokiame amžiuje visuomet esama tam tikros rizikos.

– Geriau jau mirti taip, negu nusibaigti ligoninėje su žarnelėmis venose ir pripumpuotam morfijaus, – pakomentavo viena rusė.

Gal vis dėlto Dievas yra, pagalvojau aš: šiaip ar taip, čia kadaise buvo vienuolynas.

Kol sėdėjau Rozenheimo viešnamyje, atsakinėjau į skambučius ir įleidinėjau klientus, turėjau pagalvoti ir apie studijas. Kuo skubiau reikėjo atlikti programavimo užduotis statistikos seminarui – laimė, turėjau pasiėmusi kompiuterį. Susikaupti buvo sunku, nes nuolat skambėjo telefonas, tad niekaip nepasistūmėjau toliau. Vieną vakarą susiskambinusi su vienu bendramoksliu baisiai susinervinau.

– Kiti jau seniai baigė savo dalį. Tik dėl tavęs turėsime viską nustumti iki paskutinės akimirkos, – suirzęs kalbėjo jis.

Aš atsiprašiau ir pažadėjau dar tą patį vakarą nusiųsti savo užduotį elektroniniu paštu, gerai, kad šitame viešnamyje bent jau esama belaidžio ryšio.

Nė už ką nenorėjau, kad mane išmestų iš tos grupės, ir prasikeikiau, jog ir vėl atsidūriau viešnamyje, o studijas apleidau. Atsiskaičiusi su merginomis už darbą, antrą valandą nakties sėdau prie kompo ir dirbau dar dvi valandas, kai kitos jau miegojo. Visa ta situacija man atrodė absurdiška, bandžiau įsivaizduoti, ką pasakytų mano padorieji bendramoksliai, sužinoję, kad sėdžiu Bavarijoje viešnamio virtuvėje ir stengiuosi įveikti savo užduoties dalį.

Kas vakarą susiskambindavau su Ladja, bet kaip ir per paskutines gastroles neturėjau jam ko papasakoti. Vienintelis mano ryšys su čionykščiu išoriniu pasauliu buvo kasdienis pasivaikščiojimas rytais po Stoties gatvę.

– Sėdžiu „Kalifornijoje“, – pasakė jis telefonu vieną dieną.

Neužpykau, kad jis ir vėl kabake, tik ilgesingai pagalvojau apie Milaną. Prieš išvažiuodama su juo neatsisveikinau ir apie mano vaiką jis dar nieko nežinojo. Kai Ladja atsijungė, drebančiomis rankomis surinkau Milano numerį. Jis atsiliepė nudžiugęs. Pasikalbėjome apie orą, apie kelis pažįstamus, bet paskui pokalbis pasisuko apie mane. Prisiverčiau pasakyti jam, kad esu Bavarijoje, nes turiu užsidirbti naujajam butui. Jis neištarė nė žodžio, bet aš žinojau, kad jam tai nepatinka. Juk visuomet ragindavo mane atsidėti mokslams.

– Šis kartas tikrai paskutinis, – pareiškiau euforiškai.

– Juk visada taip sakai, – netikėjo jis.

– Ne, dabar viskas kitaip. – Ilgai tylėjau, tik giliai kvėpavau, o tada pagaliau pasakiau savo meilužiui tiesą: – Aš nėščia.

Kitame laido gale išgirdau skimbčiojant taures ir kažkieno balsus, tada ryšys nutrūko. Nežinojau, ar jis tyčia atsijungė, ir ką turėčiau sakyti, jeigu paskambintų.

– Tas tipas bailys. Jis niekada tavęs nepalaikytų, net jeigu vaikas būtų jo, – tiesiai išrėžė Roželė, kuriai buvau išsipasakojusi. Viešnamiuose ilgai netrunka, kol viena kitai viską iškloja. – Jis nori tave dulkinti, nes tu žadini jam geidulius, bet nenori atsisakyti saugaus gyvenimo su šeimynėle. Turėjai tą jau perprasti – juk tau nebe penkiolika!

Linktelėjau ir toliau siurbčiojau žolelių arbatą. Žinojau, kad Roželė teisi. Kita vertus, man reikėjo Milano, mylėjau jį taip, kad norėjau matyti laimingą, net jeigu tai ir prieštarautų mano interesams.

Kai netrukus po vidurnakčio Milanas paskambino, jau tūkstantį kartų buvau surepetavusi, ką jam pasakyti.

– Vaikas Ladjos, – išpyliau. – Tau nėra ko rūpintis, – pridūriau dėl visa ko, jeigu jis manimi netikėtų.

– Ar tu tikra, kad nori jį pasilikti? – paklausė jis.

– Šimtu procentų, – atsakiau. – Bet tu čia niekuo dėtas, mudviem tai nieko nekeičia. Tik turiu žinoti, kad ir toliau matysimės, – kalbėjau kone maldaujamai. – Man tai nepaprastai svarbu.

– Kai grįši į Berlyną, ateik į „Kaliforniją“, – tarė jis ir tą akimirką vėl atvirto į mano mieląjį Milaną. Akmuo nusirito nuo širdies ir galėjau ramiai eiti miegoti.

Likus dviem dienoms iki išvykimo išgyvenau pačią neramiausią popietę per visą laiką Rozenheime. „Mond“ buvo nedaug klientų, tad virtuvėje žaidėme durnių. Tada paskambino vienas klientas ir užsisakė vizitą į namus. Pageidavo dviejų damų dviem valandoms, vienai reikėsią tik žiūrėti. Nors visą laiką mūsų buvo dešimt ir nebuvome užverstos darbu, nė viena nepareiškė noro, be Emilijos, lieknos lenkaitės, kuri buvo mūsų naujokė ir dar ne tiek daug užsidirbusi.

– Man tai per daug pavojinga, – tarė Šantal. – Ar girdėjai apie moterį Hesene, kuri buvo nudurta namuose pas klientą? Po trijų dienų rado ją nuogą krūmuose.

– Viena mano kolegė kartą užsirovė ant kažkokio bepročio, tas išmetė jos drabužius pro langą ir nenorėjo sumokėti. Jeigu taksistas nebūtų paskambinęs po valandos, kaip buvo sutarta, ji tikriausiai jau irgi būtų lavonas, – pasakojo kita.

– Baikit jau, pažįstu tą tipą, jis nepavojingas, – prabilo Roželė. – Buvau kartą pas jį, bet jis nori kaskart naujos, antraip važiuočiau. Be to, mūsų taksistas visada laukia apačioje, tad nieko blogo nenutiks.

– Aš eisiu su Emilija, – išgirdau savo balsą, dar nė nespėjusi pamąstyti.

Baimės tikrai nejutau – per gyvenimą jau ne kartą buvau parodžiusi drąsą, be to, eisime dviese. Abi už valandą gausime po šimtą penkiasdešimt eurų – gana daug vien už žiūrėjimą.

Otas, ilgametis „etatinis“ viešnamio taksistas, po dvidešimties minučių sustojo prie durų. Tą klientą jis jau pažinojo.

– Vargšelis Markas. Pats laikas jam būtų pasiieškoti žmonos, – sumurmėjo jis, veždamas mus.

Išaiškėjo, kad juodu su mūsų klientu iš to paties kėglių klubo. Juk Rozenheimas – kaimas.

Markas gyveno prie javų lauko. Emilija baimingai apsidairė: kiek akys aprėpia, tik laukai ir medžiai. Būtų mielai iš ten pabėgusi.

Markas atidarė duris, nusivedė mus į virtuvę ir mes susėdome prie apskrito stalo, užtiesto languota staltiese. Virtuvėje buvo švaru, maloniai kvepėjo kepiniais, ir iš tikrųjų pastebėjau ant šaldytuvo šokoladinį pyragą. Jis pasiūlė mudviem išgerti ir paklausė, ar norime užkąsti. Bet mes paprašėme tik gurkšnelio limonado – norėjome kuo greičiau viską baigti.

Markas buvo aukštas ir lieknas, su siaurais akiniais, dėl aukštos kaktos panėšėjo į intelektualą. Kalbėjo labai tyliai, baigęs sakinį vis kostelėdavo, tarsi apie kažką mąstytų. Kai išgėrėme limonadą, užlipome paskui jį į antrą aukštą. Miegamasis buvo mažas ir sujauktas. Panašus į studento kambarį, nors studijuoti Markas buvo kiek per senas. Ant grindų mėtėsi kompiuterijos ir vyrams skirti žurnalai, popierinis mėsainio maišelis ir purvinos sportinės kelnės – tas jis tuoj pat įmetė į skalbinių krepšį. Ant rašomojo stalo stovėjo plokščias ekranas. Kaip užsklandą jis buvo pasirinkęs Kristinos Agileros nuotrauką, jos plakatas kabėjo ir ant durų.

Nusivilkome drabužius ir atsisėdome ant jo lovos. Patalynė kvepėjo skalbimo milteliais. Markas nusirengė ir atsigulė tarp mūsų. Jis buvo nesiskutęs, visas apžėlęs itin tankiais juodais plaukais. Jis pradėjo laižyti ir gniaužyti Emiliją, o aš žiūrėjau ir glosčiau save. Bet atrodė, kad jo mintys skraido kažkur kitur. Po valandėlės Markas atsikėlė, išėjo iš kambario netaręs nė žodžio, o paskui grįžo nešinas ruda senamadiška liemenėle ir juodom vilnonėm pėdkelnėm.

– Norėčiau vilkėti šituos, kol judvi mane glamonėsite. Ar galima? – tyliai paklausė ir paraudo.

Mudvi linktelėjome. Man teko padėti jam apsirengti, bet pirmiau jis dar iškirpo pėdkelnėse skylę, kad galėtų iškišti pro ją pimpalą. Jis dulkino Emiliją ir po dešimties minučių baigė. Aš visą laiką į juos žiūrėjau ir dėjausi pati save tenkinanti. Kai jis pavargęs atsikėlė iš lovos ir nuėjo į vonią, atrodė laimingas.

Staiga išgirdome, kaip pirmame aukšte trinktelėjo durys ir kažkas įjungė radiją.

– Jo žmona, – paniškai sušnabždėjo Emilija ir puolė ieškoti kojinaitės, kuri buvo kažkur prapuolusi.

– Ne, taksistas sakė, kad jis nevedęs, – raminau ją.

– Nesijaudinkit, tai tik mano senelė. Ji neprigirdi ir niekada nelipa aukštyn, – nuramino mus Markas, grįžęs iš vonios.

Man pasidarė bloga, nes staiga supratau, iš kur ta liemenėlė.

Norėdamos išeiti laukan, turėjome praeiti pro virtuvę, kurioje buvo senoji ponia. Šmurkštelėjome kiek galėdamos greičiau, bet senelė akimirkai atsisuko. Ji sėdėjo prie stalo, ant tos pačios kėdės, ant kurios anksčiau sėdėjau aš, lėtai kramtė pyragą ir niūniavo kažką sau panosėje. Kai mudvi pastebėjo, įsmeigė akis, nors ir nesu tikra, kad ką nors matė – gal jau žvelgė į begalinius tolius. Paskui vėl nusisuko ir lyg niekur nieko valgė toliau. Mudvi tyliai uždarėme duris.

Po dviejų dienų išvažiavau iš Rozenheimo. Prieš pat atvažiuojant taksi, kuris turėjo nuvežti mane į stotį, Roželė perdavė man nuo visų merginų dovaną. Praplėšusi spalvotą popierių, radau dvejus šliaužtinukus ir kūdikio kepurytę su dviem ausytėm. Nors ilgėjausi Berlyno, tą akimirką man pasidarė gaila, kad niekada nebegrįšiu į Rozenheimą. Apkabinau visas iš eilės, pasiėmiau kelionkrepšį ir nuėjau prie durų. Taksi manęs jau laukė.

Kai grįžau, mudu su Ladja netrukus persikraustėme ir apsigyvenome Prenclauerberge. Naujasis butas man reiškė, kad pradedame naują gyvenimą.

Dar tą pačią savaitę vėl nuėjome su Ladja į darbo biržą, iš kur prieš trejus metus mus pavarė. Dabar ta įstaiga vadinosi „Job Center“. Šįkart pataikėme pas vyriškį. Jis susikaupęs pervertė mūsų dokumentus, vis gurkšteldamas iš kavos puodelio.

– Na, ką, – prabilo lėtai, lyg komentuotų nuobodžias futbolo rungtynes. – Yra viskas, išskyrus…

Jis reikšmingai nutilo ir pasikasė pakaušį.

– Išskyrus ką? – paklausiau krapštydama nagus.

– Iš ko gyvenote iki šiol? – paklausė jis atsidusdamas. – Štai ko negaliu suprasti.

Jis vėl įniko sklaidyti mūsų dokumentus.

– Ir nesuprasit. Aš dirbau prostitute, – išpyliau vienu atsikvėpimu.

Jis pakėlė antakius, sušnabždėjo „o“, paskui „hm“ ir susimąstęs įbedė akis į dokumentus. Paskui padavė man formuliarą, į kurį turėjau įrašyti, kad, kaip valdininkų kalba sakoma, pragyvenimui verčiausi prostitucija ir kad dėl nėštumo nebegaliu to daryti. Ir apskritai, kaip raštiškai patvirtinau, su savo vyru ir vaiku noriu pradėti garbingą gyvenimą ir baigti studijas.

Tas valdininkas ramių ramiausiai įvedė į kompiuterį visus duomenis, nusikopijavo kai kuriuos dokumentus ir kai ką juose pasižymėjo. Nei Ladja, nei aš nedrįsome ištarti nė žodžio arba ko nors paklausti.

– Na, štai ir viskas. Netrukus sulauksite iš mūsų žinios, tiksliau, gausite paštu raštą. Viskas užtruks tris arba keturias savaites, – pranešė jis mums su neutralia valdininko šypsena.

– Bent jau neišmetė mūsų lauk. Ir nekalbėjo apie migracijos tarnybą, – atsidusau, kai grįžome namo.

– Viskas bus gerai, – tarė Ladja ir pakštelėjo man į skruostą. – Einame teisingu keliu.

Nors ir atrodė, kad gausime socialinę pašalpą, man buvo aišku, jog turiu susirasti darbą. Tereikėjo užmesti akį į sąskaitos išrašą: buvo belikę vos daugiau negu šimtas eurų – vargais negalais ištemptume savaitę. Mano uždarbį iš Bavarijos sukišome į nuomos užstatą ir persikraustymą, o iš Ladjos daug nesitikėjau.

Negalėjo būti nė kalbos, kad vėl dirbčiau viešnamyje. Tokios būsenos dulkintis su svetimais vyrais šiuo metu nė už ką nenorėjau, be to, labai bijojau prarasti kūdikį. Bet paskui man atėjo į galvą mintis, kad pinigų, nė nesileisdama kruštis, galiu užsidirbti ir masažo salone – apsiribodama tuo, kad masažo pabaigoje vyrams nuleidinėčiau. Nuo to pradėjau, maniau sau, tuo ir baigsiu savo raudonųjų žibintų karjerą Berlyne. Bandžiau sau įteigti, kad juk viską darau dėl savo vaiko. Norėjau, kad jis turėtų gražų kambarį, dailių rūbelių ir žaislų.

Įdėmiai apžiūrėjau save veidrodyje. Jokių apvalumų, dar buvo per anksti, baigėsi tik trečias mėnuo. Bet krūtys jau buvo taip išpampusios, jog galėjai pamanyti, kad įsidėjau silikono implantus. Tikrai galėsi dar mėnesį kitą kalti pinigą, tariau sau. O tada baigsi ir atsidėsi studijoms, kol gims vaikas.

Būčiau buvusi laiminga, jeigu tuomet manimi būtų pasirūpinęs koks nors vyras – stiprus vyras, kuris būtų apkabinęs per pečius ir paklausęs, ko šiandien norėčiau vakarienės. Kuris būtų nuvežęs mane automobiliu į gražų restoraną prie ežero, kartu vaikščiojęs po kūdikių prekių parduotuves, padėjęs išsirinkti šliaužtinukus ir minkštuosius žaisliukus. Pažvelgiau į Ladją, kuris kaip tik rūkydamas kišo savo kojines į skalbinių krepšį. Jis mane savitai mylėjo, bet buvo per silpnas apsaugoti mane ir dar negimusį mūsų vaiką. Kaip visada, man teko suktis vienai.

Masažo salonas Lichtenfelde, kurį pagaliau išsirinkau, iš tikrųjų buvo panašesnis į SPA centrą negu į raudonųjų žibintų užeigą. Man atėjus, šeimininkė degino smilkalus, viršun kilo ploni dūmeliai, skleisdami malonų cinamono kvapą. Tas butas buvo didelis ir šviesus, ant lentinių grindų pereinamame kambaryje gulėjo daugybė šilkinių pagalvėlių, išsiuvinėtų rytietiškais motyvais, tarp sofų stovėjo žalvarinė žvakidė. Kiti trys kambariai buvo įrengti stilingai, kiekviename kambaryje patalynė, užuolaidos ir rankšluosčiai – vis kitokios spalvos.

Vienoje pamainoje ten dirbdavo tik po dvi moteris. Pranašumas buvo toks, kad galėjai lengviau užsidirbti negu „Oazėje“, mat nebuvo konkurencijos. Nors ir neužeidavo daug klientų, kainos buvo didesnės negu „Oazėje“, tad baigiantis pamainai turėdavau ne mažiau negu šimtą penkiasdešimt eurų.

Salono aplinka buvo panaši į jogos studijos ir man tai patiko. Šeimininkė vadinosi Šiva, beje, buvo vokietė. Ji sudarė labai tvarkingos, ramios ir malonios moters įspūdį. Daug metų dirbo masažuotoja ir turėjo atitinkamą kvalifikaciją. Jos „Masažo šventovėje“ – toks buvo to salono pavadinimas – išsyk pasijutau gerai, dar ir dėl to, kad klientai buvo tvarkingi, o kolegės malonios.

Tačiau vis tiek dažnai prisimindavau popietes „Oazėje“, kai lošdavome kortomis, plepėdavome ir gerdavome šampaną, ir supratau, kad man labai trūksta mūsų mergaičių kompanijos. Kartais susiskambindavau su Jana, kuri buvo įsidarbinusi kitame viešnamyje, ir su Vera – ji dabar stovėjo prie kasos draugo soliariume ir tragiškai nuobodžiavo. Lena kūrė planus, kaip atidarys diskoteką, bet dar neturėjo tam reikalingos sumos, tad kol kas tik augino vaikus.

Atėjo toks laikas, kai nebegalėjau nepasisakyti Šivai, kad esu nėščia. Ji kaip tik lupo obuolį ir nusigandusi net išmetė peilį.

– Rimtai? – paklausė ji. – Ar dar ilgai čia liksi? Kelintas tau dabar mėnuo?

– Pradžia ketvirto, – ramiai atsakiau. – Padirbėsiu dar kelias savaites, kol sutaupysiu pinigų kraiteliui, o tada baigsiu.

Stengiausi pati save įtikinti, kad taip ir bus. Su baime galvojau apie tą dieną, kai nebegausiu pajamų iš masažo salono.

Nors dauguma vyrų dar nieko nepastebėjo, po juoda suknele jau ryškėjo apvalumai. Vėliausiai po mėnesio mano padėtis taps akivaizdi. Šiva salone dar nebuvo turėjusi nėščių merginų ir jaudinosi dėl manęs. Užtikrinau ją, kad nėra jokių bėdų, nei sveikatos, nei psichologinių, ir mudvi ėmėme galvoti, kaip kuo geriau išnaudoti šią situaciją.

– Kai kuriems vyrams tai labai patinka, – sumurmėjo ji, metusi į mane atsargų žvilgsnį.

Buvau apie tai girdėjusi. Tiesmukai tą reklamuoti buvo uždrausta, bet sumaniomis formuluotėmis šį draudimą buvo galima apeiti. „Aistringa apskritutė Stela laukia tavęs“, – parašėme skelbimo gale, o žodį „apskritutė“ išskyrėme riebiu šriftu.

Jau pačią pirmą dieną telefonas skambėjo be paliovos. Žinoma, daugelis interesantų manė, kad turima omeny itin stora moteriškė, bet kai kurie užuominą suprato teisingai ir teiravosi neįmanomiausių dalykų. Vienas nepažįstamasis, kuris kalbėjo tiksliai lyg valdininkas formuluodamas sakinius, skambino kone kasdien ir teiravosi, ar negalėtų gauti iš mano krūtinės pačiulpti motinos pieno. Sakė papildomai už tai sumokėsiąs. Šiva ginė jį šalin:

– Ta moteris dar neturi pieno, be to, mes tokiomis bjaurastimis neužsiimam.

Niekaip nesupratau, kuo kai kuriuos vilioja galimybė būti pasmaukytam moters su beformiu pilvu, bet tokie iškrypimai, deja, yra šio verslo dalis, kaip ir taisyklė neklausinėti klientų apie jų pageidavimų priežastis, o turintiems labai neįprastų polinkių leisti pajusti, jog pateko į geras rankas.

Po kelių savaičių nuolatinių klientų padaugėjo, tad uždarbis buvo garantuotas ir galėjau dirbti tik dukart per savaitę, užtat vėl reguliariai lankiau paskaitas universitete. Mokiausi jau aštuntame semestre, iki diplomo trūko dar aštuonių egzaminų. Apsiskaičiavau, kad pusę jų galiu laikyti dar iki gimstant kūdikiui, ir kas vakarą sėdėjau prie knygų ir užrašų. Sunku nebuvo, nes dėl savo padėties naktiniame gyvenime vis tiek nebedalyvavau.

Julė kaip tik rašė diplominį. Pavydėjau jai, kad netrukus baigs studijas. Kita vertus, aš būsiu motina ir vien apie tai pagalvojusi pasijusdavau devintame danguje.

– Su Hansu tau numatytas valandos seansas, – pranešė man vieną dieną Šiva. Negalėjau prisiminti nė vieno kliento tokiu vardu. Buvo kovas, ledinis pirmadienio vakaras, aš buvau jau penkis mėnesius nėščia.

Netrukus atėjo Hansas. Įsitempusi ir nervinga nuėjau atidaryti durų, nes buvo neįprasta, kad nepažįstamas klientas užsisakytų iškart visą valandą. Pamačiusi jį, vos neišvirtau iš koto, nes pažinojau jį dar iš „Oazės“ – ten jis buvo Izos klientas. Hansas buvo aukštas, drūtas penkiasdešimtmetis, geriausiais laikais buvęs tikras gražuolis. Ryškių veido bruožų, žilus palaidus plaukus nešiodavo sušukavęs atgal kaip koks devyniolikto amžiaus dendis. Visuomet ateidavo vilkėdamas kostiumu ir kvepėdavo losjonu po skutimosi. Bet tos, kurių klientas jis bent kartą buvo, žinojo, kad elegantiškas fasadas slepia iškrypėlį, kuris nė nesistengia maskuotis. Izą jis mėgo, nes ji turėjo nekaltybės aurą, todėl ypač tiko vaidmenų žaidimams – jis būdavo mokytojas, o ji mokinė. Kartais jis būdavo jos tėvas arba dėdė, o ji turėdavo jam čiulpti, norėdama gauti kišenpinigių. Be to, jis nuolat klausinėdavo: kiek tau buvo, kai pradėjai dulkintis? ar vaikystėje glostydavai sau kušį? Ir taip toliau… „Su juo reikia stiprių nervų“, – sakydavo Iza. O dabar atėjo mano eilė. Jis išsirinkdavo kurią nors merginą ir lankydavosi pas ją tol, kol kur nors kitur aptikdavo dar labiau sujaudinančią, – tad buvo žinomas visuose Berlyno viešnamiuose. Matyt, dabar ieškojosi nėščiųjų.

Sudrebėjau, kai jis įspraudė man į rankas sutartus du šimtus eurų. Geriausias jo bruožas buvo tas, kad jis nė nesiderėdamas mokėdavo labai gerai, kartais net dvigubai daugiau, nei įprasta.

Baiminausi, kad bandys įkalbėti mane santykiauti, bet jis buvo korektiškas ir pasitenkino tik pagrabaliojęs man užpakalį. Tiesa, tūkstantį kartų prašė leisti nufotografuoti pizę, ir aš pagaliau nusileidau, kad manęs nebekankintų.

– Niekas labiau neužveda, kaip žiūrėti į nėščios moters pizę, – švokštė jis, kol smaukiau. Paskui iškart apsirengė ir atsisveikino – šeima laukianti jo viename Potsdamo aikštės restorane…

Kai paskui su Šiva gėrėme kavą, ji man papasakojo susipažinusi su jo žmona teniso klube. Hansas buvo teisėjas ir dažnai vykdavo į komandiruotes, jeigu kaip tik tuo metu nesitrindavo kokiame nors viešnamyje.

– Sykį jis atvažiavo pasiimti žmonos, – kikeno ji. – Reikėjo pamatyti jo veidą, kai mane pastebėjo. Iškart nusisuko ir nuskuodė su žmona taip greitai, lyg būčiau grasinusi užkrėsti juodu kokia nors baisia liga.

– Manau, tau reikėtų baigti dirbti. Man nepatinka, kad vis dar kiurksai tame masažo salone – pagalvok apie savo padėtį, – vieną dieną tarė Ladja.

Tuo metu sėdėjau prie rašomojo stalo ir rengiausi svarbiam algebros egzaminui. Apsimečiau nieko nenugirdusi ir toliau varčiau užrašus.

– Netrukus gausiu darbelį pas vieną draugą sode, – kalbėjo jis toliau. – Padėsiu jam ravėti piktžoles, sodinti gėles, gausiu šiek tiek arbatpinigių. Galėsi likti namie ir mokytis, man regis, taip bus daug geriau.

Labai abejojau, ar Ladja uždirbs tiek, kad mums abiem pakaktų, bet nieko nepasakiau, nes nenorėjau jo įžeisti. Be to, siekiau ir toliau kontroliuoti padėtį ir likti nepriklausoma. Bet kitą dieną sėdėdama su telefonu iš tikrųjų radau vietą viename skambučių centre. Nuomonių apklausa, darbas paprastas ir mirtinai nuobodus. Sėdi sau prie kompiuterio, kompiuteris tau surenka atsitiktinius numerius, ir telieka atsiliepusiųjų paklausti, ką jie mano apie didžiąją koaliciją, benzino kainas arba pasaulio futbolo pirmenybes, tuo metu vykusias Vokietijoje. Atsiskaitoma už visiškai baigtus pokalbius. Neatrodė, kad galima kažin kiek uždirbti, bet aš sugebėdavau užkalbėti žmonėms dantis, tad jie ragelio iškart nenumesdavo. Ramus ir švelnus mano balsas įtikindavo kone kiekvieną ir už valandą susidarydavo geras atlyginimas.

Po bandomosios dienos pasirašiau sutartį. Pagaliau Ladja baigė mane nervinti, šeimoje įsivyravo taika. Į masažo saloną eidavau tik šeštadieniais ir dar neprasidėjus pamainai visas mano darbo laikas jau būdavo užimtas.

Pilvukas kasdien vis apvalėjo, nebeįlindau į kelnes. Nusipirkau du treningus elastiniu juosmeniu, nes nėščiųjų drabužiai man visuomet atrodydavo senamadiški ir bjaurūs. Lankydamasi pas ginekologą, kaskart su džiaugsmu žiūrėdavau į ekraną ir vis geriau įžiūrėdavau savo kūdikį.

– Čia kojytės, ten – stuburas, o čia – galvutė, – aiškino tas malonusis ginekologas. – O štai ten, tarp kojyčių… – nusišypsojo jis.

Jam nereikėjo baigti sakinio – aš ir taip visą laiką maniau, kad bus berniukas.

Taip norėjau nuvažiuoti į „Kaliforniją“, pasipasakoti Milanui tą naujieną, bet buvau nusprendusi kol kas su juo nesusitikinėti ir pasistengti sutvirtinti savo šeimynėlę. Be to, ir taip neturėjau laiko lindėti kavinėse, mat stropiai lankiau paskaitas ir dalyvavau universiteto projektuose.

Labiausiai mane sudomino vienas ekonomikos paskaitų kursas, kurį buvau laisvai pasirinkusi. Įvairūs docentai pasikeisdami skaitė rinkodaros ir logistikos paskaitas. Kai tas kursas baigėsi, mes, studentai, su profesoriais nuvykome į vieną rinkodaros įmonę, jos šefas mus asmeniškai priėmė ir papasakojo apie profesines matematikų galimybes. Šuolis iš universiteto į darbo rinką buvo visiems bendramoksliams rūpinti tema, bet man ypač svarbi, nes užtikrintas darbas iškart po studijų būtų man gerokai padėjęs visiškai atsisveikinti su raudonaisiais žibintais. Tiesa, visą laiką mane kamavo dvejonės, ar aš, moteris, be to, jauna mama, nebūsiu diskriminuojama, bet mano iki šiol geri pažymiai leido tikėtis solidžios ateities.

Per visus ketverius raudonųjų žibintų metus nebuvau įsimylėjusi jokio kliento ir nebūčiau nė pagalvojusi, kad tai įmanoma. Bet tik kol sutikau Džimį. Jis paskambino į „Masažo šventovės“ duris, kai valgėme, o to negalėdavau pakęsti kaip maro. Bet pyktis akimoju išgaravo, kai pamačiau Džimį, kurio vien išvaizda pranoko visus lūkesčius. Jam buvo arti trisdešimties, akys juodos, rudi plaukai ir balintos kavos spalvos oda. Jis avėjo Nike sportbačius, vilkėjo baltus prigludusius marškinėlius, kurie išryškino raumenis, ir mūvėjo plačias baltas velvetines kelnes. Ant kaklo kabojo sunki auksinė grandinė. Tipiška Noikelno turko apranga, nusišaipiau sau.

– Kainas jau žinau, anksčiau dažnai čia lankydavausi, gali iš karto pasilikti, – tarė jis vokiškai be jokio akcento, nusišypsojo ir parodė dvi eiles baltų lygių dantų, kokiais didžiuotųsi bet kuris dantų gydytojas.

Jis nusirengė, atsigulė ant čiužinio ir aš pusę valandos jį mankiau. Jo nugara buvo graži, standūs raumenys ir sėdmenys, plačios strėnos. Oda kvepėjo džiunglėmis – kaip ir plaukai. Turėjau pripažinti, kad jis buvo pats gražiausias vyras iš visų matytų, išskyrus nebent Milaną.

– Iš ko jūs taip juokėtės, kai aš užėjau? – pasidomėjo jis, kai ėmiausi masažuoti jam blauzdas.

– Ak, moteriški plepalai, – nenoriai atsakiau šiek tiek susigėdusi, mat kalbėjomės apie mane ir Milaną. – Priėjome prie išvados, kad su vyrais, matyt, visada bus taip pat: anksčiau arba vėliau jie bus tau neištikimi. Tad galima ir pačiai pasvetimauti, – atsidusau.

– Ak taip? Aš tai ištikimas. Su paskutine drauge buvau kartu pusę metų ir per tą laiką nė sykio čia neapsilankiau, – užprotestavo jis ir nustebo, ko aš juokiuosi.

– Pagarba! – pagyriau jį.

Kai Džimis apsivertė ant nugaros ir aš suėmiau jo pasididžiavimą, jis pervėrė mane skvarbiu žvilgsniu. Visuomet, kai klientai taip į mane žiūrėdavo, tiesiog nusisukdavau į šalį arba užsimerkdavau, vien jau tam, kad neprunkščiau. Mat dažniausiai tomis minutėmis, kol jiems smaukydavau, ne tik nesusijaudindavau, bet galvodavau apie pirkinių sąrašą arba būsimus egzaminus universitete.

Bet šįsyk buvo kitaip. Gulėjau šalia ir jį glostydama jutau malonumą. Kasiau jam galvą, bučiavau kaktą, laisva ranka paėmiau už rankos, tarsi jis būtų mano mylimasis, o ne klientas. Kai jis baigė, mudu tylėdami gulėjome ant čiužinio ir žiūrėjome vienas į kitą. Kartais klientai po seanso mane pagirdavo, pavyzdžiui: „Man buvo labai gera“ arba „Tu tikrai nuostabi“, bet šįsyk jokių komplimentų nepasigedau.

– Kelintas tau mėnuo? – paklausė jis, kai jau stovėjome prie lauko durų.

– Šeštas, o kodėl klausi?

– Šiaip sau. Man šiek tiek keista, kad tu tokios padėties čia dirbi, – paaiškino jis. – Ką sako tavo vyras?

Jo žvilgsnis užkliuvo už mano vestuvinio žiedo, žibančio ant dešinės rankos.

– Nieko, jam tai netrukdo, – atsakiau trumpai.

Atidariau duris, bet jis nesiryžo išeiti.

– Žinai, nebuvau to patyręs nuo tada, kai mane paliko draugė, – pralemeno jis, įdėmiai žvelgdamas man į akis.

– Turkė? – paklausiau, nors toks klausimas niekaip nebuvo susijęs su tuo, ką pasakė jis.

– Ką?

– Ar ji buvo turkė? – pakartojau.

Iš akių mačiau, kad jis nieko nesupranta.

– Ne, vokietė. – Jis buvo aiškiai sutrikęs. – O kodėl gi ne? Nors aš užsienietis, gimiau čia ir nesižaviu pelytėmis, kurios apsigobusios skaromis sėdi namie. Mano buvusioji turėjo profesiją, mano mama visuomet dirbo, taip pat ir mano seserys. Dar niekada nesu nuskriaudęs jokios moters. Man nerūpi, ką kiti vyrai išdirbinėja, kad ir iš kur jie būtų atvykę.

Atsisveikinau su juo nuleidusi akis. Tikriausiai Džimį įžeidė mano žodžiai, jis jautė, kad mane varžo prietarai, ir aš baiminausi, kad jis niekada nebeateis. Juo labiau nustebau, kai jis ėmė reguliariai lankytis ir visuomet užtrukdavo pas mane valandą.

Per masažą mudu beveik nesikalbėdavome. Jis nebuvo šnekus. Tik tiesiai paklaustas ką nors papasakodavo apie save. Taip sužinojau, kad jo vardas Izmailas, bet visi vadina jį Džimiu, kad jis mėgsta žaisti futbolą ir laisvalaikiu boksuojasi. Niekada neatskleidė man savo profesijos, tik užsiminė, kad kažką daro su automobiliais.

Nors iš pažiūros jis atrodė išdidus, elgesys išduodavo švelnumą. Kartą apverčiau aliejaus lemputę ir jis iškart puolė nosine valyti grindų.

– Tau nebegalima lankstytis, – tarė žiūrėdamas į mano pilvą, kuris jau buvo kaip balionas.

Kitą sykį atėjo prieš man baigiant darbą ir po masažo drauge išėjome iš salono. Lietus pylė kaip iš kibiro, ir jis pasisiūlė pavežti mane namo. Kiek pagalvojusi atsisakiau, nes nenorėjau išduoti savo adreso. Bet jis neatstojo tol, kol sutikau, kad nuvežtų mane bent jau iki artimiausios miesto traukinių stoties.

– Tik iki ten, – pareiškiau, kad neliktų neaiškumų.

Nubėgome prie jo automobilio, pilko BMW, viduje maloniai kvepėjo levandomis. Klausėmės džiazo, o aš žiūrėjau į lašus, kurie tiško ant langų stiklų. Garsas buvo toks, lyg tratėtų būgnai.

Prie stoties jis pasuko į dešinę. Prisispyrė, kad paimčiau jo skėtį, ir aš dėkodama pakštelėjau jam į lūpas, o tada išlipau.

Laukdama traukinio niūniavau kažkokią melodiją ir užsisvajojusi šypsojausi. Bet paskui susitvardžiau. „Jis tavo klientas, nė už ką negali leisti įsisiūbuoti emocijoms“, – sutramdžiau save ir įsivaizdavau, koks būtų Ladjos veidas, jeigu jis sužinotų, kad darbe flirtuoju su turku.

Gegužės pabaigoje į saloną nenuėjau du šeštadienius iš eilės, nes ruošiausi svarbiems egzaminams. Grįžusi sužinojau, kad skambino Džimis ir teiravosi manęs.

– Sakė, kad šiandien ateis, – pasakojo Šiva, šluostydama dulkes nuo lentynos. – Ar susitvarkai su juo?

– Taip, be problemų, – atsakiau kaip įmanydama abejingiau.

– Klausiu, nes kelios merginos jau turėjo dėl jo nemalonumų. Jis per daug koksinosi ir agresyviai elgėsi, – paaiškino ji.

– Ką? – nusigandau.

– Norėjo papildomų paslaugų, – taip tarusi, Šiva išėjo iš kambario.

Nieko nebeklausinėjau, nors ir buvo įdomu, iš kur ji ištraukė, kad jis narkašinasi. Visuomet, galvojau sau, kai įsiplieskia jausmai tarp manęs ir kokio nors vyro, atsiranda problemų. Arba jis nieko nesugeba, arba būna vedęs. Šįkart man, regis, teko abejotina laimė susidėti su koksininku.

Kai Džimis atėjo, stengiausi neišsiduoti. Po dviejų minučių įsitikinau, kad Šiva klydo. Tikriausiai ji prisiklausė apkalbų ir persakė, ką girdėjusi.

– Kitą savaitę darbo reikalais skrisiu į Londoną ir liksiu ten dviem mėnesiams, – pranešė jis, kai masažavau blauzdą. Paskui nutilo, lyg laukdamas, ką pasakysiu.

– Tai nebepasimatysime, nes dirbsiu tik iki mėnesio galo, o paskui sėdėsiu namie, – atsakiau jam.

Kai valanda beveik baigėsi, pajutau, kad noriu padaryti tai, apie ką jau senokai svajojau. Atsistojau ir paėmiau nuo lentynos metalinę dėžutę. Žinojau, kad joje sudėti prezervatyvai moterims, siūlančioms seksą. Pamatęs mano rankose gumytę, Džimis pažvelgė nustebęs. Jo veidas nušvito iš laimės, kai užmoviau jam sargį. Paskui atsiklaupiau, kad jis galėtų prieiti iš nugaros, nes su tokiu išsipūtusiu pilvu jokia kita poza neįmanoma. Kai jis įėjo į mane iš nugaros, buvau tokia atsipalaidavusi, kokia seniai nesijaučiau. Per stuburą jutau plūstant jaudulio bangeles.

Nors jis ir stengėsi neskubėti ir būti švelnus, baigė jau po kelių minučių. Paprastai seksas kainuoja papildomai, bet aš nenorėjau imti iš jo pinigų.

– Jėga, nebūčiau nė pamanęs, kad čia pasitaikys taip gerai pasimylėt, – sunkiai alsavo jis, kai sukaitę ir pavargę gulėjome ant čiužinio.

Dirstelėjau pro užuolaidas. Lauke vyko gatvės šventė. Akimirką pasivaideno, kad tarp skrudintų bulvyčių kiosko ir karuselės pamačiau Milaną su šeima, ir žengtelėjau atgal. Bet kai ta moteris atsisuko, supratau, kad klydau, ir lengviau atsidusau.

Džimis jau buvo apsirengęs ir rašė ant lapelio savo telefono numerį.

– Labai džiaugčiausi, jeigu paskambintum. O šiaip linkiu tau būti laimingai su sūneliu, – tarė jis.

„Tavo gyvenimas ir taip jau sudėtingas“, – tariau sau pagaliau.

Nuėjau į virtuvę, išmečiau tą lapelį į šiukšlių dėžę ir atsisėdau prie stalo su kitomis merginomis. Daugiau niekada Džimio nebemačiau.

Kai po kelių savaičių sėdėjau perpildytoje universiteto kavinukėje, suskambo mano telefonas.

– Sveika, čia Sabina, – pasigirdo tylus balsas.

– Ar mes pažįstamos? – nustebau aš, gurkšnodama kavą, o mintyse perkračiau visų pažįstamų sąrašą.

– Aš – Volfgango žmona, – tarė ji. – Kartą buvome susitikusios restorane. Norėjau tau pranešti, kad Volfgangas patyrė infarktą ir jo gyvybė kabo ant plauko.

Man iš rankų iškrito puodelis, kava išsiliejo ant kelių, ant grindų susidarė bala. Niekas to nepastebėjo, visi skubėjo pro šalį su kuprinėmis ant pečių – kuo greičiau atostogauti, egzaminai baigėsi, tegyvuoja vasara!

– Aš girdžiu, – pralemenau iš paskutiniųjų.

– Paskambinau Taniai į Baltarusiją, ji atvažiuos po dviejų dienų. Ir Natašą suradau. Jis guli Frydrichshaino ligoninės reanimacijos skyriuje. Gydytojai duoda mažai vilties.

Nebesiklausiau jos, galvą užplūdo tiek minčių. Volfgangas jau kone miręs, o aš su juo neatsisveikinau. Paskui prisiminiau, kaip paskutinį kartą jis padovanojo man to šlykštaus Pietų Afrikos vyno, o aš visą butelį išmečiau lauk. Tikriausiai visada svarbiausiomis gyvenimo akimirkomis į galvą ateina visokie nereikšmingi dalykai.

Kai važiuodama į ligoninę sėdėjau metro vagone, vieną po kitos prisiminiau Volfgango pasakotas istorijas. Taip dažnai pas jį lankiausi, kad visas žinojau atmintinai. Kaip jis, dar vaikas, išgyveno Berlyno bombardavimą; apie pirmąją meilę, kuri pabėgo į Vakarus; apie jo santuoką, pamažu virtusią draugyste; apie pertvarką, kuri Volfgangui reiškė kažką panašaus į seksualinę revoliuciją: atsirado tiek daug merginų iš agentūrų, bet jos vis tiek negalėjo išgelbėti jo nuo vienatvės; apie demonstracijas prieš socialinę politiką Aleksandro aikštėje, per kurias jis protestavo ir prieš jam nesuprantamą pasaulį. Dabar tas žmogus galynėjosi su mirtimi, o gyvenimas tą karštą vasaros dieną toliau tekėjo sava vaga. Visoje šalyje žmonėms rūpėjo tik pasaulio futbolo pirmenybės, popiet Vokietija turėjo žaisti su Švedija, aplinkui zujo vaikai, išsipaišę veidus vokiečių vėliavos spalvomis.

Ką gero būtų galima pasakyti apie Volfgangą? Man niekas neatėjo į galvą, lygiai taip pat nebūčiau galėjusi pasakyti apie jį ir nieko blogo. Dirbo, susilaukė trijų vaikų, šventė šventes, gėrė, paseno, o dabar netrukus padės šaukštą. Taigi nieko ypatinga.

Nataša, mano draugė iš Freiburgo, sėdėjo prie ligoninės po medžiu ir skaitė rusišką laikraštį. Iš karto pastebėjau, kad ji labai sulysusi, o šiaip nuo to laiko, kai matėmės pietų Vokietijoje, ne itin pasikeitusi. Ji irgi mane iš karto atpažino.

– Štai kur susitinkame, – su ironija balse tarė dėdama laikraštį į šalį.

– Kitokia proga man būtų malonesnė, – atsakiau. – Vis norėdavau tau paskambinti, bet…

– Tik neaiškink, kad neturėjai laiko, – pertraukė ji mane. – Nervai nelaiko dėl tokių išsisukinėjimų.

– Ne, laiko buvo, – atšoviau aš. – Tiesiog jaučiau, kad netrukus pasimatysime, ir, kaip matai, buvau teisi. Pasaulis per mažas, kad nebesusitiktume.

– Mūsiškis juo labiau, – nusijuokė ji. – Neseniai Tiuringijoje sutikau buvusį klientą – dar iš tų laikų, kai dirbau Čekijoje. Anksčiau jis buvo tolimųjų reisų vairuotoju ir prieš išvykdamas į užsienį visuomet užeidavo į viešnamį. Dabar jis jau pensininkas, gyvena kažin kokiam kalnų kurorte ir važinėja į bordelį tada, kai žmona išsiruošia pas kirpėją. O ką ten išsirinko? Žinoma, kad mane – po dešimties metų. Aišku, jis manęs nepažino, tada nešiojau ilgus plaukus, o ir šiaip kitaip atrodžiau, – pasakojo ji. – Nereali istorija, ar ne?

– Tikrai, – pritariau jai susimąsčiusi ir kramtydama gumą.

Ligoninėje atsidavė dezinfekcijos priemonėmis, koridoriais vaikščiojo gydytojai žaliais chalatais, seselės ir pacientai. Per tūkstančius vamzdelių buvo sunku įžiūrėti pabrinkusį Volfgango veidą. Šalia lovos stovintis didžiulis aparatas periodiškai pyptelėdavo.

– Jo tokia silpna širdis, – aimanavo Sabina. – Sakiau, kad liautųsi rūkyti. Kita vertus, – kalbėjo ji toliau, apglėbusi mane per pečius, – jeigu ir neišsikapstys, tai bent jau laimingai pagyveno jus turėdamas.

Po dviejų savaičių Sabina man vėl paskambino: Volfgangas atsistojo ant kojų, sunkiausia – jau praeity, bet gydytis reikės dar ilgai. Pajutau palengvėjimą. Nors jis buvo „tik“ klientas, jam buvo skirta viena mano širdies kertelė.

Vasaros egzaminus nesunkiai išlaikiau, gavau visus gerus įvertinimus. Jau seniai bebuvau tiek daug mokiusis.

– Matai, kaip gerai padaryti pertrauką, – džiūgavo Ladja.

Jis buvo pradėjęs dukart per savaitę darbuotis sodininku pas vieną pažįstamą ir uždirbdavo tiek, kad pirmąkart po ištisų mėnesių sugebėjo parnešti namo pusę buto nuomai reikalingos sumos. Mudu drauge nudažėme būsimo vaikų kambario sienas, pastatėme kūdikiui lovelę. Aš nupirkau spalvingą patalynę su šuniukais ir klounais ir jau mačiau, kaip mūsų berniukas saldžiai sapnuos, apdėliotas žaisliukais, kurių su meile pripirko tėveliai. Gal Ladja, nors ir gerokai pavėlavęs, pagaliau taps tokiu vyru, kokio man reikia.

– Kodėl mums nenuvažiavus prie Baltijos jūros? – pasiūliau vieną dieną. – Galėtume sėsti į autobusą, bilietas kainuoja tik aštuonis eurus. Tu visuomet norėjai prie jūros, o mes taip ilgai nieko sau neleidome.

Ladja nebuvo nusiteikęs prieš vienos dienos išvyką. Tad kitą rytą atsikėlėme šeštą valandą ir įsėdome į autobusą. Buvome vieninteliai keleiviai, jaunesni nei šešiasdešimties metų.

Jei tik kur nors išsiruošdavau, man niekada nepasitaikydavo gero oro, bet šįsyk mums nuskilo. Dangus buvo mėlynas lyg Gogeno paveiksle, saulė svilino odą, o jūra buvo rami ir lygi. Ladja parengė išsamią programą: užkopėme į seną švyturį, paplaukiojome vandens dviračiu, uoste suvalgėme keptą sterką, o paskui susėdome ant lieptelio, išsikišusio į vandenį.

Nuo jūros pūtė lengvas brizas, glostydamas man kaktą. Maskatavau vandenyje kojomis. Trumpam užsimerkusi galvojau, kad būtų gera sėdėti čia su Milanu. Jis daug kartų žadėjo nusivežti mane prie jūros, bet taip ir nenusivežė.

– Argi čia ne gražu? – paklausiau savo vyro.

– Pasakiška, – atsakė jis.

11

VISKĄ PRADEDU IŠ NAUJO

Finas atėjo į šį pasaulį vieną rugpjūčio naktį, dviem savaitėmis vėliau po numatytos dienos. Nieko nesakydama akušerė paguldė man ant pilvo kruviną ryšulėlį ir čia mano mažuliukas taip garsiai ir klaikiai suriko, kad pagalvojau: pats tinkamiausias pasisveikinimas su šituo beprotišku pasauliu, kurio jis dar net nepažįsta.

– Jis toks mielas ir ramus, – gėrėjosi Ladja apsiašarojęs, kai Finas, pirmąsyk pasisotinęs, užmigo šalia manęs. Ladjos veide atsispindėjo ir tėviškas pasididžiavimas, ir nuovargis. Gimdykloje ant gulto jam teko praleisti dvidešimt valandų.

Dar tą pačią dieną mane aplankė Julė su Rudžiu, bet gimdymas buvo mane taip pribaigęs, kad gulėjau paslika ir nežinojau, ką sakyti. Tik žiūrėjau į savo kūdikį, laikiau suėmusi jo pirštukus ir glosčiau dar pliką galvytę. Nieko kito nejutau, be laimės ir dėkingumo.

Po keturių dienų mane išleido namo. Gyvenau Fino ritmu, daug miegojau, žindžiau balkone, kad jį glostytų saulutės spinduliai. Naktimis jis miegodavo lopšyje greta mudviejų su Ladja, mes žiūrėdavome, kaip kilnojasi mažutė krūtinė, kai jis ramiai kažką sapnuodavo, ir abu sutarėme, kad sukūrėme tikrą stebuklą. Per visą tą laiką nė karto net nesvarsčiau, ar kada nors vėl eisiu parsidavinėti. Viešnamių gyvenimas man atrodė tolimas lyg Mėnulis.

Maniau, dar ilgai džiaugsiuosi ramybe ir nauju gyvenimu, bet vieną rytą parduotuvėje kasininkė grąžino man banko kortelę.

– Nepriima, – sušnabždėjo toji mergina ir užjaučiamai pažvelgė į mane.

Iškroviau prekes atgal ant konvejerio, stvėriau kortelę jai iš rankų ir plačiais žingsniais išskubėjau iš parduotuvės. Už manęs buvo susidariusi eilė ir žmonės spoksojo taip, lyg būčiau kokia vagilė. Iškart supratau, kad man dar gulint ligoninėje Ladja pasiėmė pinigų, kitaip negalėjau paaiškinti, kodėl sąskaita taip staiga ištuštėjo. Nors po gimdymo dar buvau silpna, lėkte parlėkiau namo ir užbėgau laiptais aukštyn. Mano vyras gulėjo ant tachtos ir žiūrėjo televizorių, o Finas ramiai miegojo jam ant kelių.

– Kur padėjai pinigus? – aprėkiau jį, išplėšiau iš rankų pultelį ir trenkiau į grindis.

Nuo mano riksmo vaikas prabudo. Paėmiau jį ant rankų ir pradėjau švelniai raminti. Pasinaudojęs proga Ladja užsidarė vonioje. Kai vaikutis nurimo, tol beldžiau į duris, kol Ladja sumuręs jas atidarė.

– Išgėriau už sūnų – pas mus, Lenkijoje, taip visi daro. Truputėlį pašvenčiau, – prisipažino jis.

– Tuos pinigus man atsiuntė tėvai, kad nupirktume, ko reikia, mūsų sūnui, asile tu neraliuotas, nieko vertas idiote! – šaukiau aš.

Drebančiomis rankomis prisidegiau cigaretę, pirmą po ilgo laiko. Man pasidarė bloga – nusiraminti nepavyko. Po kelių minučių, ką tik nusiprausęs po dušu, Ladja išlindo iš vonios kambario apsisukęs strėnas rankšluosčiu.

– Nepakęsiu tavo įžeidinėjimų, – tarė jis. – Neuždrausi man išgerti su draugais ta proga, kad tapau tėvu.

Užgesinau cigaretę peleninėje, dirstelėjau į jį ir papurčiau galvą.

– Argi tu nesupranti? – vėl pratrūkau. – Visus tuos metus aš traukiau mus iš liūno, bet dabar to nebedarysiu. Ką tik pagimdžiau. Juk negaliu dabar eiti dulkintis į viešnamį!

– Argi kada nors verčiau tave tą daryti? – tyliai paklausė jis.

– O kuo rengsime vaiką? Jam kuo skubiau reikia nupirkti žieminį kombinezoną, darosi vis šalčiau, jeigu dar nepastebėjai, – atkirtau jam. – O ką rytoj valgysime? O poryt? Šaldytuvas jau beveik tuščias!

– Tu niekuo nesiskiri nuo mano tėvo, – tarė Ladja. – Jis mane lupdavo, o tu tik įžeidinėji. Jūs abu laikote mane lochu.

Jis apsirengė, išėjo iš namų ir grįžo tik vėlią naktį.

Visiškai nusiminusi sumaniau paskambinti tėvui – tikėjausi, kad atsiųs bent kelis šimtus eurų savo ką tik gimusiam anūkui, ir kaip galėdamas greičiau.

– Ką? Tu neturi pinigų? O ką ištisas dienas daro tavo vyras? Nejaugi nesupranta, kad dabar privalo maitinti šeimą? – susirūpino jis.

– Darbą jis turi, tik jam dar nesumokėta, – sumelavau. Man buvo gėda, kad Ladja taip akivaizdžiai nesirūpina mūsų materialine padėtimi. – Nesuk galvos, kaip nors susitvarkysim, – galiausiai pasakiau ir padėjau ragelį.

Vos neverkiau, bet žiūrėdama į mielą apskritą vaikučio veidelį kai ką sugalvojau.

– Mamytė viską sutvarkys, vėl viskas bus gerai, – šnabždėjau aš ir kibinau Finui rankytę, kol jis stvėrė man už nykščio.

Man neliko nieko kita, kaip tik paskambinti Volfgangui. Jis buvo vienintelis, kuris galėjo duoti pinigų manęs neišdulkinęs, be to, jau senokai nebuvau jo aplankiusi ir nekantravau pasimatyti.

– Kaip sekasi tau ir visiems tavo vaikinams? – juokdamasis pasisveikino jis telefonu.

Buvo girdėti smagus džiazas. Nors Volfgangas sveikata ir nebetryško, merginos vis tiek nuolat jį lankė, tiesa, retai kas beįvykdavo.

– Ką pasakytum, jeigu artimiausiomis dienomis pas tave užsukčiau? Juk tikriausiai nori pamatyti mano vaikutį? – pasisiūliau.

Nenorėjau, kad jis pamanytų, jog man skubiai reikia pinigų, per daug buvo gėda.

– Žinai, tai puiki idėja, po kelių dienų – mano gimtadienis, ateis visa šeima, mielai kviečiu tave su Filu, – sumetė jis.

– Su Finu, – pataisiau jį. – Mano sūnaus vardas Finas.

Taigi po dviejų dienų nuvažiavau pas Volfgangą į Marcaną. Kai atėjau, jo šeima sėdėjo prie stalo. Volfgangas pristatė mane tikruoju vardu ir visi mandagiai su manimi pasisveikino. Jie tikrai žinojo, kas sieja mudu su Volfgangu, bet niekas nelaidė kvailų juokų. Klausinėjo apie studijas ir profesinius planus, lyg būčiau paprasta studentė. Sabina, jo žmona, kaip tik lankė kompiuterių kursus, tad mudvi įsišnekome apie kompiuterius ir programavimo kalbas. Finas visą laiką miegojo vežimėlio lopšyje, visi jį kepšnojo ir juo žavėjosi.

Volfgangas nedarė paslapčių iš jaunų pažįstamų. Savo aistrą laikė verta pasididžiavimo. „Kiti mano amžiaus vyrai turi tenkintis raukšlėtomis bobutėmis, o aš turiu gražių draugių“, – dažnai girdavosi jis.

– Pasikirkinkim kitą kartą, aš dar nekaip jaučiuosi, – pasakiau jam jau baigiantis šventei.

Jis mane suprato ir mudu grįžome į virtuvę, o ten aš sukirtau tris gabalus sūrio torto. Man dar likusių dvidešimt centų pakako lygiai vienai bandelei pusryčiams ir mano pilvas grojo maršus.

Prieš išeinant Volfgangas nieko nesakydamas padavė man baltą voką, ant kurio buvo užrašyta „Sonjai“. Viduje, kaip visada, radau lyg ką tik išspausdintą šimto eurų banknotą. Gal prieš man apsilankant jis kaskart specialiai nueidavo į banką?

Po mėnesio baigėsi mano dekretinės atostogos. Prasidėjo žiemos semestras ir aš reguliariai lankiau paskaitas. Laimė, daugumas paskaitų vykdavo priešpiet arba ankstyvą popietę, tad grįždavau namo ne itin vėlai. Ladja per tą laiką sėdėdavo namie – tėvystė, regis, buvo atrastas jo pašaukimas. Jis vystydavo kūdikį, maitindavo iš buteliuko, mūsų pažįstamiems pasakodavo, kaip rūpestingai prižiūri savo sūnų.

– Pavyzdingas vaikas – visą dieną miega ir pravirksta tik tada, kai išalksta, – aiškino jis visiems.

Mėnesio pabaigoje vėl pradėjau dirbti Šivos masažo salone. Nors gavome vaiko, motinystės ir Ladjos bedarbio pašalpas, mūsų šeimos biudžetas buvo toks apgailėtinas, kad nutariau dirbti dvi dienas per savaitę.

Keista buvo, kai vieną penktadienio popietę po ilgoko laiko vėl įžengiau į saloną. Du mėnesius ten nesilankiau – tai buvo ilgiausia pertrauka nuo mano darbo raudonuosiuose žibintuose pradžios. Sėdėjau virtuvėje, plepėjau su merginomis – daugiausia apie sūnų, o širdyje su baime laukiau pirmojo vizito. Beveik kaip ir prieš ketverius metus, kai Noikelno „Ekstazėje“ pirmąkart už pinigus pasiūliau kūniškas paslaugas.

Pirmasis klientas su manimi užtruko pusvalandį. Per pirmąsias minutes stovėjau prieš jį nedrąsi ir susimąsčiusi. Tik tada, kai jis nusirengė nuogai, vėl įsijaučiau į koketavimą, ėmiau flirtuoti, kad jis gerai pasijustų. Kai suėmiau pimpalą, įgudusiomis rankomis taip gerai pasmaukiau, kad jis baigė po kelių minučių. Užsiimti prostitucija – tas pats kaip važiuoti dviračiu, pagalvojau: kartą išmokęs, niekada nebepamirši.

– Na ir kaip? – paklausiau, kai jis, patyręs viršūnę, gulėjo ant čiužinio ir gaudė orą.

– Labai gerai, – atsakė jis švelniai. Nurimau, kad vis dar esu ta pati Stela.

Kol laukiausi, pas Šivą turėjau daug klientų. Dabar pilvo nebeliko, tad nebesilankė ir tie, kurie ateidavo specialiai dėl to. Vėl buvau liekna ir niekam nebūtų nė toptelėję, kad ką tik pagimdžiau. Būdama eilinė mergina nebe taip gerai uždirbdavau. Dažnai per trijų valandų pamainą paskambindavo vos keturi arba penki klientai, bet ne su visais susitardavome, kai kurie išeidavo nieko neužsisakę. Kitos merginos irgi nervinosi ir svarstė, kas galėjo nutikti. Daug kas priminė paskutinį „Oazės“ etapą.

Mano gyvenimas niekada nebuvo paprastas, o dabar dar ir mama tapau. Per praėjusius metus verčiausi išvirkščia, kad suderinčiau tokius skirtingus vaidmenis: studentė, kekšė, žmona ir meilužė. Be Julės, niekas iš draugų nežinojo, kad norėdama užsidirbti studijoms sukiojuosi įprastos darbo rinkos užribyje. Nors Julė buvo tolerantiška ir kartais pasidomėdavo, ar man viskas gerai, mano gyvenimas buvo jai svetimas, juk ji galėjo gyventi iš valstybės skiriamos studijų pašalpos. Kiti bendrakursiai, su kuriais kaip ir anksčiau susitikdavau prie kavos puodelio, manė, kad man motinystės atostogos, todėl nereikia niekur dirbti.

– Laimė, mane remia tėvai, – pamelavau, kai su Pauliumi ir jo draugu sėdėjome bibliotekos kavinukėje.

Juodu manimi patikėjo, nors ir nenutuokė, kad mano šeima nepajėgi remti mane finansiškai.

– Ar ateisi kitą pirmadienį pas mane? Rengiame kino vakarą: žiūrėsim „Žvaigždžių karus“, – kartą pakvietė mane į svečius Paulius.

– Paklausiu, ar Ladja bus namie. Juk negaliu ateiti su sūneliu, – neskubėjau priimti kvietimo, nors gerai žinojau, kad tą vakarą sėdėsiu masažo salone iki devynių vakaro.

Paskui turėjau sau vėl priminti, kad nei Paulius, nei kiti tikrai nebūtų su manimi tokie malonūs, jeigu žinotų, kaip užsidirbu.

Kai Julė papasakojo, kaip ji visą naktį tūsinosi „Votergeite“, suėmė baltas pavydas. Anksčiau savaitgaliais retai kada keldavausi prieš pietus, o dabar kas rytą septintą mane pažadindavo mažasis Finas, tad vakarais nebenorėdavau niekur eiti. Nors kiekvienas kūdikio šypsnys kompensuodavo praleistas diskonų naktis, kartais pasigesdavau buvusios laisvės. Ladja visą savaitę prižiūrėdavo vaiką, bet jam buvo savaime suprantama, kad savaitgaliais gãli eiti pasitūsinti su draugais.

– Žinai, taip norėčiau ir aš kur nors išeiti, – pasiguodžiau jam, kai vieną penktadienio vakarą jis vėl susiruošė palikti mane namie vieną.

– Juk tu kasdien išeini, – atsakė jis vilkdamasis striukę.

– Sėdžiu arba paskaitose, arba masažo salone, – nenusileidau aš.

– Nesuprantu, ko tu nori, – abejingai atkirto jis. – Tavęs niekada nebūna namie, o tu vis tiek visą laiką skundiesi. Nemanau, kad gerai darai, tiek daug užsiplėšusi. Kūdikis kuo daugiau turi būti su savo mama.

Tai tiek tos emancipacijos, pagalvojau, galiausiai moterys lieka su vaikais namie, tik šiais laikais jos dar turi ir uždirbti. Dar gerai, kad Ladja buvo tikras liurbis ir, nuolat mano ujamas, bent jau visą savaitę prižiūrėjo mažylį.

Vieną sekmadienį – kaip tik rengiau referatą universitetui – suskambo mano telefonas. Po kelių sekundžių išgirdau pažįstamą, malonų balsą, kurio man taip ilgai trūko. Gerai, kad galėjau pasprukti į balkoną, kol Ladja manęs neužčiupo.

– Ar gali atvažiuoti? Tai svarbu, būtinai turiu tave pamatyti, – maldaujamai kalbėjo Milanas.

– Pažiūrėsiu, ar galėsiu ištrūkti, – sušnabždėjau, nors aiškiai žinojau, kad trūks plyš pas jį važiuosiu.

– Nuo kada pradėjote susitikinėti universitete ir sekmadieniais? – nepatenkintas bambėjo Ladja, kai sukurpiau jam istoriją apie naują projekto grupę, kad jis liktų su Finu namie. Pagaliau jis nusileido.

Su Milanu susitikau Marijaus bute, kuriame tiek daug valandų praleidome mylėdamiesi arba tiesiog gulėdami ir plepėdami. Puoliau tiesiai jam į glėbį ir mudu nebegalėjome vienas nuo kito atsiplėšti.

– Noriu skirtis, – tarė jis. – Susikirtome su Natali, daugiau nebematau prasmės.

Pamaniau, kad tuoj nualpsiu.

– Netikiu, – tariau, stengdamasi išlikti rami.

– Ar norėsi gyvent su manimi? – paklausė Milanas lyg negirdėjęs mano abejonės. – Galėtume išsinuomoti drauge butą, svarbiausia, kad kol kas niekas nieko nesuuostų. Nenoriu, kad kiltų pernelyg daug apkalbų.

– Viktorijos Luizos aikštėje? – sušnabždėjau jam į ausį.

Dar nebuvau pamiršusi tos beprotiškos nakties prieš trejus metus, kai kapitaliai nusitašę svajojome apie ateitį. Nejaugi tai taps tikrove? Vikriai nusirengiau, numečiau drabužius ant žemės ir atsisėdau ant Milano, kuris su cigarete rankoje jau gulėjo nuogas ant kušetės.

Abejonės mane apniko, kai jau buvome įsivažiavę. Išsilaisvinusi iš Milano glėbio įsmeigiau į jį akis.

– Tu niekada nesusitaikysi su mano darbu. Nieko nebus, – tariau.

– Tada tu tiesiog nebedirbsi. Nejaugi negali miegoti tik su manimi? – tokia buvo jo reakcija.

„Čia dabar kas? – galvojau sau. – Kokie čia dar tauškalai apie ištikimybę, jei mudu tiek metų apgaudinėjome savo partnerius?“

– Turėsime palaukti, kol tu baigsi universitetą, – dėstė Milanas. – Tada paspruksim, išsiskirsim ir aš tave vesiu. Dėl manęs galėsime turėti dar ir mudviejų vaiką, jeigu norėsi. Noriu gyventi ten, kur visada šilta, o kasdienis gyvenimas ne toks karštligiškas kaip čia. Kokiame nors Pietų Ispanijos kaime, na, kaip tau atrodo?

Viskas atrodė nuostabu. Bet jo žodžiai neišsklaidė mano abejonių.

Vis dar gulėjome susiglaudę, kai jis paskambino žmonai. Padėjusi galvą jam ant krūtinės girdėjau, kaip šiurkščiai ji kalba, tiesiog šaukia, o jis alsavo vis tankiau. Iš pilko dangaus krito šlapdriba, buvo lapkričio sekmadienis. Paskui gavau žinutę nuo Ladjos, tekstas buvo tiesiog KUR PO GALAIS DINGAI? Tikriausiai jis kelis kartus bandė man prisiskambinti.

– Man jau reikia eiti. Ladja namie vienas su vaiku, – tariau, kai Milanas baigė pokalbį.

Jis, mintimis kažkur nuklydęs, tik linktelėjo.

– Turiu susitaikyti su Natali. Nenoriu prarasti šeimos, – tyliai pratarė jis.

– Kaip žinai.

Pabučiavau jį atsisveikindama, o paskui išėjau atgal į savo senąjį gyvenimą. Žinojau, kad dar ilgai teks taip gyventi. „Išspausk iš savo gyvenimo viską, kas įmanoma geriausia“, – prisakiau sau lipdama į metro traukinį.

Sausį palikau Šivos masažo saloną, mat reikalai jame vis prastėjo, ir pradėjau dirbti viename Reinikendorfo viešnamyje. Merginos karštai diskutavo apie naująjį prostitucijos įstatymą. Visos niršo ant Finansų ministerijos, kam toji pareikalavo, kad visos moterys užsiregistruotų kaip mokesčių mokėtojos, kad būtų priverstos juos susimokėti. Įstatymas numatė, kad kiekviena prostitutė per dieną privalo atskaičiuoti iš viso trisdešimt eurų mokesčių, nors Berlyne sekso kainos buvo žemiausios ir daugumoje viešnamių greitukas kainavo būtent trisdešimt eurų. „Kartą per dieną kruštis tik mokesčių inspekcijai“, – toks buvo dažniausias komentaras. Vienu klientu daugiau ar mažiau – koks skirtumas, maniau sau. Apskaičiavau, su kiek vyrų jau būsiu sugulusi per savo gyvenimą, ir priėjau prie išvados, kad jų turėjo būti daugiau negu tūkstantis. Kartais pasvarstydavau, ar nebūtų paprasčiau įsitaisyti universitete kokia nors asistente, bet užmokesčio niekaip nebūtų užtekę, kad galėtume pragyventi.

Pastaruoju metu stengdavausi įkalbėti klientus dulkinti mane iš nugaros, kad nereikėtų žiūrėti jiems į veidą, ir visuomet galvodavau, jog tą darau tam, kad „susikurčiau ateitį“, kaip būdavo sakoma mūsų šeimoje.

Taigi dirbau kaip ir anksčiau. Tiesiog per daug buvau įpratusi pirmadienius ir penktadienius leisti viešnamyje, o kitomis dienomis lankyti kursus ir paskaitas.

Geriausiai mano problemas suprato Klara. Jai buvo dvidešimt metų, prostitute ji dirbo dar tik kelis mėnesius, kad galėtų studijuoti Dailės akademijoje. Kartais ji savęs už tai nekęsdavo ir nervindavosi, kad nebegali turėti jokio draugo, nes pradėjo šlykštėtis visais vyrais.

Šitas etapas man buvo pažįstamas, nors ir visąlaik turėjau partnerį. Iš pradžių džiaugiesi, kad piniginėje šlama banknotai, paskui ima graužti sąžinė, o paskui ateina toks laikas, kai į viską nusispjaut. Aš buvau pasiekusi paskutinį etapą.

Man nebebuvo sunku kalbėti apie savo darbą, bent jau su tais, kuriais galėjau pasitikėti. Net nebesigėdijau. Juk man tai buvo vienintelė galimybė studijuoti ir nebūti vargeta. Vieną vakarą diskotekoje net pasipasakojau apie savo darbą vienam bendrakursiui, kurį laikiau ne tokiu susikausčiusiu kaip kiti. Šiaip ar taip, visą semestrą kartu vykdėme vieną projektą ir dažnai drauge kur nors nueidavome.

– Tau net pavydžiu, – toks buvo jo komentaras. – Man šeštadienio vakarais reikia stovėti kabake prie baro, kad bent kiek papildyčiau piniginę.

– Ne taip viskas paprasta, – atsakiau jam, žinodama, kad mano žodžių jis nesupras.

Naujajai mano draugei Klarai buvo dar sunkiau, nes ji dar ne taip seniai buvo pradėjusi suktis šiame versle.

– Kada nors seksas taps paprasčiausiu veiksmu, kaip kasryt nueiti į tualetą, – sumąstė ji vieną dieną, kai sėdėjome viešnamio rūkomajame.

– Ar tau seksas nepatinka? – susidomėjau.

Tą rytą jau buvau perleidusi penkis vyrus.

– Ką galiu pasakyti? Na, meilės stebuklu nebetikiu nuo tada, kai man suėjo trylika, o tas tipas, su kuriuo pasikirkinau, daugiau nebepasirodė. O varge, nuo tada praėjo jau visa amžinybė, – atsiduso ji, prisidegdama dar vieną cigaretę.

– Tau dar tik dvidešimt, o kalbi taip, lyg būtum keturiasdešimtmetė, – nusijuokiau ir pagalvojau, kad šitame versle greitai suaugama.

– Finas susirgo, grįžk namo, – vieną dieną paskambino draugas Rudis, kai registravausi universitete vykdyti naujo statistikos projekto.

– O kur Ladja? – paklausiau susirūpinusi.

– Miega ir pagiriojasi, – trumpai atsakė jis. – Mėginau jį pažadinti, bet pasakė, kad nedaryčiau spektaklių, mat tikriausiai vaikui tiesiog per karšta.

Grįžusi namo vos tvardžiausi, kad negriebčiau keptuvės ir nesviesčiau Ladjai į galvą. Vaikutis stipriai karščiavo. Įkišau Finui žvakutę ir sėdėjau šalia, kol jis užmigo.

– Išeik, daugiau nebenoriu tavęs čia matyti, – pareiškiau Ladjai, kai jis apie vidurdienį išsiropštė iš lovos ir nušlepsėjo į vonią.

Jis žiūrėjo į mane apšalęs, lyg nepajėgtų suprasti, ar rimtai kalbu. Bet aš paėmiau jo kelionkrepšį ir pradėjau grūsti vidun drabužius. Ladja dar bandė su manimi ginčytis, pakėlė balsą, tačiau aš jau buvau galutinai apsisprendusi.

– Tu manęs dar maldausi sugrįžti, – pasakė jis sarkastiškai, prieš man užtrenkiant paskui jį duris. – Viena su vaiku niekaip nesusitvarkysi, kaip lankysi paskaitas?

Kai jis išėjo, grįžo įtempta ramybė, apgaulinga tyla, kokia trumpam stoja tada, kai žaibas jau būna tvykstelėjęs, o griaustinis dar nenugriaudėjęs.

„Išmesk jį lauk ir nebepriimk atgal!“ – taip arba panašiai patarinėjo man viešnamio kolegės – jos jau seniai buvo susidariusios nuomonę apie Ladją.

Tą vakarą sėdėjau ant tachtos, gėriau raudonąjį vyną, žiūrėjau ašarą spaudžiantį itališką filmą apie meilę ir galvojau tik apie Milaną.

Dabar jau kiurksojau namie su Finu, juk jo tėčio nebebuvo, viešnamio turėjau atsisakyti, o paskaitoms neturėjau laiko. Naktimis mokiausi, dariau namų darbus ir vis užmigdavau prie rašomojo stalo.

Visi bendramoksliai palaikė mane ir internetu siuntė paskaitų užrašus. Bet vis tiek man buvo aišku, kad šitaip neišlaikysiu nė vieno egzamino ir visiškai sužlugsiu.

Kai sūnelis užmigdavo, skambinėdavau, kad kuo greičiau įtaisyčiau jį į lopšelį, bet taip greitai tai buvo neįmanoma. Tam reikėjo gauti pažymą iš apskrities valdybos, o ją išduodavo tik po dviejų mėnesių. Niekam nerūpėjo, kad mano atvejis skubus.

– Po dviejų mėnesių vasaros semestras jau bus baigęsis. Jeigu dabar nelaikysiu egzaminų, pusę savo gyvenimo metų būsiu prabimbinėjusi, – susijaudinusi aiškinau savo padėtį vienai valdininkei, o ji tik abejingai žiūrėjo į mane.

– Suprantu jūsų rūpesčius, bet nieko negaliu padaryti. Kas savaitę turime apdoroti po šimtą paraiškų, greičiau neįmanoma, – aiškino man ji taip lėtai ir skiemenuodama, lyg būčiau ne viso proto. Išėjau laukan ir grįžau namo, stumdama vežimėlį.

Po trijų dienų į duris paskambino Ladja. Jo drabužiai buvo purvini, batai aplipę purvais, akys raudonos. Vėliau jis man papasakojo, kad buvo susiradęs nakvynę apgriuvusioje troboje, kurią nuomojosi kažkoks narkomanas, ką tik po dviejų mėnesių išleistas iš kaliūzės už prekybą narkotikais.

– Nenoriu prarasti savo šeimos, – kūkčiojo jis, parpuolęs prieš mane ant kelių. Jeigu nebūčiau jo pažinojusi kaip nulupto, būčiau susigraudinusi.

– Įkišk drabužius į skalbiamąją, dvokia neįmanomai, – pasakiau jam šaltai, aprengiau Finą ir išėjau laukan.

Pavasarį gavau kvietimą į pokalbį dėl darbo interneto saugumo įmonėje, kuriai buvau nusiuntusi prašymą atlikti praktiką – ten jie net mokėjo atlyginimą. Tą patarimą man davė vienas tylus studentas, su kuriuo lankiau finansų matematikos kursą. Jis nukopijuodavo man savo užrašus, jeigu neateidavau į paskaitą. Susijaudinusi lyginau vienintelį savo kostiumėlį – pirmą kartą gyvenime tikėjausi gauti rimtą darbą, jeigu neskaičiuotume skambučių centro ir restoranų, kur dirbau labai trumpai.

Direktorius buvo aukštas ir lieknas keturiasdešimtmetis, jau pražilęs, aukšta kakta. Jis vilkėjo marškinėliais, buvo apsitempęs džinsus ir visai nepasipūtęs. Paklausinėjo manęs apie studijas, informatikos kursus, kuriuos jau buvau baigusi, ir biografiją. Į visus klausimus atsakiau stebėtinai sklandžiai ir įtikinamai. Kalbėdama su juo pasijutau taip laisvai, kad net užmečiau koją ant kojos ir atsilošiau, lyg kalbėdamasi su senu pažįstamu.

– Manau, sutarsime, – šypsodamasis pagaliau tarė jis.

Nors ir su kostiumėliu, gatvėje pajutau nenusakomą laisvumą. Žinojau, kad šis, nors ir mažas, darbelis yra vienintelė galimybė išsikapstyti iš prostitucijos. Prisiminiau Torsteno, „Oazės“ šefo, žodžius: tik viena iš tūkstančio įstengia tą padaryti – galbūt pagaliau man tai pavyks.

Liepos pradžioje radau pašto dėžutėje laišką iš tos įmonės – su sutartimi, kurią turėjau pasirašyti ir nusiųsti atgal. Iš džiaugsmo striksėjau po kambarį su Finu ant rankų, o jis visą laiką juokėsi nerūpestingu nieko nenutuokiančio vienuolikos mėnesių kūdikio juoku.

Svarbiausiais dalykais pasirūpinti teko man vienai. Vėl pusę dienos praleidau apskrities valdyboje ir pagaliau iškovojau Finui vietą lopšelyje. Galėjau lengviau atsikvėpti, nes ten jis turėjo būti prižiūrimas geriau negu nuolat apsinešusio tėvo.

Per pirmą praktikos savaitę pasijutau kitu žmogumi. Anksti ryte išeidavau iš namų, nuveždavau Finą į lopšelį, atsisėsdavau prie darbo stalo įsipylusi puodelį kavos ir imdavausi veiklos. Kolegos buvo man malonūs ir draugiški. Pirmą kartą po tiek metų seksas darbe nevaidino jokio vaidmens. Per pietus kalbėdavomės apie darbus, šeimą, laisvalaikį arba pasaulio įvykius. Ko gero, visi būtų išvirtę iš koto, jeigu būtų sužinoję, kuo aš dar užsiimu, o ir man pačiai viešnamis ir anie klientai vis labiau atrodė kaip paralelinis pasaulis.

Juo sunkiau buvo persijungti, kai šeštadieniais nueidavau į viešnamį, kad prisidurčiau prie nedidukės praktikantės algos. Mergaitės smalsavo apie mano darbą ir, nors nieko nesuprato, ką ten dirbu, buvo sužavėtos, kad viena iš jų, regis, išsikapstys. Aš irgi didžiavausi ir džiaugiausi, kad mano profesija neredukuoja manęs iki papų ir subinės. Visą laiką, kol dirbau raudonuosiuose žibintuose, labiausiai bijojau, kad užstrigsiu ten visiems laikams.

Kita vertus, per praktiką pasigesdavau tos šeimyniškos atmosferos, kuri būdinga daugumai viešnamių. Biure pasikalbama tik per pertraukas, o dirbdami mano kolegos pakimba ant telefono, įkiša nosį į dokumentus arba kompiuterio ekraną ir kalbasi tik su projektais susijusiais klausimais. Niekas neapkalbinėjo vyrų, per pusryčius nesvarstė sekso klausimų, nepasakojo nešvankių anekdotų. Kartais staiga prisimindavau ką nors iš savo „kito“ gyvenimo ir nusišypsodavau.

– Kas čia juokinga? – paklausė kartą Frankis, kuris sėdėjo šalia manęs.

– Ai, nieko. – Ir vėl įnikau į dalykinį paštą.

Frankis visada būdavo man itin dėmesingas, paklausinėdavo apie sūnų, bet apie savo dvilypį gyvenimą jam, kaip ir kitiems biure, nė už ką nebūčiau prasitarusi. Nors jaučiausi pripažinta, nuo kitų biure mane skyrė nematoma properša. Jie buvo normaliai baigę mokslus, prisidurdavo dirbdami padavėjais arba fabrike. Daugumas jų buvo jau susituokę ir susilaukę vaikų. Kartais taip norėdavau būti viena iš jų, nieko nežinoti apie raudonuosius žibintus, savaitgaliais važiuoti su šeima į Riugeną, o ne lindėti viešnamyje. Bet lygiai taip pat dažnai pagalvodavau, kad kai kurie iš mano kolegų tikrai yra bent kartą apsilankę viešnamyje, nors, žinoma, niekada to neprisipažintų. Toji mintis galiausiai įtikino mane, kad šventasis pasaulis, apie kurį taip svajojau, apie kurį ir dabar dar kartais užsisvajoju, visai neegzistuoja.

– Vieno nesuprantu: kam, po galais, tau vis dar reikalingas tavo vyras? – paklausė Sebastianas, nuolatinis mano klientas, kai per valandą išsipasakojau jam apie naująjį savo gyvenimą. Gulėjome didelėje penktojo kambario lovoje, pilnas spermos sargis dar vis kabojo ant suglebusio pimpio, nors seniai buvome baigę.

– Argi po kelerių santuokos metų galima tiesiog užbraukti brūkšnį ir lyg niekur nieko pradėti viską iš naujo? – atsidusau.

– Viskas praeina. Galiausiai iš mūsų liks tik krūva kaulų, net ir didingi pastatai kada nors virs griuvėsiais ir juos užklos žemės dulkės, – įsijautęs dėstė jis – buvo architektas.

Jis neatitraukė akių nuo raudonos popierinės lemputės palubėje, tarytum svarstytų, kas liks iš jos, kai mūsų šiame pasaulyje jau seniai nebebus. Pažinojau jį jau kelis mėnesius ir man jis buvo malonus, nes nekėlė jokių ypatingų reikalavimų, o paskui mėgdavo pasišnekėti.

– Kas man rūpi tie pastatai. Kalbu apie žmones.

Atsistojau ir užsivilkau apatinius, nes jo užsakyta valanda jau buvo beveik praėjusi.

– Pernai išsiskyriau po penkiolikos santuokos metų, – rimtu balsu kalbėjo jis toliau, kol prausė savo organą po čiaupu. – Šiandien žinau, kad reikėjo išsiskirti gerokai anksčiau, viskas būtų buvę daug paprasčiau.

Rūkykloje Miriama, viešnamio šeimininkė, vėliau dalijo gerus patarimus:

– Kalbu iš savo patirties, mergaitės: nusigriebkite kokį nors vaikiną, kol dar nevėlu. Kad ir negražų ar neįdomų, svarbiausia, kad turėtų užtikrintą darbą, būtų protingas ir gerai su jumis elgtųsi. – Šitoks jos tvirtinimas sukėlė pasipiktinimo bangą. Bet ji nesutriko ir dėstė toliau: – Kai buvau jauna, vienas klientas man piršosi – toks be proto turtingas penkiasdešimtmetis austras. Jis mane tiesiog dievino. Aš, žinoma, juo bjaurėjausi – išvirtęs pilvas, gilios raukšlės veide, juk turėjau tokį gražuoliuką, kuris atrodė kaip Patrikas Sveizas, ir tik juokiausi iš to kriošenos. O po metų mano gražuoliukas pradingo. Likau be pinigų ir iš nusiminimo bandžiau prisiklijuoti prie to senolio. Parašiau jam laišką, tikėdamasi, kad man atsakys.

Ji perbraukė ranka per savo ilgus raudonus plaukus ir atsiduso.

– Na ir ką? – nekantravo Klara.

– Gavau atsakymą iš ką tik iškeptos žmonos, kad nebesistengčiau. Paskui kartą pamačiau juodu vietiniame laikraštuke. Ji buvo mažiausiai dešimčia metų vyresnė už mane, maža ir stora, – pasakė ji ir, lyg patvirtindama tokį absurdą, ištiesė kojas, kurios, nors ir artėjant prie penkiasdešimties, buvo vis tokios pat tiesios ir grakščios.

– O dabar ji sėdi sau jachtoje Viduržemio jūroj, o tu čia viena viešnamy, – sumojo kažkuri iš mūsų.

– Taip ir yra, – liūdnai nutęsė Miriama. – Taigi įsidėkite į galvą: susiraskite rimtą vyruką, kol dar esat jaunos, tokį, kuris užtikrintų jums saugumą. Nepasikliaukite savo akimis ir neklausykite kvailos širdies. Gražuoliukai kada nors pasens arba pames tave, kol dar ką nors sugebės su jaunesnėmis, o tu liksi viena.

Miriamos istorija privertė mane susimąstyti. Nė už ką nesusidėčiau su kuo nors vien dėl pinigų. Negalėjau nė pagalvoti, kad turėčiau užmigti prie tokio, kuris manęs netraukia nei išore, nei vidumi. Kita vertus, nebuvau tiek nučiuožusi nuo proto, kad po penkerių prostitucijos metų dar tikėčiau tikra meile. Akyse man iškilo Milanas, kaip jis vasarą sėdi prie „Kalifornijos“, atsainiai sukišęs rankas į kelnių kišenes, o saulės spinduliai krinta ant tvirtų jo rankų. Gal kompromisai ir palengvina gyvenimą, galvojau aš, bet ko būtų vertas gyvenimas be svajonių?

Trečią advento sekmadienį galutinai nutraukiau ryšius su Ladja. Nuo tada, kai pradėjau praktiką, mūsų santykiai dar labiau užaštrėjo. Rezignacija, užvaldžiusi visas iki vienos jo dienas, mane stūmė tolyn kaip niekada anksčiau. „Kada paskutinį kartą jauteisi su juo laiminga?“ – paklausiau savęs vieną dieną. Geriausia, ką su juo patyriau, neskaitant sekso, buvo ramus vakaras, kai jis kiurksodavo prieš televizorių, o aš skaitydavau knygą arba rengdavausi paskaitoms. Net ir tokių vakarų beveik nebeliko. Ilgai delsiau, bet vienu metu man tapo aišku kaip dieną, kad nebeįsivaizduoju meilės svaigulio palaimintos dienos su Ladja. Kai bandydavau prisiminti pirmąsias mudviejų dienas, atrodydavo, kad jos tolimos kaip mano pirmoji diena mokykloje.

– Noriu skirtis. Nebėra prasmės, – visiškai ramiai pranešiau Ladjai vieną gruodžio vakarą, kai Finas jau miegojo.

Jis metė į mane pašaipų žvilgsnį ir vėl nusisuko į televizorių – kaip tik rodė multiką. Atsistojau priešais jį, ištraukiau pultelį iš rankų ir išjungiau televizorių. Jis visai nereagavo.

– Kada vėl paskambinsi? Po dviejų dienų? Po trijų? – šaipėsi jis iš manęs.

– Daugiau nieko nebus, – atsakiau pavargusiu balsu.

– Tau dar atsirūgs, – nusijuokė jis. Jo akyse mačiau panieką ir įžeistą savimeilę.

– Nesuteiksiu tau to malonumo, – atšoviau, kai šįkart be didelio triukšmo jis išėjo iš svetainės krautis daiktų.

Miegamajame ant mano knygų lentynos tebestovėjo primityvios plastikinės apsikabinusios pelytės, kurias jis man padovanojo santykių pradžioje. Aš atsidusau. Iš meilės beliko tik užuojauta ir kartėlis. Prieš šešerius metus jis atėjo pas mane su kuprine, lygiai taip pat su kuprine dabar išeina.

– Beje, visą laiką žinojau apie tave su Milanu, – metė jis, kai drebančiomis rankomis rūkė mūsų namuose paskutinę cigaretę.

Aš tylėjau.

– Tu visuomet taip ir liksi kekšė, – tokie buvo paskutiniai jo žodžiai prieš išeinant, kai jis paliko raktą svetainėje ant stalo.

Per kitas dienas jis vis skambinėjo – iš pradžių nusiminęs, paskui įtūžęs, mudu apsižodžiuodavome, o paskui skambučiai liovėsi. Su palengvėjimu išskridau pas tėvus į Italiją likus dviem dienoms iki Kalėdų. Nė už ką nenorėjau likti per šventes viena su Finu namie, o Italijoje per nesibaigiančius susitikimus su draugais sunkioms mintims neturėjau laiko. Niekas nenustebo, kad mečiau Ladją, visiems tas gatvės vaikas iš Lenkijos atrodė man netinkama pora.

Prieš pat Naujuosius parskridau į Berlyną. Paskutinę metų dieną susitikau su Jule ir jos nauju draugu kavinėje.

– Tavo mintys kažkur lakioja, – pastebėjo ji. – Ar dėl Ladjos?

– Oi, ne, jis – pernykštis sniegas, – nusijuokiau aš. Taip ir buvo. – Tik galvoju, kur dabar Milanas. Tikriausiai „Kalifornijoje“.

– Tai ir eik pas jį. Mes neįsižeisime, – paragino mane Julė.

Užsisakiau taksi į Šionebergą.

– Važiuojate į vakarėlį? – pasidomėjo vairuotojas, kai sustojome prie šviesoforo.

– Ne, tiesiog susitikti su vienu draugu, – atsakiau jam trumpai, pro užpakalinį langą stebėdama, kaip stiklinis „Sony Center“ bokštas dingsta iš akių.

– Tikriausiai tai labai ypatingas draugas, – nenurimo jis.

– O iš kur jums žinot? Juk manęs visai nepažįstate, – užprotestavau.

– Jūsų akys švytėte švyti, – paaiškino jis žinovo tonu.

„Kalifornija“ buvo pilna žmonių, bet apsidūminusių žmogystų minioje iškart pastebėjau Milaną.

– Išsiskyriau su Ladja, – taip pasisveikinau, o jis tik vos linktelėjo, lyg būčiau pasakiusi ką nereikšminga.

Kai pabandžiau paaiškinti daugiau, jis tarė:

– Nenoriu apie jį nieko žinoti. Tu esi čia, ir tai svarbiausia.

O tada mane pabučiavo.

Vakaras buvo nuostabus. Mums nerūpėjo Naujieji metai, kaip apsėsti žaidėme šachmatais ir „Kas laimės“. Net ir tada, kai iš „Kalifornijos“ išsvirduliavo paskutinis lankytojas, nė nemanėme išeiti, bet septintą valandą mus galiausiai išmetė barmenas.

– Nebedirbsiu viešnamy – baigta, – pasakiau Milanui, kai susikibę rankomis ėjome gatvėmis ryto prieblandoje. Spontaniškai taip nusprendžiau po praūžtos naujametės nakties, bet vos tik tą ištariau, pasijutau lyg išsilaisvinusi. Pastaraisiais mėnesiais, to net nepastebėdama, vis artėjau prie šio žingsnio. Penkerius metus viešnamis buvo mano darbovietė ir mano gyvenimo dalis. O dabar jau turėjau naują savo ateities viziją, ir seksui už pinigus ten vietos nebuvo.

– O iš ko gyvensi? – paklausė Milanas.

– Po pusmečio baigsiu mokslus. O tada tikrai gausiu gerą darbą, – patikinau jį.

– Gera mintis, – tarė Milanas ir vėl mane pabučiavo. – Eime pas Marijų? – pasiūlė jis.

Buvo jau beveik devynios ryto.

Visos meilės istorijos turi savus ritualus, o čia buvo mūsiškis. Tikriausiai niekada nepusryčiausiu sekmadienį su Milanu, apsisiautusi chalatu, niekada nemasažuosiu jam pečių po sunkios darbo dienos ir mes niekada nevažiuosime savaitgalį prie jūros. Bet buvau su tuo jau susitaikiusi – tą dabar supratau pirmą kartą. Nesikabinau į jį atsisveikindama, nenorėjau išgirsti jokių kvailų pažadų, tik mėgavausi jo šypsena ir rankomis, glostančiomis mano kūną, ir dėkojau likimui, kad dovanojo man tokią netobulą meilę.

Šypsojausi ir tada, kai ėjau į metro. Dešrelių kioske, ką tik atidarytame, pardavėjas sunkiai traukė aukštyn žaliuzes. Nusipirkau kotletą su kečupu ir godžiai sukirtau. Kažkoks vaikinas perone bandė iškišti man panaudotą bilietą, bet apimta euforijos praėjau pro jį nekreipdama dėmesio.

Trečioje stotelėje įlipo benamis, parduodantis laikraštį, ir demonstratyviai pamosavo man juo panosėje.

– Naujieji metai bus laimingi! – pranašavo jis, norėdamas atkreipti keleivių dėmesį.

Ką tik dar buvau laiminga. Bet tą akimirką staiga pravirkau, kūkčiojau nesustodama.

– Joks vyras nevertas ašarų, – paguodė mane laikraščio pardavėjas.

Bet šįsyk verkiau visai ne dėl vyrų. Liūdėjau dėl laiko, kuris bėgo nesustabdomai, nepalikdamas nieko, be prisiminimų. Man jau buvo dvidešimt penkeri, ketvirtis amžiaus – o kuo galėjau pasigirti? Žlugusi santuoka, penkeri metai prostitutės darbo, beviltiška meilė… Kas dar? Beveik baigtos studijos ir nuostabus kūdikis – vis šis tas.

Toks ir yra gyvenimas, pagalvojau sau ir vėl nusiraminau. Gražus ir skausmingas, ir niekas nežino, kas mūsų dar laukia.

Užsimerkiau ir miegojau iki galinės stotelės.

Padėka

Rašyti šią knygą buvo be proto įdomus ir jaudinantis patyrimas, juolab kad taip dar sykį mintyse perkračiau neramius pastarųjų metų įvykius. Rašyti visada mėgau, ir nors pastaraisiais mėnesiais prie kompiuterio praleidau ne vieną naktį, vėl bet kada sėsčiau to daryti. Dabar, kai jau baigiu studijas ir galutinai pradedu suaugusiųjų gyvenimą, ramiai žvelgiu atgal į pirmuosius metus Berlyne, kuriuos aprašiau šioje knygoje.

Laimė, sutikau daug žmonių, kurie mane padrąsino ir davė gerų patarimų. Visų pirma norėčiau padėkoti Heike’ei Falleriui, be kurio tikriausiai nė nebūtų kilęs šis sumanymas. Jis visada rasdavo, ką patarti. Taip pat dėkoju literatūros agentūrai Simon už paramą, konkrečiai Alexaderiui Simonui ir Gilai Keplin, kurie mane visuomet išklausydavo, kol rašiau knygą. Už konstruktyvų bendradarbiavimą jaučiuosi dėkinga ir leidyklos Ullstein darbuotojams, o ypač Katharinai Amin ir Christophui Steskalui.

Labiausiai dėkoju, žinoma, savo sūnui, kuris daug mėnesių dalijosi mama su kompiuteriu. Bet mudu atsigriebsim – duodu žodį!

Tūkstantį padėkų sakau ir savo šeimai, ir draugams, kurie paskatino mane rašyti ir kartais prižiūrėdavo mano sūnelį, kai sėdėdavau prie knygos. Be jūsų niekada nebūčiau jos parašiusi.

Sonia Rossi

Berlynas, 2008-ųjų liepa

Content

Rossi Sonia Studentė prostitutė